NEMERE ISTVÁN
Kalózok az űrben

ORION TUDOMÁNYOS-FANTASZTIKUS KÖNYVSOROZAT

Fedél és illusztráció: Lengyel Gyula

© Nemere István, 1983

ISBN 963 322 027 0

Kiadja a Népszava Lap- és Könyvkiadó
A kiadásért felel: dr. Jandek Géza igazgató
Felelős szerkesztő: Kondra Irén
Műszaki szerkesztő: Kovács Pálné
Megjelent 12,56 A/5 ív terjedelemben
MSZ 5601–59
Budapest, 1983

65 300 pl. 83. 1576 Pannon Nyomda, Veszprém
Felelős vezető: Danóczy Balázs

1

– Te vagy a legszebb nő, akit valaha láttam – mondta Raito melegen.
– Ezért vettél feleségül? – kérdezte Begga hamiskás mosollyal. Szép arcát világosbarna hajkorona keretezte.
– Ezért is – hangsúlyozta a férfi, majd magához húzta a nőt. – Senkinek sincs ilyen csinos felesége! Ilyen kislányos derekú, karcsú, szép szemű, bájos asszonya. Csókolj meg!
– Itt? Most? – Begga nevetve bontakozott ki férje karjaiból. – Elfelejtetted, hol vagyunk.
– "A mérhetetlen mindenség közepén, iszonyú távol a lakott és lakatlan világoktól…" – idézett Raito egy verset. Begga válaszul megsimogatta a férfi homlokát:
– Térj magadhoz, szívem. Az igaz, hogy a mérhetetlen kozmosz közepén, de egy harmincszemélyes utasszállító fedélzetén vagyunk, ahol bizony rajtunk kívül is akadnak utasok. Annál is inkább, mert erre a járatra az összes jegyet eladták…

Borles kapitány elgondolkozva keverte a kávét. A fekete folyadék már-már kicsapott a csésze szélén – akkor végre abbahagyta. A kiskanál megcsörrent a tálcán. A férfi behunyt szemmel emelte szájához a csészét. Mindig így tett, amikor – napjában kétszer – szertartásszerűen felhajtotta kávéját.
Glinda Vaale türelmesen állt előtte, kezében a kis tálcával. A magas, karcsú, fekete bőrű lány kedvelte Borles kapitányt. Ismerte már a reggeli és ebéd utáni kávézással járó hangulatot. Tudta, hogy a kapitány számára a ceremónia minden apró mozdulatának megvan a maga jelentősége, és azon Borles nem változtatna soha, semmilyen körülmények között.
Borles magas, de nem túl széles vállú férfi volt. A halántéka őszült, és jól állt rajta az egyenruha. Ennyiben hasonlított az űrhajós társaságok, évente ismétlődő reklámkampányaiban oly előszeretettel használt csábító fotóhoz. A tévéképernyőkön gyakran éppen ilyen, középkorú, deresedé halántékú, napbarnított és szerfölött elegáns férfiak feszítettek, valamelyik cég jelvényével a nyakkendőjükön, így toborozták a fiatalokat a polgári repülés gépeire. Borles ötvenöt éves volt. Az űrhajókapitányok ebben a korban már más foglalatosság után néznek, hiszen mindnyájan tudják, hogy hamarosan búcsút kell venniük a kozmosztól. Mert eljön a nap, amikor az egyik – kéthavonta kötelező – orvosi vizsgálat után a doktorok hümmögni kezdenek, össze-összenéznek a delikvens háta mögött, hosszan szemlélik a vizsgálógépek által mért, komputerektől összesített adathalmazt, és az iránt érdeklődnek hirtelen, mi a páciens kedvenc hobbija… Borles kapitány maga is tisztában volt vele, hogy nagyon közel van már ehhez a naphoz. Most – miután kiitta a kávét, és a csészét visszatette a tálcára – Glindára pillantott. A lány fekete szemében megértést fedezett fel. "Sejtik már" – gondolta hirtelen. No persze, hiszen jó ideje repülnek együtt, a vizsgálatokra is együtt járnak. Előttük az ilyesmi nem maradhat titok.
– Finom volt, köszönöm – mondta halkan.
– Egészségére, kapitány. – Glinda szokásos válasza ezúttal kellemetlen benyomást ébresztett Borlesben. Egészség? Persze, nem beteg. De az űrhajózásban igen szigorúak a követelmények, és aki ötvenöt éves, az már…
– Minden rendben? – kérdezte. A hangja most megint úgy csengett, ahogyan máskor. Ahogyan kellett. Ahogyan harminc éve mindennap.
A lány kihúzta magát. Most is vakító fehér köpenyt és puha cipőt viselt: Glinda mindig nagyon sokat adott az öltözetére. És lehetett rá számítani. Soha sehonnan nem késett el, és mindenre emlékezett, amit megígért.
– Igen, kapitány úr. Csak… – Glinda elakadt, és tekintetét nem emelte fel.
– Csak?
– Dalma megint… indiszponált.
Dalma Ouden a másik utaskísérő lány volt. "Ideges, szeleburdi teremtés" – jutott Borles eszébe. Indiszponált?… Micsoda szó! Egyszerűen megint rájött a hisztéria.
– Amint hazaérünk, intézkedem, hogy levegyék a hajóról. – Ígérte Borles.
– Talán… talán nem kellene, kapitány úr. Nem azért mondtam. Csak mert önnek tudnia kell mindenről, ami a hajón történik. Végtére is… Nem árt senkinek. – Glinda alapjában véve jószívű lány volt.
– Többet pihen, mint amennyit dolgozik – dohogott Borles –, és az utasokra ki gondol? Egy stewardess kiesését mindenképpen megérzik, óhatatlanul romlik az ellátás színvonala.
– Majd gondoskodom róla, hogy…
– Nem áldozhatja fel magát állandóan, Glinda. A fekete lány elmosolyodott:
– Dalma is ezt tenné, ha… ha nekem lenne problémám.
Borles nyelt egyet:
– Maga annál okosabb lány, Glinda. Nem hisztériázik egy férfi miatt.
– Az a férfi elhagyta Dalmát, uram. Másfél év után…
– Nem a férje, csak a vőlegénye volt, ha jól tudom. Valami közepes kis automatabeállító a Mars–3-ban… – Borles legyintett. Bár ezt soha nem vallotta be magának, de – oly sok pályatársához hasonlóan – csak az űrben dolgozó férfiakat becsülte valamire. Az itteni nehéz körülmények között mutatkozik meg igazán, ki mit ér, mire képes. Még manapság is, ebben a fene modern világban…
Glinda még állt egy percig kezében a tálcával, aztán megfordult, és kiment a vezérlőből.
Borles rutinpillantást vetett a műszerekre. Bár a szerelvényfalon legalább hatszázötven kijelző, lámpa, kis számítógép-képernyő, gomb és kar volt, Borles tudta: minden rendben van. Egyetlen vészjelző sem égett. És… az ösztönei sem jeleztek bajt. Annyi éve hajózott már, hogy munkájában számíthatott a megérzésre, az intuícióra is.
Leült székébe, és maga elé húzta a hajónaplót. Közben azért odanézett a nagy központi radarernyőre is. A kerek, halványzöld ernyőn foszforeszkáltak a radarhullámokat visszaverő égitestek. Néhány kisbolygó, nagyobb meteor – ezek elég gyorsan száguldottak. A legközelebbiek pályáját és sebességét a radarral összekapcsolt számítógép egy kisebb képernyőre vetítette. Borles azonnal látta, hogy ezek a pályavonalak nem metszik a hajó irányát, így nem jelentenek veszélyt az Atlasz számára. Mellesleg az automata ütközésgátló úgyis időben eltérítené a hajót.
A tiszta lapra beírta:
2251–10–16 (Egys. világidő)
Mars–Föld pálya, IX-es variáns, 2. szakasz
Hajtómű: 0,6
Belső és külső – műszerek: rendbéri
Személyzet: 5 fő
Utasok: 30 fő
Beteg: nincs
Különleges esemény: nem történt
Itt tartott, mikor nyílt az ajtó. A másodpilóta lépett a vezérlőhelyiségbe.
– Üdv, Jan. Kialudta magát? – kérdezte Borles, és egy vonalat húzott a naplóba. A jobb szélére, a margó mellé tette a kézjegyét.
Jan Labin pilóta negyvenéves múlt. Magas volt, szőke, rózsaszín arcú és jóvágású. Kisportolt termetén feszült az egyenruha, a nők szeme gyakran megakadt rajta. Tizenegy éve szolgált a Föld–Mars vonalon, és – ahogy mondani szokta – errefelé már a kóbor meteorok is "szervusszal" köszönnek neki… A járat vonalain, az utasszállító flottában valóságos legendákat meséltek a Labin által elcsábított nők számáról… Borles tudta, hogy jó, ha ennek a fele igaz (a szám így is imponálóan magas volt), és kedvelte Jant. A másodpilótákat első tisztnek is hívták a hivatalos nómenklatúrában, és Jan Labin ezen a poszton is helytállt. Jól értett a kozmikus navigáláshoz, ritkán vesztette el hidegvérét –, és tulajdonképpen jó űrhajós volt. Más lapra tartozik, hogy majdnem minden Föld–Mars–Föld úton udvarolt valamelyik hölgyutasnak. Természetesen a legcsinosabbnak.
– Mondjuk, hogy kialudtam magam. – Labin nyújtózkodott egyet, aztán megigazította egyenruháját. Gyorsan ellenőrizte a főbb műszerkijelzőket. Borles felállt, és Jan elé tolta a hajónaplót. Amaz szintén kézjegyével vette tudomásul, hogy az indulástól számított második napon átvette a szolgálatot.
– Szóval semmi újság – mormolta Borles; Dalmáról nem akart most beszélni. Aztán eszébe jutott még valami, megtorpant a küszöbön: – Porovra nincs szüksége, Jan?
Yvan Porov a hajó fedélzeti mérnöke és rádiósa volt. A hajtóművek, a távközlés és az energetikai berendezések tartoztak a felügyelete alá, de természetesen részt vett a hajó irányításában is, ha rákerült a szolgálat sora.
– Egyelőre biztosan nem. Azt hiszem, ő is alszik.
– Rendben. A kabinomban leszek, ha valami történnék – mondta Borles, és elindult. Csak a személyzeti folyosón jutott eszébe, hogy ezt a mondatot az Atlasz fedélzetén legalább ezerötszáz alkalommal mondta el eddig. Négy éve övé a hajó, és megkedvelte. Ahányszor – letéve a szolgálatot – kilépett a vezérlőből, mindig meghagyta váltótársának: a kabinban találják meg, "ha valami történnék"… De sohasem történik semmi. Eddig nem történt. Az Atlasz új hajó volt, öt évvel ezelőtt állították forgalomba, műszerei ellen eddig semmi kifogás nem merült fel. Még a garanciális szemléken, az évi egyszeri kötelező dokkba vontatásnál végzett alapos vizsgálatokon se leltek fel hibát az árgus szemű műszakiak, így hát csak a hajtómű váratlan meghibásodása vagy egy kósza meteor miatti pályakorrekció okozhatott kellemetlen meglepetést… Így morfondírozott magában Borles kapitány, aztán benyitott kabinjába. Mellkasában érezte a fáradtságot.

– Mi lesz vacsorára? – kérdezte az öregúr. A nevét senki sem tudta; mióta elindultak a Marsról, csupán két nap telt el, és ezalatt az öreg senkinek nem mutatkozott be. Amúgy különben rokonszenves volt szép formájú fejével, tömött ősz bajuszával, szálegyenes termetével, pirospozsgás arcával.
– Itt a menü, uram – felelte Dalma. A fiatal nő sovány arcán ideges, gyors mosoly futott át. Nem volt kedve hosszan magyarázkodni. Még akkor sem, ha a Mars–Föld–Mars vonalat fenntartó vállalat előírásai szerint az utasokkal mindig kedvesen kell bánni. "A stewardess is ember" – szokta erre mondogatni Dalma, de csak rossz napjaiban. Igaz, ilyen napjai egyre gyakrabban voltak.
Most az étterem melletti helyiségben állt, a hatalmas ételautomata mellett. A klaviatúrán beprogramozta harmincöt közepes nagyságú adag leves, harmincöt dakari rizses hússzelet és ugyanannyi párizsi torta "lassú ütemű" kiadását. Glinda már korábban kiadatta a gépből a frissítőket, sőt nekifogott a terítésnek is. Nem fárasztotta a munka, még örült is neki, hogy az utasszállító gépeken a tervezők nem tartották kifizetődőnek az élelmiszer-kiadás teljes gépesítését. A stewardessekre úgyis szükség volt, hiszen az utasokkal valakinek foglalkoznia kellett. A pszichológusok nemegyszer hangoztatták, hogy ennek nagy jelentősége van az űrben, ahol az élettelen és veszélyes környezet tudata lehangolóan hat az emberek egy részére. Dalma ezenfelül örült, hogy egy kis fizikai munkával színesítheti napjait. Nem tartotta megalázónak, hogy mások asztalára kellett kihordania a tányérokat. Még az is tetszett neki, hogy az ultramodern űrhajókon ilyen "ősi" módszerrel szolgálják fel az ételt: Ez is javította az utasok közérzetét, és családias hangulatot teremtett az Atlasz fedélzetén. A helyiségben még alig voltak utasok. A legtöbben a kabinjaikban pihenték ki a délelőtti géptenisz és a délutáni úszás fáradalmait. De Dalma sejtette, hogy még az uszodában és a tornateremben is lehetnek néhányan, lenyomta hát a belső hangszórók mikrofonjának gombját:
– Kérjük kedves utasainkat, fáradjanak az étterembe. Tálalva van.
Glinda az előírás szerinti hófehér köpenyben bukkant fel mellette, felkapta az első tálat, kivitte az asztalokhoz. Mire az ételautomata kivette a hűtőből, és sugarakkal felmelegítette a rizses hússzeleteket – mind a harminc utas asztalnál ült.

– Vigyázz a gyomrodra, szívem – mondta a lila hajú asszony. A többiek nem jegyezték meg a nevét; a hajszíne csakugyan világoslila volt, és attól kezdve csak a "lila hajú nőnek" emlegették egymás közt az erős testalkatú, ötvenes nőt.
A férje – teljesen jelentéktelen külsejű idősebb férfi – bólogatott:
– Tudom, drágám, majd jól megrágom a húst… A mellettük ülő mandulaszemű lány, Mika, ügyet sem vetett rájuk. Egyetlen mozdulattal dobta hátra súlyos fekete hajfonatait, és szótlanul hajolt a tányér fölé. A másik asztalnál két férfi falatozott némán. Apa és fia. Az apa bőre egészen fekete volt, a fiáé viszont majdhogynem kávébarna. Mindketten gyorsan ettek, és nem is néztek körül.

– Ettem már különbet is. – Ventenor úr eltolta maga elől a kiürült levesestányért, és érdeklődve figyelte Glindát. A stewardess mosolyogva tette eléje a húst, és elvitte az üres tányért. A férfi körülnézett. – Maguknak fogalmuk sincs, milyen bonyolult szerkezet egy ilyen kis űrhajó is.
– Kicsi? – csodálkozott Begga. – Hiszen van vagy százméteres! – A fiatalasszony most élénksárga, rövid ruhát viselt, minden ékszer nélkül, még az arcát sem festette ki.
– Száztizennyolc méter – javította ki Raito azonnal. A vállas, rokonszenves arcú férfi vidáman nézett asztalszomszédjukra; Rövidre vágott hajába még nem lopóztak ősz szálak – éppen harmincéves volt.
Ventenor szeme megcsillant.
– Ez jó! Az adat helyes. Száztizennyolc méter. Szeretem, ha valaki ilyen alaposan tájékozott…
Begga csodálattal nézett férjére:
– Honnan tudod?
– Szokásom megjegyezni az adatokat. Ez a szakmámba vág – felelte a férfi mosolyogva. Ventenor azonnal lecsapott:
– Miért, mi a szakmája?
A fiatalember kissé zavarba jött:
– Állami tisztviselő vagyok…
– Kár. – Ventenor arcán némi csalódás látszott. A középkorú, mégis fehér hajú, széles vállú férfi szeretett beszélni.
A Földön kétszáz éve használatos világnyelvet – mint annyian mások – ő is táj szólással beszélte. A nyelvészek egy része már komoly tanulmányokat is irt erről a jelenségről. Az indoeurópai világnyelv szavait lágyan ejtették a kelet-ázsiaiak, keményen az egykori spanyol nyelvterület mai lakói, harsányan-hangosan a szibériai sztyeppék és ausztrál síkságok emberei. A gyakorlott fülű szakember még ma is felismerte a szláv anyanyelvűeket, a torokhangokat kedvelő arabokat. Persze a legtöbben már ügyet sem vetettek az efféle különlegességekre – az volt a lényeg, hogy a Földön vagy az űr emberlakta támaszpontjain bárki meg tudta magát értetni másokkal.
Ventenor ibériai keménységgel ejtette az r-eket, erősen hangsúlyozta az a-kat és g-ket. Beggára mosolygott, és folytatta:
– Én sokáig dolgoztam az űrhajóépítő iparban. Részkonstruktőr voltam… Tudják, mi az?
– Nem – rázta fejét Begga.

Glinda körbepillantva ellenőrizte, mindenki megkapta-e az adagját. A bal oldali sarokból rámosolygott az ázsiai kisfiú, aki Glinda kedvence volt. Dalma az ételkiadó ablakon át nézte az utasokat, és Raitóra mutatott:
– Még mindig nem tudod, kicsoda az a fiú?
– Az utaslistán a foglalkozási rovatba azt írta, hogy tisztviselő.
– Én inkább karatebajnoknak nézem.
– Az egyik nem zárja ki a másikat… Tetszik?
– Tetszik – bólintott Dalma komolyan.
– De vele van a felesége – tette hozzá Glinda józanul, és diszkréten Beggára mutatott. – Ráadásul egy hónapja házasodtak össze.
– Szóval nászutasok.
– Mint azok ott, az ajtónál.
A kijárat melletti asztalnál egy másik fiatal pár ült. A férfi sovány volt és keskeny arcú, az asszony teltkarcsú, mosolygós. Vörös haja szeplős vállára omlott. Az ételre is alig néztek, folyton sugdolóztak.

– …A részkonstruktőrök tervezik az űrhajók egyes részeit. Nem a hajtóművekkel kapcsolatos berendezéseket, hanem a belső helyiségeket, az energiatovábbító rendszert, az információs csatornák beépítését az egész hajóba…
– Elnézést az indiszkrécióért, de ön múlt időt használt – mondta Begga, és a tortaszeletért nyúlt. – Már nem konstruálja azokat a részeket?
– Nem. Nyugdíjba mentem. – A férfi lehajtotta a fejét.
– Ilyen fiatalon? – csodálkozott az asszony. Raito erre az asztal alatt meglökte Begga combját, és gyorsan másról kezdett beszélni. Ventenor hamarosan befejezte az ebédet, és búcsút vett tőlük.
– Miért rugdostál az imént? – tört ki az asszonyka szemrehányóan.
– Először is, nem rugdostalak, szívem. Csak finoman figyelmeztettelek.
– Hát, ha neked ez finom módszer…
– És hatásos, hiszen azonnal elhallgattál. Tapintatlan voltál. Miért kérdezősködtél annyira?
– Mert feltűnt, hogy a fickó alig negyvenvalahány éves, és már nyugdíjba ment. Nem különös?
– Igen, különös. De ennek sok oka lehet. Köztük olyan is, amit az illető nem szívesen mesél el vadidegeneknek.
– Jól van, jól van. Végül is ő kezdte… Néha túlzásba viszed a tapintatot, és éppen te, akinek a foglalkozása…
– Csitt! Mára elég az indiszkréciókból! – Raito lenyelte az utolsó falatot is. – Mit csináljunk délután?
– Menjünk úszni – javasolta Begga. A férfi nem válaszolt; elragadtatva nézte szép feleségét.
– Mondtam már, hogy tetszel nekem? – kérdezte.
– Úgy rémlik, hallottam már tőled ezt az egyszerű bókot. – Az asszony rámosolygott férjére, és felállt. Lassan mentek ki a teremből. Glinda utánuk nézett, aztán az asztalhoz lépett, hogy összeszedje az üres tányérokat.

Jan Labin a belső telefon kagylója után nyúlt:
– Dalma, kaphatnék egy kávét?
– Még négy utas ebédel – felelte a lány kitérőén. A másodpilóta ebből megértette, hogy a stewardess most nem szívesen hozná azt a kávét.
– No jó, akkor majd később – felelte Jan, és letette a kagylót. Egy pillanatig töprengett. Ez a Dalma nem csúnya lány, van benne valami vonzó. Persze, azért taszító is… Például a változó-hullámzó kedve, a hisztériás rohamai. Kérdés, hogy a vállalatnál tudnak-e erről. A hajózószemélyzetet felügyelő osztályt persze inkább a pilóták természete, viselkedése, egészsége érdekli – ez végül is érthető. A hajó és az utasok biztonsága nem függ attól, hogy egy Dalma Ouden nevű huszonéves leányzó morcos arccal szolgálja-e fel a vacsorát…
Jan ellenőrizte a belső műszerek működését, aztán a külső érzékelők ellenőrző programját is lefuttatta a számítógépeken. A képernyőn monoton fehéreszöldes betű- és számsorok futottak végig, egyszer sem merevedett ki a kép, nem villogott vörös figyelmeztető fény. Tehát ez is rendben van, óránként be kell írni a hajónaplóba az ellenőrzések megtörténtét… "De minek?" – füstölgött magában a pilóta. "Hiszen minden hajóban van fekete doboz, az automata ellenőrző rendszer úgyis feljegyez mindent…" Újra eszébe jutott az a tavalyi szakszervezeti gyűlés a Marson, ahol nem csupán a Föld–Mars vonal, de a Merkúr–Föld és a Vénusz–Föld–Mars kombinált vonalak járatain dolgozó pilóták is képviseltették magukat, nem is beszélve a bányász- és teherűrhajók személyzetéről, akik még a Jupiter, a Szaturnusz, sőt a Plútó övezetéből is eljöttek… Mégis, hiába emelték fel szavukat a szerintük értelmetlen és felesleges adminisztráció miatt (ennek tartották a hajónaplóba óránként kötelező bejegyzéseket is), az admiralitás és a szállítóvállalatok vezetői hajthatatlanok maradtak. Arra hivatkoztak, hogy hajónaplók mindig léteztek az űrben, és az "emberi tényezőt" kizárni nem lehet. Már így is túl sok feladatot végeznek a gépek, és az embereknek a hajókon alig marad munkájuk. Azonkívül – érveltek tovább – a "fekete doboz" is mechanikus szerkezet, tehát el is romolhat. Márpedig az űrben számtalan veszély leselkedik a hajókra, és ha katasztrófa történik, annak okát később a vizsgálóbizottság csak a hajónapló és az esetleges túlélők vallomásai alapján kutathatja fel. "Szép kis perspektíva" – gondolta Jan, de ahogy a műszerekre nézett, újra elöntötte a nyugalom. Az Atlasz biztonságban volt. Minden apró része jól működött, a gépek dolgoztak. Valahol a többszörösen biztosított, vastag falak mögött kábelekben áram, csővezetékekben folyadékok vagy sűrített gázok haladtak, ha kellett, önmaguktól kapcsoltak be és ki a szükséges berendezések. A külvilágot mutató képernyőkön távoli világok apró fénypontjai ragyogtak. Az Atlasz mozgását szabad szemmel nem lehetett látni – pedig a hajó elképzelhetetlen sebességgel száguldott a mindenségen át.

A medence szélén a karcsú, keskeny arcú férfi Raitóhoz lépett:
– Elnézést, uram. Hallottam, hogy önök is nászutasok… Ezen a hajón csak két ilyen pár van,
Raito jókedvében volt. Fel sem állt, csak a kezét nyújtotta az idegennek:
– Raito Kuomeni a nevem.
– Jagel Korgen.
– Hívja ide a feleségét is… – Raito körülnézett, merre van Begga. A fiatalasszonyt az úszómedence túlsó partján fedezte fel; egy bordásfalon lógott, és a lábait emelgette. Az arca nem sok örömet árult el, de úgy látszik, fejébe vette, hogy ezeken a "kínzószerszámokon" naponta elvégzi az önmagának kiszabott gyakorlatokat. Hja, a szépséget nem adják ingyen… Raito intett: gyere! Begga alighanem unta már a bordásfalat, örömmel vetette magát a vízbe. Lassú, egyenletes csapásokkal úszott.
Közben egy alacsony, hízásra hajlamos, vörös hajú, szeplős vállú fiatal nő lépett hozzájuk. Jagel – Raito csak most látta, milyen sovány és sápadt ez a hosszú, fekete hajú férfi – magához ölelte a nőt:
– Ez hát az én feleségem, Irina.
Begga elkapta a medence szélét. Azonnal megértette, íni történt távollétében, és vidáman üdvözölte Korgenéket.
– Mi, fiatalok, tartsunk össze!…
– Nem láttalak én már téged valahol? – kérdezte Irina, kisegítve Beggát a vízből.
– A képernyőn – mondta Raito gyorsan és büszkén. – Begga ugyanis színésznő.
– Igen? – álmélkodott Irina boldogan. De Begga feddő pillantást vetett férjére:
– És még te tartottál nekem előadást a diszkrécióról… Nos, igen – fordult a másik párhoz. – Ha már újdonsült férjuram leleplezett, kénytelen vagyok bevallani: tévészínésznő vagyok… persze, csak kezdő. Még csak két filmben játszottam.
– Lesz abból több is – biztosította Jagel gálánsan. Raito nevetett:
– Szerintem is hamarosan fel fogják fedezni… Akkor lesz csak kutya életünk. Egy sztár férje leszek, hát nem szörnyű? Brrr! – rázkódott meg a fiatalember, de látszott az arcán, hogy ez a perspektíva nem ijeszti el.
– Menjünk a büfébe – javasolta Irina. – Megszomjaztam a sok mozgástól.
– Te is alaktartó kúrát folytatsz? – karolt bele Begga. A két férfi vidáman egymásra pillantott, és elindult az asszonyok után.

Labin majdnem elaludt. Az állandó hőmérséklet, a csend és az éjszakai virrasztás együttes hatására most megrohanta az álmosság, félrebillent a feje. De azonnal magához tért; az évek során belénevelt fegyelem hatására az agya rögtön kitisztult. Ha egy űrhajó ügyeletes pilótája elalszik, az főbenjáró vétségnek számít. Ha valami történnék ilyenkor a hajóval…
Már a telefonért nyúlt, mikor nyílt az ajtó és Dalma lépett be egy tálcával.
– A legjobbkor – örvendezett a másodpilóta. – Már majdnem elnyomott az álom. Hol az a nektár? – Rámosolygott a lányra. – Amúgy mi újság, Dalma?
– Semmi érdekes – vont vállat a lány. – Ahogy az lenni szokott, minden úton akad néhány furcsa utas…
– Most kik az ügyeletes furcsák? – kérdezte Labin, élvezettel kortyolgatva a forró kávét.
– Például az a két fekete. Apa és fia, azt hiszem. Hasonlítanak egymásra, csak a fiú…
– …Világosabb bőrű, én is láttam őket – bólintott Labin.
– Igen, az apa szénfekete, a fiú kávébarna. De persze nem ezért furcsák. Ma reggel bekopogtam hozzájuk. A mosóautomatából vittem el nekik a kimosott fehérneműt, és mikor beléptem, azok ketten… sírtak.
– Tessék? – Labin meglepetten letette a csészét.
– Sírtak?
– Igen. A fiúnak könnyek folytak az arcán, a férfi is gyanúsan krákogott, és mikor beléptem, gyorsan elfordult.
Hirtelen a vezérlőpult egyik képernyőjén pulzáló zöld jel tűnt fel.
– Rádióhívás – mormolta Labin. Csodálkozott. Ki hívhatja őket ilyenkor, kétnapi útra a Marstól?
– Minket keresnek, az Atlaszt? – kérdezte a lány.
– Vagy kifejezetten minket, vagy egy általános, minden hajónak szóló hívásról van szó – morogta Jan. A jel optikai képe nem változott, de az informatív képernyő felső jobb sarkában vörösen felizzott egy nagy R betű.
– Elmehet, Dalma – mondta Labin. A lány a képernyőt nézte, és habozott. A másodpilóta erélyesen megismételte: – Elmehet!
Dalma összeszorította ajkát, és kiment. Jan szíve a torkában dobogott, mélyeket lélegzett, és a kapcsolókhoz nyúlt.
Amikor felerősítette az űrből érkező jelzéseket, nem volt már kétsége. Elindította a tartalék hangszalagot, és utasítást adott a nagy központi vevőantennát forgató számítógépnek, álljon rá pontosan a vételre. Feszülten várta, mikor jelennek meg a képernyőn annak az objektumnak a koordinátái, amelyik a világűrbe sugározza a segélykérő SOS jeleket.

– Valamikor nem volt ám olyan kényelmes egy ilyen Mars-utazás, mint manapság. – Jagel elterpeszkedett a szolárium izzó mennyezete alatt. A két nő a hátán feküdt, behunyták a szemüket. Raito egy színes magazint forgatott, de azért a társalgásra figyelt.
– …Az ősidőkben, szóval a huszonegyedik században még hónapokig tartott egy ilyen Föld–Mars utazás, no és persze turisták nem jártak a Marsra – folytatta Jagel. – Csak felfedezők, kutatók, aztán geológusok, támaszpontépítők, utánuk a bányászok, a kozmometeorológusok, rádiósok…
– Gondolom, a hajók sem voltak ilyen kényelmesek – vetette közbe Raito.
– Persze hogy nem. Első osztályú luxushajók, mint az Atlasz, egyáltalán nem voltak. Meg kabinok sem… hogy úszómedencéről vagy tornatermekről ne is beszéljünk… Csak azok indultak az űrbe, akiket a munkájuk oda szólított. Gondolom, azok se mindig repestek az örömtől. Hja, az volt a hőskorszak…

Jan Labin lenyomta a kapitány kabinjának számát. A kagyló hűvösen simult a kezébe. Közben a tekintetét nem vette le a központi információs képernyőről, ahol egy számsor fölött szembántóan virított a felirat:
SOS JELZÉS VÉTELE TÖRTÉNT – KÖTELEZŐ A SZEMÉLYZETI RIADÓ ELRENDELÉSE
Borles kapitány álmos hangon dörmögte a kagylóba:
– No, mi történt, Labin?
– Személyzeti riadót rendeltem el, uram.
A csönd csak egy másodpercig tartott. Amíg Borles mérlegelte a helyzetet. Az öreg tudta, hogy Jan Labin megfontolt ember, és ilyen lépést nem tenne ok nélkül.
– Azonnal megyek – felelte, és letette a telefont.

– Igen? – kérdezte Glinda. A szeme kerekre tágult, Dalmára pillantott, és megszorította a telefonkagylót. – Személyzeti riadó? Értem. Szólok neki.
Visszatette a kagylót a fali mélyedésbe.
– Hallottad?
– Igen. – Dalmára a hír nem tett különösebb hatást. – Valami rádiójelzés jött az előbb, mikor a vezérlőben voltam.
– Rohanok Porovhoz. – Glinda kisietett a folyosóra.
Yvan Porov különc volt: az utasszállító flottában persze akadtak ilyenek többen is, de Porov valamennyin túltett. Fedélzeti mérnök létére – akinek feladatköréhez elsősorban az Atlasz hajtóműve és berendezései tartoztak – a hírközlés volt a mindene. Ez a kopaszodó, bár alig harmincöt éves fiatalember két évvel ezelőtt saját építésű rádiójával elsőként folytatott beszélgetést a Negyedik övezetből tizenegy év után hazatérő Amaranthys kutatóűrhajó legénységével – amikor azok még a földi rádióadók hatókörén kívül jártak. Nemrégen pedig egy találmánya első díjat kapott a Földön.
Szabad idejében Porov a "barkácsszobában" tevékenykedett. Az Atlasz egyik ritkán használt kis raktárhelyiségét alakította át műhellyé – természetesen Borles kapitány engedélyével. A raktárban nem volt fedélzeti telefonkészülék, és Porov – nem ok nélkül – gondoskodott arról, hogy ne is legyen… Gyűlölte, ha munkaidőn kívül zavarták.
Glinda megállt a küszöbön. A látvány nem lepte meg. Porovról oly sok fura dolgot meséltek a flottánál, hogy azon se csodálkozott volna, ha egy szép napon Földön kívüli idegen civilizációval lép rádiókapcsolatba… Yvan éppen a padlón feküdt, és nagyítóval a kezében keresgélt valamit.
– Jó, hogy jössz, Glinda – jegyezte meg. – De maradj az ajtónál. Leejtettem egy mikroalkatrészt, és roppant szomorú lennék, ha rátaposnál… Várj, mindjárt megtalálom.

Borles megtörölte a szemét. Hátul a fejében halvány fájdalom kezdett lüktetni, de a kapitány igyekezett nem gondolni rá. Hirtelen ébresztés után gyakran érezte ezt. "öregszem" – futott át az agyán, aztán gyorsan elhessegette magától a gondolatot. Hiszen ötvenöt év az még semmi, különösen manapság, mikor a Föld tele van százévesekkel, sőt még öregebbekkel… A képernyőre koncentrált, és rekedten kérdezte:
– A koordináták pontosak?
– Még nem – felelte Jan. – Az antennával összekapcsolt irányjelző még bizonyos tűréshatárok között adja meg a labilis bemérés eredményét… Elég távol vagyunk a jelzés forrásától.
– Milyen jellegű a jelzés?
– Automatikus.
A két férfi összenézett. Tudták, mit jelenthet ez. A bajba került objektum legénysége működésbe hozta az automata vészjelzőt, aztán… Ki tudja, mi történt velük. Persze lehet, hogy élnek… Majd kiderül.
– Ezek már többé-kevésbé használható koordináták – mondta gyorsan Jan a képernyőn villogó számokra figyelve. – Már csak a tizedfokok meghatározása kétséges.
– Nekünk most már ennyi is elég – felelte Borles. "Én vagyok a parancsnok. Nekem kell döntenem." Harminc éve járja már az űrt – de miben dönthetett eddig? Manapság még az indulási parancsokat is a kikötök vezetői adják ki. Az Atlasz pedig csak kikötőből kikötőbe jár, akár régen, évszázadokkal ezelőtt a fehérre festett, tavi kirándulóhajók. Milyen önálló döntései lehetnek a kapitánynak két űrkikötő között? Gyorsítás, lassítás, az optimális pályasík kiválasztása – de már ezt az utóbbit is mindig egyeztetnie kell a Földdel, a repülésirányító központtal.
Igen, a földiek. Értesíteni kell őket.
– Szolgálatra jelentkezem – mondta hirtelen Yvan Porov. Ott állt a hátuk mögött: nem is hallották, mikor jött be.
Borles nem válaszolt. Jan elé tette a hajónaplót, intett: írja be az eseményt. Maga pedig a rádióadóhoz ült, lenyomta a mikrofon gombját:
– Ártasz hívja a Földet. Rendkívüli eseményt jelentek. Föld, jelentkezz Atlasznak!
Borles hátradőlt, a falon csillogó folyadékkristály mutatókra pillantott. Az Atlasz még közel van a Marshoz; a kilencnapos útból csak alig több mint két napot tett meg. A Földtől tehát olyan messze vannak, hogy a rádióhullámok mindkét irányba körülbelül száztíz-száztíz másodpercig vándorolnak. A Föld válasza legkorábban három és fél perc múlva érkezett meg.
– Majdnem utunkba esik az objektum – jegyezte meg Por öv. – Alig kell kitérnünk. Mikor kezdjük meg a manővert?
– Amint a Föld beleegyezik – felelte Borles. – A földközeli körzetben csak az ő engedélyükkel változtathatunk pályát.
– A radar még nem jelzi az objektum nagyságát. A távolsága tizenhat egység, A vészjelzés a normál SOS – sorolta az adatokat Jan Labin, és gyorsan fel is jegyezte a hajónaplóba.
Porov leült a hátsó fal tövébe, és az egyik manipulációs lámpa fénykörében néhány számítást végzett kis kézi komputerén. "Az optimális fékutat számítja ki" – gondolta Borles, és kissé irigyelte Yvant. A fiatalember tárgyilagos, és csak a valós problémák érdeklik. Vagy a saját ötletei, vagy azok a feladatok, amelyeket az élet állít eléje. Mint ez a mostani…
Megszólalt a fali hangszóró:
– A földi űrforgalmi irányítóközpont beszél – mondta egy érces férfihang. A körülbelül hatvanegymillió kilométeres távolság ellenére a hangot olyan jól, tisztán hallották, mintha az ismeretlen forgalomirányító itt ült volna mellettük a vezérlőhelyiségben. – Atlasznak jelentkezem. Várom a jelentését.
Borles kapitány ismét a mikrofonhoz hajolt, és szabatosan, röviden összefoglalta a tényeket. Hozzátette: a rádiómérések eddigi elemzései – amelyeket ilyenkor az Atlaszt vezérlő számítógépek önműködően elvégeztek – arra mutatnak, hogy a segélykérő jeleket az ismeretlen objektum automatikája elég kis adáserővel sugározza ki, feltehetően csak 10-15 millió kilométeres körzetben lehet venni. Utasítást kért arra vonatkozóan, hogy az Atlasz elinduljon-e a segélykérő objektum felé, vagy van a közelben egy másik hajó is…
– Talán akad egy – mormolta Labin reménykedve, mikor Borles befejezte az adást. Nem sok kedve volt ahhoz, hogy hős űrmentőket játszva elvesztegessenek egy-egy napot –

– Honnan tudod mindezt? – kérdezte Raito Jageltól. A kis társaság közben jól összemelegedett. Most éppen a videoszobában ültek. Begga a címtárban felfedezte azt a tévéfilmet, amelyikben másfél évvel ezelőtt élete első jelentősebb szerepét játszotta. A kazettát gyorsan betette a gépbe, és a társaság helyet foglalt a kényelmes fotelokban. Raito persze már vagy tízszer látta a filmet, hát közben Jagellal tárgyalt suttogva.
– Történész vagyok – felelte a sovány férfi. – Az úgynevezett korai atomkorra szakosodtam.
Begga szemrehányóan hátrafordult:
– Titeket nem érdekel a zseniális alakításom? Raito megnyugtatóan tette kezét a fiatalasszony vállára.

Ventenor a fürdőmedence partján sakkozott egy mandulaszemű férfival, aki roppant hallgatag volt. Amióta elindultak a Marsról, az ázsiai talán négy szót ejtett ki összesen. Reggelente csak néma meghajtással üdvözölte a többi utast, napközben pedig hallgatott, mint a hal. Ventenort ez nem zavarta, ő még játék közben is beszélt, önnön kérdéseire maga adta meg a válaszokat is:
– Mit szól, milyen drágák lettek ezek a Mars-kirándulások is? Emlékszem, öt évvel ezelőtt jóval olcsóbban meg lehetett úszni, a sógorom ment akkor a Marsra. Most meg… Jobb nem is gondolni rá. Persze, a hajózóvállalat az üzemanyagköltségek emelkedésére hivatkozik… És mennyi időt elvesz ez az átkozott utazás! Kilenc nap oda, kilenc vissza, az tizennyolc, akárhogyan is számolom… Az egy hónapból mennyi ideje marad az embernek a Marsra? Tizenkét nap. Csak tizenkettő! Az embert elviszik mind az öt kupolavárosba, de kérdezem – én, minek? Hiszen olyan egyformák. Jó, jó, tudom, mindegyik más éghajlati és talajövezetben fekszik, és megszállva a városi szállodákban, könnyebb kiruccanni a környékre… Hogy milyen átkozottul zajosak azok a pöfögő rakéta-repülőgépek! Nem is beszélve a…
Az ázsiai ekkor megmozdult. Odébb tolta egyik figuráját, aztán felnézett Ventenorra, és diadalmas örömmel tekintetében csak egy szót mondott. Az ötödiket az indulás óta:
– Matt.

– Közlöm az Atlasz kapitányával, hogy az egész szektorban az Atlaszon kívül nincs másik űrhajó, tehát induljon azonnal a veszélyhelyzetet jelző objektum felé. Közlöm továbbá, hogy a bajba jutott jármű valószínűleg a Lunorit nevű, kis méretű teherszállító űrhajó, amely a Phobosz holdról szállít kitermelt ércet… Induljanak. Az eseményekről folyamatos tájékoztatást kérünk. Vége.
Borles nyugtázta a vételt, és jelentette, hogy az Atlasz letér eredeti pályájáról. Az új pályaadatokat Jan tette eléje. Aztán csend lett a vezérlőben.
– Pályaváltoztatásra felkészülni! – mondta Borles komoran. Hátul a koponyájában ismét érezte a fájdalmat. De mintha már eltávolodott volna tőle… Talán elmúlik – remélte.
Jan Labin a helyén állt. Keze a műszerek fölött. Yvan Porov az energetikai kijelzőket figyelte. Borles az új irányba fordította a radarnyalábokat. Negyvenezer kilométerig üres volt a tér. Még mikrometeorokat sem észleltek az érzékeny készülékek.
– Alfa tizenöt fokkal kitérés! – vezényelt.
– Alfa tizenöt… Megtörtént – jelentette Labin.
– Sebesség változatlan. Hajtómű nyolcvan – mondta Porov nyugodtan. Az Atlasz nukleáris hajtóműve jelen pillanatban nyolcvanszázalékos hatásfokkal dolgozott. "Erre a kis távolságra bőven elég egy ekkora lökés, még túl sok is" – futott át Borles agyán. Nem fordult Labin felé, úgy kérdezte:
– Mikor érünk oda?
– Négy óra húsz perc múlva. Az Atlasz saját ideje szerint este 21 óra 50 körül.
– Fékezés?
Most Porov válaszolt:
– A célközelbe jutás előtt huszonnyolc perccel a lassú, hat perccel előbb pedig az intenzív szakasz. A maximum, az utasokra való tekintettel, nem lépheti túl a 3 g-t.
– Rendben. – Borles még egy pillantást vetett a hajó új útirányát kijelző képernyőre, és rászólt Janra. – Helyesbítés béta nulla egész hat tized!
– Helyesbítés béta nulla-hat – ismételte Labin fegyelmezetten. Aztán Borles utasítására leállították a hajtóműveket. Az Atlaszt most már lendülete vitte előre a fekete űrben.

Sarah Aspach kinyitotta a kabin ajtaját. Az utasok számára fenntartott hálóhelyek az Atlasz középrésze mögött, az étterem és a raktár között helyezkedtek el. A nem túl széles folyosón majdnem úgy lehetett járni, mint a földön – az űrhajó mesterséges gravitációs terében az emberek testsúlya alig tért el valóságos, földi súlyuktól, izmaiknak a mozgás érdekében ugyanannyi erőt kellett kifejteniük, mint otthon.
"Otthon" – gondolta Sarah, és kissé megkeseredett a szájíze. Ismét maga előtt látta az erdészeti hivatalt, a napvédő ablakos szobákat. A lépteket halkító vastag szőnyegeket. A feliratot a folyosó végén: "DAM osztály". Csak a beavatottak tudták, hogy a "DAM" Dél-Amerika rövidítése: a caracasi felhőkarcoló-rengetegben levő hivatal a világ erdőgazdálkodásával foglalkozott. A világkormány majdnem nyolcvan évvel előbb hozta létre, és itt történt öt kontinens erdőgazdálkodásának teljes adatfeldolgozása. Sarah a hivatalban töltött tizennyolc év alatt megismerkedett a különböző fafajtákkal, a kitermelési mutatókkal, a csemetetelepítés közgazdasági és éghajlati tényezőivel, a kéregfeldolgozás egyre gazdaságosabb módszereivel, a biotömeg-kiszámítás legújabb irányzataival. Mindezt úgy, hogy a tizennyolc év alatt Caracasban egyetlen fát sem látott közelről, legfeljebb a belvárosi Bolívar parkban. Az adathalmaz kijelzőkön érkezett, képernyőkön villant fel, forgó mágnesdobok és kristálytárolók őrizték őket gépemlékezetükben, műpapiron formálódott mindez számokká és grafikonokká, ritkábban szöveggé. A hivatal rendszeresen adott információkat a gyárak és feldolgozó telepek, a mezőgazdasági szervek vezetőségének, de az útépítőknek és folyami hajósoknak, sőt meteorológusoknak is. Sarah a kollégák szemében csak egy volt a kétmillió caracasi nő közül. Nem szép és nem csúnya, nem magas- és nem alacsony, nem kövér és nem sovány. Hogy milyen színű a szeme – azt talán azok sem tudták volna megmondani, akik évek óta együtt dolgoztak vele. Sarah sohasem tűnt ki semmiben, a DAM osztály szürke kis egere volt oly sok éve már –
Végigment a folyosón, és az ebédlő ajtajában megállt egy pillanatra. Megigazította seszínű haját, ruhája ujját, és belépett. Ahogy sejtette – érkezésére senki ügyet sem vetett. Tíz-egynéhány asztalnál ültek az utasok, a legtöbben beszélgettek valakivel. Sarah elvett az ételkiadó ablakából egy tálcát – vacsorára mindig hideg ételt kaptak. "Még egy hét… és vége a nagy kalandnak. Jártam a Marson… életemben először voltam az űrben és egy idegen bolygón…" – gondolta. De most már maga sem tudta megérteni, miért is jelentkezett erre az útra. Az űr felfoghatatlan és idegen maradt számára ugyanúgy, mint addig volt. Bár benne volt most is, nem érezte semmilyen hatását. Itt az étteremben pedig azonnal arra koncentrált, amivel éppen foglalkozott: az evésre. Az étel kicsit íztelen volt, de Sarah már megszokta. Falatozás közben fel sem nézett. Caracas jutott eszébe, a kis lakása, a hivatalba vezető út. A mozgójárda, a föld alatti tér a tropikus halak akváriumával, ahol hazafelé menet mindig megtorpant egy percre. Az erkélyen a testét körülölelő meleg szél. A tenger látványa, amitől még ma is – közel a negyvenhez – elszorult a torka. Furcsa, de a tenger többet jelentett neki, mint a világmindenség. A fekete csillagoktól-bolygóktól alig-alig zavart végtelen térség taszította.
– Szabad? – kérdezte valaki egészen közelről. Középkorú férfi állt az asztal mellett, kezében tálcával. Sarahnak úgy rémlett, eddig nem látta még.
– Tessék – bólintott kényszeredetten. Az idegen leült, és enni kezdett. Sarah lopva rápillantott. Negyvenöt körüli, sportosan öltözött férfi. Barna bőr, apró ráncok a szem körül. Izmos felépítésű – biztosan sokat sportol. A ruhája alapján semmit sem lehetett róla megállapítani – egyáltalán, lehet ma bárkiről véleményt alkotni az öltözéke után?
Váratlanul megszólalt a fali hangszóró:
– Hölgyeim és uraim, figyelmet kérek. A kapitány beszél. Tudatom önökkel, hogy hajónkat műszaki okokból le kell fékeznünk: sebességünk körülbelül negyven perc múlva a nullára csökken. Kérem, hogy perceken belül hagyjanak fel minden más tevékenységgel, és foglaljanak helyet az úgynevezett biztonsági fotelokban. Ilyen, övekkel ellátott ülőhelyek minden helyiségben a falba építve találhatók. Ismétlem: üljenek a biztonsági fotelokba, és csatolják be az öveket… A fékezés harmincnégy percig fog tartani, öt perc múlva egy hangjelzés figyelmezteti majd önöket a kezdésre. A stewardessek előtte ellenőrzik a biztonsági öveket. Köszönöm figyelmüket.
– Nofene! – fakadt ki a férfi, és Sarahra nézett. – Maga érti ezt?
– Nem – felelte a nő. A többi utas is felbolydult. A két fekete bőrű férfi – apa és fia – most végre szót váltottak másokkal is. A hallgatag ázsiai azonnal a legközelebbi fotelhoz ment, és beleült. Imponáló önfegyelme jó példát mutatott a többieknek is. Senki sem tudta, miről van szó. Glinda az utaskabinokba indult. Dalma pedig az étteremben levőknek bizonygatta, hogy a fékezés művelete nem jár veszélyekkel…
– Hát, menjünk mi is – mondta az ismeretlen, és Sarahra mosolygott. A mosolya rokonszenves volt. Sarah úgy érezte, engedni kezd a hidegség a mellében. Felállt. Az idegen nyugalma átáradt rá is. A férfi nagyon természetesen viselkedett:
– Az űrhajón a kapitány az úr – mondta. – Olyan ez, mint régen az óceánjáró hajókon volt. "Isten után az első", így nevezték a kapitányokat…
Sarah a mellette levő széket nyitotta le a falból. Attól tartott, az idegen beképzeltnek tartja, ha tovább hallgat. Kis mosoly kíséretében hát megkockáztatott néhány szót:
– Ön talán történész?
– Dehogy – nevetett a férfi. A lány látta, hogy megszokott mozdulattal, oda sem nézve csatolja be az övet. Sarahnak ez nem ment ilyen simán; a férfi segített neki, aztán folytatta: – Csak a magam mulatságára szoktam régi történeteket olvasgatni. Az atomkor előtti időkből… Különben algabúvár vagyok.
– Alga… micsoda?
– Algabúvár – nevetett a férfi. – Hivatalosan persze nem így hívják ezt a foglalkozást. De a lényege az, hogy óceániai algatenyésztő telepen dolgozom, ahol főleg élelmezési és ipari célokra egyaránt használatos, úgynevezett Ayo-algát termesztünk… Engedje meg, hogy bemutatkozzam: Juan Trivento a nevem…

Borles az időjelzőt figyelte. Nem azt, amelyik az egységes világidő örök számsorát pergette. Most az Atlasz saját ideje sem érdekelte. A radarral egybekapcsolt távmérő mutatta a két objektum között rohamosan csökkenő távolságot, és azt az időt is, ami változatlan sebesség mellett a két objektum találkozásáig fennmaradt.
Jan Labin egy pillanatra behunyta a szemét, és elképzelte, milyen is lenne a "találkozás". A rendkívül gyorsan száguldó Atlasz egyszerűen belerobbanna a veszteglő Lunoritba; a két hajó égett-izzó fémdarabjai több ezer kilométeres távolságra repülnének szét, és a katasztrófa következtében a nukleáris hajtóanyag egy része is nyilván az űrbe szabadulna… Aztán a pilóta kinyitotta a szemét. A rábízott jelzőket figyelte. Minden készen állt a fékezési manőver elindítására.
Yvan Porov tulajdonképpen unatkozott. Az űrmentés – bármennyire is rendkívüli eseménynek számított – valahogy nem tudta izgatni. – Persze más lett Volna a dolog, ha elromlik a rádióadó, és Borles kapitány ráparancsolna: javítsa meg kilenc és fél perc alatt, ellenkező esetben végzetes szerencsétlenség következik be… "Ez igen, ez lenne az igazi feladat" – gondolja Porov, bár természetesen nem kívánja, hogy ez bekövetkezzék. Megrázza a fejét, és a motor teljesítményszintjét figyeli. Az nullára esik vissza – a hajtóművek állnak. Aztán kigyúl egy piros lámpa, Borles pedig határozottan kiáltja:
– Fékezés!
Labin lenyomja a programot elindító gombot.
Az Atlasz fékezi rohanását. A radarernyőkön pedig feltűnik egy ezüstösen-magányosan csillogó kis pont. A szerencsétlenül járt ismeretlen hajó, amelyen – lehet – már csak halottakat találnak.

2

A földi irányítóközpont tulajdonképpen nem is a Földön volt, hanem az űrben. Az anyabolygótól kétszázezer kilométer távolságban) Föld körüli pályán keringett az a nagyméretű űrállomás, amelyen a forgalomirányítók éltek. "Éltek" – ezt kell mondani, mert kéthetes váltásokban dolgozott ott nyolc-nyolc ember, aki nagy teljesítményű műszerekkel percnyi szünet nélkül fürkészte a világmindenséget. Különösen a Föld közeli körzetben haladó űrhajók felügyelete tartozott rájuk. Ez egy több mint 200 millió kilométer átmérőjű képzeletbeli gömböt jelentett, amelynek középpontjában mindig a Föld "állott" – függetlenül attól, hogy a Nap körüli hosszú pályájának éppen melyik szakaszát rótta az űrben.
Azon a csütörtökön a déli ügyeletet Halden, az indián származású, hosszú, szikár, fekete hajú fiatalember vette át. A helyettese és társa Sietti volt, aki bár majdnem ugyanolyan magas volt, mint Halden, hihetetlen kövérsége miatt jóval alacsonyabbnak tűnt.
– Aránylag csend van – mondta Sietti. – Csak egyetlen probléma van a láthatáron.
– Az is olyan messze innen, akár a Nap – felelte Halden, és az egyik komputer által kinyomtatott kis lapot nézegette. Ezen időrendi sorrendben tüntették fel az Atlasz űrhajó és a forgalomirányító központ között lezajlott rádióbeszélgetés minden szavát.
– Az Atlaszon nem az a… hogy is hívják… Borles a kapitány? – kérdezte Halden töprengve.
– Lehet. Akarod, hogy lehívjam az emlékezőből a legénység névsorát? – Sietti természetétől fogva szolgálatkész és barátságos volt.
– Hagyd. Nem fontos… egyelőre nem ez a fontos. A Lunoritról mit tudunk?
– A Phoboszról indult egy ércszállítmánnyal. Legénysége két fő. Tudod, ez egy régi típusú, kis méretű teherhajó, ilyeneket manapság már nem gyártanak.
– Az imént szóltak az Atlaszról, hogy megkezdik a fékezést. – A mondat első hallásra nem illett ide, de Sietti tudta, mire gondol társa. Évek óta együtt dolgoztak, és – anélkül, hogy erről valaha akár csak fél szóval említést tettek volna – kedvelték egymást.
– Az Atlasz fékútja hosszabb, mint ide a Föld… De hamarosan kiderül, hogy mi történt.
– Aztán alhatunk tovább. – Sietti most persze túlzott, a hatórás szolgálat alatt legfeljebb a központi irányítóteremből nyíló mosdóba léphettek ki az ügyeletesek, akkor is egyiküknek odabenn kellett maradnia. Alvásról pedig szó sem volt. A férfi egy papírhalmazt nyújtott társának:
– Azért közben ne feledkezzünk meg egyéb feladatainkról sem… A következő órákban három távolsági űrhajó készül dokkolópályára állni a Föld körül. Két hajó száll le a Holdon, ezenfelül egy jön a Merkúrról és egy a Marsról, az utóbbi lehet, hogy már nem a mi ügyeletünk alatt ér ide… No és kilenc indulást jeleztek, főleg a földi rakodópályákról.
– Hát nem fogunk unatkozni, az biztos – mondta Halden kimérten, és elsimított homlokáról egy makacsul visszatérő hollófekete haj tincset.

– Sebesség nyolc… hét… öt… – Jan száraz torokkal folytatta: – Négy… három…
– Jó az ütem – morogta Porov elégedetten.
– Fékezőerőt növelni, rakétákat indítani! – vezényelt Borles. Közben a távolságjelzőt figyelte.
Mind a három férfi érezte, ahogy az ülés biztonsági öve a vállába vágódik. Igen, a többi fékezőrakéta egyidejű bekapcsolásával sikerült az Atlaszt mindjobban lassítani.
– Csak az utasok kibírják… – mondta halkan Borles, inkább csak magának. Eszébe jutott, hogy a fékezés elkezdése óta nem törődött az utasokkal. "Pedig hát egy utasszállító kapitánya vagyok" – gondolta kissé szégyenkezve. Felvette a belső telefont.
– Glinda…
– Igen, kapitány úr.
– Hogy vannak az utasok?
– Minden rendben, uram.
Borles ettől megnyugodott. A kisebb fékezőrakéták kiégtek, az Atlasz sebessége csökkent. A külső kamerák automatikusan befogták a célt.
– Régi típusú kis teherhajó – mondta Labin. A kamerák egyike teleobjektívvel nagyított képet adott a központi képernyőre. Ormótlan, henger alakú tárgy csillant az űrben, visszaverve a ráeső távoli fényeket. Olyan volt, mint egy rövidre vágott teleszkópcső. "Évszázadokkal ezelőtt az emberek nem ilyennek képzelték el az űrhajókat" – gondolta Labin, és eszébe jutottak a kozmotörténelmi tanórák anyagai. De tekintete visszatért a számsorokra:
– Sebesség kettő… Egy egész nyolc tized… egy-hat… egy-három.
– Távolság negyvenhat kilométer – mondta Porov. Borles lenyomta a nagyadó mikrofongombját:
– Halló, Föld, itt az Atlasz. A Lunorit közelébe értünk. Kézi irányítással közelítjük meg, utána dokkolunk. A következő jelentésünk tizenöt perc múlva várható. Vége. –, Elvette kezét a gombról, és máris kikapcsolta az automata vezérlést. Mikor megérintette az irányítókarokat, kimondhatatlanul jó érzés vett rajta erőt. Most végre igazán irányította a hajót. Kezében-testében érezhette az Atlasz mozgását. Egy apró mozdulat bal kézzel – és valahol a falakban surrogva indul el egy gép, a gázdinamikai kormányokkal változtathat irányt, miközben az egyre lassuló hajó szinte úszik a feketeségben… Úszik, igen! Ahogy régen az igazi tengeri hajók szelték a vizet, a kapitányok szélben-fagyban-viharban álltak a parancsnoki hídon.
– Sebesség nulla egész hat tized… öt… négy és fél…
– Az eddig bevetett fékezőrakéták kiégtek – intett Porov a sorban kigyúló kis jelzőlámpákra.
– Többre nincs szükség – felelte Jan.
– Célra mérést kérek! – vetette oda neki Borles kurtán.
– Eltérés gamma három fok… gamma kettő… delta nulla-hat, kicsit túlment, vissza… nulla-hat, nulla-négy… mindjárt jó.
– Távolság tizenegy kilométer – jegyezte meg Porov mintegy mellékesen.
Három perccel később az idegen hajó közelébe értek. A készülékek most már sokkal erősebben, tisztábban vették az SOS jeleket. Porov a Lunoritra célozta a nagy teljesítményű infravörös letapogatókészüléket.
– Az objektum közelében semmi mozgás – mormolta. – Optikai jelzések sem érkeznek felénk. Az űrhajó külső burkolata sértetlennek látszik.
Borles két gázdinamikai sugarat bocsátott ki, egyet előre, a másikat oldalt. Mindhárom férfi tekintete a nagy képernyőre szegeződött. A Lunorit hengerteste szemmel láthatóan növekedett. Még néhány "igazítás" az irányon és –
– Sebesség nulla-egy… nulla-nulla… megállt.
– Távolság százötven méter. Borles mélyet lélegzett:
– A többi már gyerekjáték… Mindjárt odaállunk melléje. Remélem, akármilyen régi is az a roncs, a zsilipnyílásai szabványméretűek… – Ezt tréfának szánta, hiszen legalább kétszáz éve egyforma minden űrhajó bejárati nyílása. Másképpen sem az űrben, sem a Föld körül keringő hatalmas űrdokkok és rakodóterek nyílásaihoz sem állhatnának oda.
Borles beleszólt a fedélzeti megafonok mikrofonjába:
– Figyelem! A kapitány beszél. Űrhajónk a fékezést befejezte. Hölgyeim és uraim, elhagyhatják a biztonsági fotelokat, de még ne menjenek aludni. Egy órán belül a hajó ismét elindul, akkor majd újra a fotelokba kell ülniük rövid időre… Köszönöm figyelmüket, vége.
– Gyerünk a zsiliphez. – Porovon látszott: alig várja, hogy véget érjen ez a "cirkusz" és mehessen vissza kedvenc barkácsműhelyébe.
Borles csak rápillantott a fiatalemberre, de hallgatott. Az Atlasz lassan közeledett a Lunorithoz. Így telt el egy teljes perc, és a kapitány csak ekkor szólt ismét:
– Labin, Porov, készüljenek fel. Mindketten átmennek arra a hajóra, amint megnyílik a zsilip. Én a vezérlőben maradok, rádión tartjuk a kapcsolatot, öltözzenek a különleges űrruhába, hiszen odaát esetleg tűz tombol vagy robbanásveszély áll fenn. Sőt füstre, esetleg különböző gázokra is számítani kell. – A kapitány nem várt választ, lenyomta a telefon gombját:
– Dalma!
– Kapitány?
– Készítse elő a betegszobát, lehet, hogy sérülteket kell fogadnunk! – Egy másik gombot nyomott meg:
– Glinda?
– Igen, kapitány úr.
A fekete lány hangja nyugodtan csengett a hangszóróban. "Igen, őrá lehet számítani" – gondolta Labin elismerően.
– A B 2-es folyosót tegye szabaddá, mostantól fogva kizárólag a személyzet részére van fenntartva. Utána pedig az elsősegélynyújtó felszerelésével jelentkezzék a zsilipajtónál. Most megmutathatja, mit tanult az orvosi tanfolyamon – a kapitány arra célzott, hogy mint minden utasszállító űrhajón, úgy az Atlaszon is az egyik stewardesst képezték ki az egészségügyi teendők ellátására. Glinda állítólag jó eredménnyel végezne el a tanfolyamot, megtanulta a gyógyszerek használatát, a sebek kötözését, tudta, mi a teendő hirtelen eszméletvesztés, égési sérülés vagy szülés esetében… Efelől tehát nyugodtan alhattak az Atlasz utasai.
Borles elengedte a gombot, a műszerekre nézett. Már csak harminc méterre voltak a Lunorittól. Két társa elment, a kapitány pedig egyedül manőverezte a kis teherhajó mellé az Atlasz kétszer akkora testét.

– Hát te ki vagy? – kérdezte Raito, és leguggolt, így szeme egy magasságba került a sárga bőrű kisfiú sötét mandulaszemeivel. A gyerek nem ijedt meg tőle, éppen ellenkezőleg. Látszott, hízeleg neki a felnőtt komoly érdeklődése. Meglepő hangerővel, magabiztosan szólt:
– Én vagyok Walter, az Űr Sárkánya. – A hosszú nevet pillanatnyi habozás nélkül citálta. – És Gorr Gordon, a Neptunusz Hőse… És Gravitti, a Fekete Galaktika Lovagja…
– Ez mind te vagy? Nem hiszem, azok ósdi kis videofigurák – nevetett a férfi. ~– Engem az érdekel, hogy ki vagy te akkor, amikor nem ülsz a tévé előtt. Amikor reggel felébredsz és amikor ebédelsz és amikor elesel és megütöd a térdedet és sírva fakadsz…
– Nem fakadok sírva! – ellenkezett a gyerek keményen, sötét szemében dacos fény gyúlt, aztán megenyhült, és halkabban tette hozzá: – Szóval, ritkán sírok… Különben pedig Csing a nevem, és Ázsiában lakom.
– Nagyszerű – örvendezett Raito, és komolyan kezet nyújtott. – Engem pedig Raitónak hívnak, és Európában lakom.
Begga ott állt mellettük, és mosolygott. Glinda jött arra, hóna alatt egy fehér táskával, megtorpant:
– Kérem, a bal oldali folyosót ne használják egy ideig – mondta, és a gyerekre nézett. – Csing, egyelőre menj a kabinodba!
– Egy utasnak nem lehet parancsolgatni! – vágta rá a gyerek azonnal és makacsul, de a szeme elárulta (vidám szikrák gyúltak benne): – A hajón az utas az úr! – Azért mégis engedelmeskedett. Búcsúpillantást vetett Beggára és Raitóra, büszkén felvetette a fejét, néhány díszlépést tett, aztán futásnak eredt, és eltűnt a folyosó kanyarulatában.
– Egyedül utazik – intett a lány mosolyogva Csing után.
– Hogyhogy egyedül? – csodálkozott Begga. Szép szeme elkerekedett.
– A Marson volt rokonoknál Felhozták a hajóra, érvényes jegye van. A Földön pedig várják majd… önálló utas, elvégre tízéves! – nevetett Glinda, és elment. A férfi komoran nézett utána. Begga rászólt:
– Mi van, drágalátos férjuram, tetszik a leányzó?
– Nem erről van szó, szívem. Egészen máson legeltettem a szememet. Láttad, mit vitt a vállán?
– Nem néztem meg olyan alaposan, mint te…
– Ne csipkelődj, komolyan beszélek. Itt bűzlik valami.
Begga beleszippantott a folyosó levegőjébe:
– Nem érzek semmit…
– Átvitt értelemben használtam a szót; ez egy régies nyelvi fordulat. Ide figyelj, kedvesem, sorolom. Egy: az űrhajó megállt a nagy fene kozmosz kellős közepén, minden látható ok nélkül. Kettő: az egyik folyosóról kitiltották az utasokat. Három: a lány elsősegélynyújtó felszerelést vitt a zsilip felé.
– Neked megártott a kozmikus sugárzás. Vagy a túl hosszú szabadság – felelte Begga. – Egy kis szaglászás nélkül nem is érzed jól magad. Szakmai ártalom?
E pillanatban a hajó kissé megdöccent a lábuk alatt.
– Érezted? – kérdezte Raito gyanakodva.
– Súroltunk egy csillagot – nevetett Begga.
– …és ez a negyedik pont – mondta a férje komolyan. – Ez a koccanás érezhető volt az egész hajóban, tehát valamilyen külső tárgyhoz ütődött az Atlasz… Utána kéne járni a dolognak.
– Inkább menjünk innen. Glinda mondta, hogy utasok ezt a folyosót nem használhatják. És én egészen más programot terveztem ma estére…
– Nem szeretem, ha körülöttem rejtélyes ügyek zajlanak – mondta Raito habozva.

Labin és Porov a zsilipben álltak. A pilóta a szürke fémfalak között nem érezte magát jól – különösen abban az öltözetben, amelyet ezúttal viselt. A különleges veszélyhelyzetekre rendszeresített – és szerencsére ritkán használt – páncélszerű űrruha kényelmetlen volt, kissé merev, a talpakra mágneseket szereltek, hogy a súlytalanság állapotában az űrhajók fémfalán haladhasson vele a benne lévő személy, ha úgy kívánja. Ez is nehezítette a járást. Labin arra gondolt, mi várhat rá a fal túlsó oldalán. Egy másik hajó, ahol a járást nem ismeri. Több emelet, raktárak, lépcsők. Más környezet és ráadásul – ahogy Borles mondta – esetleg gáz vagy tűzvész. Robbanások, csökkentett légnyomás, pusztulás képe. Halottak… Jan nagyon nem akarta, mégis érezte, hogy a térdei kissé reszketnek és hideg borzongás fut végig a hátán. Tulajdonképpen egész eddigi űrhajósélete során nem volt még ilyen helyzetben. Veszélyhelyzetben…
A sisakrádió reccsent egyet:
– Jan, nyitom a zsilipet.
– Készen állok, parancsnok.
A fémfal két szárnya lassan elmozdult egymástól. A levegőt a gépek már előzőleg kiszívták a kamrából. Labin szürkésfekete, égett falat látott maga előtt. Csak némi nehézség árán tudta elképzelni, hogy ez az idegen hajó külső fala, amit az eddigi használat évtizedei során mikrometeorok barázdáltak érdessé.
– A zsilipkapcsok szinkronban – jelentette Labin.
– Már megy a hidraulika – felelte Borles nyugodtan. A hangja kicsit fémesen csendült a rádióban. – Most lesz a legizgalmasabb, Jan. Kinyitják-e ők is?
Jan teljesen megfeledkezett Porovról – bár egész idő alatt érezte, hogy társa ott áll a háta mögött. Ám Porov mozdulatlan volt, szinte beleolvadt a szürke háttérbe. Mintha ott sem lett volna… Jan magára maradt gondolataival, aggodalmával. Tudta: a veszélyhelyzetben lévő, vészjelzéseket sugárzó űrhajón automatikusan életbe lépnek a különleges viszonyok. A központi számítógép érzékeli, ha a zsiliphez idegen hajó kapcsolódik, és ebben az esetben harminc másodperc elteltével kinyitja azt. Persze csak akkor, ha a számítógép nem semmisült meg…
Labin a lélegzetét visszafojtva várakozott. Aztán úgy tűnt neki, mintha… a szürke fal megmozdulna… De nem volt benne biztos, hát hallgatott még. Aztán… igen! Középen függőleges rés nyílott.
– Nyílik! – mondta, és nyelt egyet.
A fémfalak szétfutottak. Egy hasonló, de kisebb méretű zsilipkamrát látott maga előtt. Mindezt azonnal jelentette rádión, közben a különleges űrruha karjába épített érzékelőket is megnézte. Egyelőre valószínűleg semmiféle mérges gáz nem áradt az idegen hajóból. Az érzékelők magas hőmérsékletet sem jeleztek.
Bátrabban indult előre. Az akusztikus készülékek semmilyen zajt sem továbbítottak a fülébe – saját lépéseinek neszén kívül. Nehéz csizmáival lassan mozgott. Porov szótlanul követte, akár az árnyék. Jannak biztonsága sugallt a jelenléte – ha vele bármi történnék, Yvan biztosan segít rajta… A pilóta bátrabban lépkedett tovább. Kiment a Lunorit zsilipjéből, elindult egy folyosón, amely alacsonyabb és keskenyebb volt, mint az Atlaszon megszokott folyosók. Éppen azt jelentette Borlesnak, hogy a világítással is minden rendben vari, amikor égy árnyék mozdult az előtte lévő falon. Egy ember árnya…
Labin megperdült.
Egy férfi állt mögötte, űrruha nélkül. Az arcát nem láthatta, mert fejére fekete álarcot húzott – csak a szája és a szeme számára maradt nyílás…
A látvány úgy meglepte az Atlasz pilótáját, hogy mozdulni sem tudott. Az első pillanatban úgy érezte magát, mintha az eddig látott ezernyi űrkalandfilm egyikének forgatásába csöppent volna bele… Minden valószerűtlennek, sőt hihetetlennek tetszett. Akár egy álom.
De nem álom volt. A rémület csak akkor szorította el a torkát, amikor észrevette, hogy az ismeretlen férfi lézerpisztolyt szegez rá.
Porov akkor már feltartott karokkal állt a másik falnál, őrá is lézerpisztoly szegeződött – ezt egy másik álarcos férfi tartotta a kezében, A mérnök lehunyta a szemét, és érezte, hogy egész testében reszketni kezd. Yvan Porov – félt.

– Gyere a szobánkba – húzta Begga a férjét maga után. – Megígérted, hogy a szabadságod alatt nem fogsz szaglászni. És különben is, úgy terveztük, hogy végignézzük a kosztümtervek videoszalagját, amit Jamagucsi rendező adott indulás előtt. Azt mondta, ezekből válasszam ki, amit az új szerepre alkalmasnak tartok majd…
Raito még habozott. Az asszony megsimogatta az arcát:
– Ne légy olyan undok, Rai…
– No jó – nevetett a férfi. – Menjünk a kabinba.

– Egy szót sem! – mondta gyorsan az álarcos férfi a zsilip ajtajában. – Ha kiabálni kezd, lelövöm. Meg azt a másik kettőt is…
Glinda csak görcsösen szorította az elsősegélytáska szíját. Az arca hamuszürkére sápadt. Nem mert mozdulni. Még eszébe jutott, hogy a zsilip kijárata mellett a falon van egy belső telefon… De akkor hirtelen megelevenedett a zsilipkamra. Három másik álarcos férfi bukkant fel. "Mint egy szörnyű álom" – futott át a stewardess agyán. Felbukkant Porov és Labin is. "Legalább ők élnek" – könnyebbült meg a lány.
– Gyerünk! – lökte meg Glindát durván az egyik álarcos, aki szemmel láthatóan a többieknek is parancsolt. – Menjen előre, mutassa az utat a vezérlőbe! Gyorsan!
Glinda bordái között érezte a lézerpisztoly sugárvető nyílását, és tudta: engedelmeskednie kell.

A vezérlő ajtaja felpattant. Borles meglepetten fordult arra, de torkán akadt a szó. Az ajtónyílásban egy fekete álarcos alak állt, és lézerpisztolyt szegezett Borles mellének:
– Csak nyugalom, kapitány – mondta az ismeretlen. Két sötét szem tűzött az álarc résén át Borlesre. – Ne csináljon őrültséget. Álljon a falhoz.
– Ki… kicsoda maga? – dadogta Borles. Semmit sem értett. Az első pillanatban még hajlamos volt azt hinni, hogy… hogy néhány utas éretlen tréfájáról van szó… De a lézerpisztoly hamar meggyőzte, hogy ez nem tréfa. Közben az ajtónyílásban még két ugyanilyen álarcos férfi tűnt fél: Labint, Porovot és Glindát terelték maguk előtt. Jan sápadt volt, űrruhájának sisakját a hóna alatt hozta. Porov még tulajdonképpen nem is értette meg, valójában mi történt. A tekintete értetlenül röpködött ide-oda. Glinda összeszorította ajkát. A három ember közül ő látszott a legnyugodtabbnak. Borles mindezt szinte tudtán kívül összegezte, közben a gyomrát egy hideg vasmarok szorította.
Az egyik álarcos nyugodt léptekkel a faliszekrényhez ment. Pisztolyával felütötte a zárat: a kis, jelképes plomba a szőnyegpadlóra esett. A férfi kitárta az ajtót, és elővette a polcon heverő három lézerpisztolyt.
"Tudták, hogy ott tartjuk a szolgálati fegyvereket – gondolta Borles villámgyorsan. – Persze ez nem is csoda. Minden űrhajóban ugyanilyen leplombált szekrénykében vannak a fegyverek. Most már teljesen a kezükbe kerültünk…"
– Hány ember van a hajón? – kérdezte az első álarcos. Fegyverét közben hol Borlesre, hol Labinra irányította. A társai is ugyanezt tették, hasonló fegyvereik voltak. Porovot és Labint a vezérlő hátsó falához lökdösték. Egyikük az ajtó mellett állt.
– Még nem feleltek a kérdésemre – mondta váratlanul keményen Borles. A fekete álarc réséből előparázsló szemekbe nézett. Az a férfi éppoly magas volt, mint ő, de biztosan fiatalabb. Borlesnek az volt az érzése, hogy nem lehet negyvennél idősebb, vagy talán még annyi sem. A mozdulataiból azt is megtudta, hogy ő lehet a támadók vezetője; társai az ő intéseinek engedelmeskedtek. – Kicsodák önök?
Az ajtónál álló támadó megfordította pisztolyát, hogy agyával fejbe vágja Borlest, de a vezetőjük tiltón emelte fel a kezét:
– Várj! Nyugalom… Maga pedig, kapitány, ne ellenkezzék, mert könnyen eljár a kezünk… Az Atlaszt elfoglaltuk, a legénység és az utasok e perctől kezdve túszok lettek.
Még egy álarcos jött be, Dalmát kísérte. Borles látta, hogy a szőke lány közel áll az ájuláshoz… "Vajon hányan lehetnek ezek?" – futott át rajta a gondolat. Ugyanakkor tudta: az ellenállás felesleges lenne, hiszen az Atlaszon senkinek sincs fegyvere.
– Nos! Hány ember van a hajón, kapitány? – kérdezte újra az idegenek vezetője.
– Harminc utas és öt fő személyzet – mondta csendesen Borles, s arcából lefutott a vér.
– Rendben. Megafonon szólítsa fel az utasokat, hogy azonnal gyülekezzenek az étteremben. Mindenki! – tette hozzá fenyegetően, könyörtelen hangon.

A letűnt kor divatos női viseleteit bemutató videoszalag csakugyan nagyon érdekes volt. Begga és Raito igen jól mulattak a régi miniszoknyák, fodros blúzok, nadrágok láttán. Raito a legfurcsább ruhadarabokat ajánlotta nejének, hogy azokból válasszon a tervezett történelmi, kosztümös filmjéhez.
– Ugyan, mit képzelsz? – tiltakozott az asszony. – A végső döntés úgyis Jamagucsira tartozik. Én legfeljebb sugallhatok neki egyet-mást a kosztümök terén.
– Hát igen. Sugallni, azt nagyon tudsz… – nevetett a férje, és megcsókolta.
Hirtelen nyílt az ajtó. Aztán majdnem ugyanolyan gyorsan be is csukódott, ám a szobában már ott állt… Csing. A gyerek arcán most nyoma sem volt a vidámságnak.
Begga zavarában a haját igazgatta:
– Nem szoktál kopogni?
– Megszállták a hajót! – közölte a gyerek, és hangjában ezúttal nem volt vidám évődés, az arca is komoly volt. – Fekete álarcos banditák rohantak be, lézerpisztolyokkal… A legénység már a kezükbe került!
– Ez melyik kalandfilmben volt? – érdeklődött Raito kedélyesen. Tetszett neki Csing élelmessége. "Egyszer nekünk is lesz egy fiunk…"
A gyerek dühösen a levegőbe csapott, az öklével:
– Nem filmet mesélek, hogy az a hetedik galaktikán túli szomorú gázfelhő essen belé! Ez most tényleg megtörtént, itt a hajón!
– Ugyan. Fantáziálsz – mondta Begga, és kikapcsolta a videokészüléket.
– Négyen vagy öten jöttek a hajóba. Most a vezérlőben vannak. A saját szememmel láttam őket a folyosón! – kiabált a gyerek. – Dalmát és Glindát is a vezérlőbe kísérték. Egy emberük pedig a zsilipet őrzi. És annak is fekete álarc van a fején, láttam! 
– No, lám csak… – Raito először mosolygott, de a gyerek arcába nézve lassan lefagyott arcáról a mosoly.
– Te, Csing…
– Ha nem hiszel nekem, gyere, nézzük meg. – A gyerek a kezét nyújtotta a férfi felé. – Ha a zsilipnél látsz egy álarcos fickót fegyverrel, akkor hinni fogsz nekem?
– Akkor… Igen – mondta Raito komolyan, és az ajtóhoz lépett.

Az Atlasz összes helyiségében megszólaltak a hangszórók.
– Itt a kapitány beszél. Felkérem utasainkat, hogy gyülekezzenek az étteremben. Ismétlem: minden utas haladéktalanul jöjjön az étterembe…

A Nap ismét kibukkant. Az űrforgalmi irányítóállomás elhagyta a Föld árnyékát, és újra a központi csillag sugaraiban fürdött. Az éles fény néhol betört a nem kellőképpen árnyékolt hatalmas kerek "ablakokon". Mivel itt nem volt légkör, amely csökkentette volna a fényt, Haldent egy pillanatra el is vakította az a hirtelen megjelenő fehér özön.
Sietti fehér műanyag poharakban pezsgő szörpöt hozott az automatából. Az egyiket Halden elé tette, aztán belemerült a Föld körüli dokkolópályáról ma induló teherhajók előre elkészített starttervébe.
Halden a Holdon leszállni készülő egyik hajó kapitányának jelentését hallgatta, majd ellátta őt utasításokkal. Közben a Vénusz felől befelé igyekvő kutatóűrhajó jelentkezett rádión.
Itt tartottak ügyeletük második órájában, amikor váratlanul megszólalt a fali hangszóró:
– Az Atlasz hívja a központot. Borles kapitány beszél. Jelentem, hogy hajónkat ismeretlen fegyveresek támadták meg, a hajót elfoglalták, az utasok és a személyzet a hatalmukba került.
Halden először azt hitte, rosszul hallotta az adást. De Sietti kövér arcába pillantva nem voltak már kétségei. Társa szemében döbbent csodálkozást látott. Tehát jól hallotta… Ismeretlen fegyveresek? Az Atlasz fedélzetén? Mi ez?
– Jelentse részletesebben, mi történt! – vetette a mikrofonba. És mivel tudta, hogy ezek a szavak az űrben – elektromágneses jelek formájában – majdnem két percig repülnek majd, mielőtt az Atlasz vevőantennáiba érkeznének, gyorsan társához fordult:
– Azonnal értesítsd a Földet. A kormány űrrepülésügyi minisztériumát és a világőrség központját. Én közben a másik hullámhosszon szólok a Marsnak…
Négy perc múlva ismét megreccsent a hangszóró:
– Itt Borles. A támadók hamarosan közlik követeléseiket. Csak a világkormány teljhatalmú megbízottjával hajlandók tárgyalni. Az utasok élete és biztonsága érdekében kérem, hogy ezt mihamarább tegyék lehetővé…

Az utasok csodálkozva gyülekeztek az étteremben. A legtöbben arra gondoltak, hogy Borles kapitány valamilyen műszaki hibáról fogja őket tájékoztatni. Az Atlasz váratlan fékezése és megállása is erre utalt.
Az ősz öregúr csendben rágcsált valamit. Két dél-amerikai nő szüntelenül fecsegett egymással. Egy testes, fekete hajú asszony a Marsról hozott színes, háromdimenziós utazási prospektust nézegetett elmélyülten; alighanem a következő turistaútjára készült. Ventenor, a részkonstruktőr a legszívesebben megint sakkozott volna; ám szokásos partnere, a hallgatag ázsiai most késett. A fekete apa és fia egy sarokba telepedtek. Jagelnak feltűnt, hogy a stewardessek is ott állnak a falnál.
– Úgy látszik, a kapitány fontos bejelentésre készül – mondta a feleségének.
– Elhúzódik az utunk? – kapcsolódott a társalgásba Mika, és elmosolyodott. – Biztosan elromlott a hajtómű, és talán napokig itt fogunk lebegni.
– Lehet, hogy nem is tudják megjavítani – mondta valaki a másik asztalnál. Egy sovány férfi kopaszodó fejét vakarta, és felpillantott:
– Csak nem azt akarja ezzel mondani, hogy visszamegyünk a Marsra?
– Hát az van még a legközelebb, oda bevontathatják az Atlaszt – vélte partnere, egy napbarnított, hivatalnokkülsejű úriember.
– És ott rostokolhatunk, míg a Földről küldenek értünk egy másik hajót! – Ezt megint Ventenor mondta, az örökké elégedetlen utas.
Ez a hangulat aztán hirtelen megváltozott. A személyzeti folyosón feltűnt Borles és két társa, Porov és Labin. Mögöttük pedig… kezeslábast és fekete álarcot viselő férfiak léptek a terembe.
Az utasok közül többen rémülten felkiáltottak. A lila hajú öregasszony a szívéhez kapott. Egy másik asszony sikoltott. Ám közben az álarcosok elálltak a kijáratokat. Egyikük – kezében tartva pisztolyát – az asztalok között sétálva gyorsan megszámolta az utasokat.
– Mi ez?… – Kik ezek?… – Mit akarnak? – kiabálták az emberek. Borles hallgatott, megvárta, míg lecsendesednek. Akkor kissé reszkető hangon, röviden elmondta, mi történt. Raito az ajkát harapdálta, és most igyekezett nem nézni sem Beggára, sem Csingre… Megint felzúgott a hangzavar. Dalma egy pohár vizet vitt egy asszonynak, aki elfehéredett ujjakkal, görcsösen markolta az asztal szélét. Az utaskísérő alig tudta lefejteni a nő kezét a műanyag lapról; megitatta, és halk szóval próbálta csitítani.
– Csönd legyen! – kiáltotta váratlanul a Borles mellett álló álarcos. A meglepetés és a rémület elvétté az utasok szavát. A legtöbben mozdulni sem mertek. Raito hirtelen arra gondolt, hogy valaha régen így kezdődtek a diktatúrák is… – Maguk most itt maradnak, ebben a teremben. Aki szökni próbál, azt lelőjük. Nem tréfálunk.
Jéghideg lett az étteremben. Begga sápadtan szorította össze az ajkát. Jagel és Ventenor maga elé nézett. Raito keze ökölbe szorult.
– Meddig… maradunk itt? – kérdezte Labin, a pilóta.
– Amíg másképp nem határozunk – felelte habozás nélkül a terrorista, és pisztolyával intett társainak: – Tartsátok nyitva a szemeteket! – Maga pedig jöjjön a vezérlőbe, kapitány.
Az étteremre ijedt csend zuhant.

– Meddig fogunk itt lebegni? – kérdezte a kapitány, és hirtelen érezte: gyűlöli ezt az embert. Ezt a férfit, akiről semmit sem tudott, Csak a termetét, a magasságát látta, a hangja színét hallotta. És látta a fegyverét, amellyel egyetlen szempillantás alatt megölhette volna őt vagy bárkit.
– Ne veszítse el a türelmét, kapitány, azt tanácsolom… Mert akkor a dolog rosszul végződhet, önnek is és az utasoknak is. Látja, mi már napok óta lebegünk az Atlaszra várva, mégsem vagyunk türelmetlenek.
A férfi a rádióadó mikrofonjához ment, közben pisztolyával intett Borlesnek, jöjjön közelebb. Úgy látszik, nem akarta, hogy a kapitány az ajtó mellett álljon… "Azért, tartanak tőlünk. Sőt talán félnek is…" – futott át Borles fején a gondolat.
– Üljön csak le, Borles. Érezze magát otthon – mondta gúnyosan amaz. Borles az ajkába harapott. Tudta, fékeznie kell magát. Ha ő elveszti az önuralmát, a dolog végzetes fordulatot vehet. Felelősséggel tartozik embereiért és az utasokért is. Egy percre eszébe jutott az is, amire néhány órával ezelőtt gondolt. Amikor átadta a szolgálatot Labinnak. "ötvenöt éves vagyok, és minden utam a Marsra… az utolsó is lehet. Bármikor leszedhetnek a gépről az orvosok. Vagy… nem is az orvosok?" Összehúzott szemmel nézte az idegent. Az – fél szemét Borlesen tartva – lenyomta az adógombot:
– Az Atlasz hívja a Földet.

Halden úgy fordította el a két képernyőt, hogy ülőhelyéről jól lássa őket. Az elsőn már ott látta Flayat űrrepülésügyi miniszter ősz fejét. Halden látásból ismerte a férfit; legutóbb a Holdon találkoztak egy új, minden eddigit felülmúló leszállóhely felavatásán. Aztán a másik, addig szürke képernyő is kivilágosodott, és egy bozontos szemöldökű, sűrű hajú, napbarnított férfi arc tűnt fel. Igen, ez Klein felügyelő, a földi rendőrség egyik főosztályának vezetője.
– Halden vagyok, a központi űrforgalom-irányító – mondta Halden, és elhallgatott. Tudta, hogy amazok – bár a Föld két, egymástól távol eső városában voltak e pillanatban – rajta kívül egymást is látták. Mindnyájuk hivatalában két ugyanilyen nagy fali képernyő függött. Halden nyelt egyet, és folytatta: – Az imént megkapták már a gyors tájékoztatást. Perceken belül döntenünk kell a legfontosabb kérdésben, hajlandók leszünk-e tárgyalni az emberrablókkal vagy nem…
Elsőként Flayat válaszolt:
– Én itt a világkormányt képviselem. Egyelőre azt javaslom, tárgyaljunk. Hiszen anélkül arról sem szerezhetünk tudomást, hogy azok a… az emberrablók miért követték el tettüket.
Klein megvakarta az állat:
– Egyetértek. Én ugyan nem veszek részt a tárgyaláson, ez a kormány teljhatalmú megbízottjának a feladata. De ha valamilyen ellenakcióra szánjuk el magunkat, akkor természetesen fenntartom magamnak az akció felőli döntés jogát… ön már tett valamilyen intézkedést? – kérdezte Haldentól.
– Igen, felügyelő. Riadóztattam a Marson állomásozó mentő űrhajót, amely szükség esetén rendőri feladatokat is elláthat…
– Rendben van. Indítsa el az Atlasz után.
– Hadd figyelmeztessem, felügyelő úr, hogy a mentőhajó csak két nap múlva érhet az Atlaszhoz…
– Akkor is indítsa el. Ha bármi történnék, mégis lesz néhány emberünk a közelben.
Halden engedelmeskedett. Intett Siettinek, és tudta: társa lelkiismeretesen el is végzi ezt a feladatot. Maga pedig lenyomta a mikrofon gombját:
– Föld hívja Atlaszt. Atlasz, jelentkezz… A kormány megbízottja várja, hogy közöljék feltételeiket.
Hamarosan megérkezett a válasz. Most nem Borles kapitány beszélt, hanem az az idegen, aki egyszer már jelentkezett a hajóról.
– Közöljük követeléseinket. Csoportunk neve: Zemun Akciócsapat. Mint ebből a névből már sejtik is, a nemrégen elítélt Alex Zemun harcosai vagyunk. Elfoglaltuk az Atlasz űrhajót, és harmincöt túsz van a kezünkben. Azt követeljük, hogy a földi hatóságok bocsássák szabadon Alex Zemunt és a vele együtt elítélt három társunkat: Dalaast, Nyborgot, és Rudint. A túszok és a foglyok kicserélésének technikai feltételeit kedvező válaszuk esetén beszéljük meg rádión…
"Száraz, üzleties szöveg és beszédmodor" – gondolta Halden. Eszébe jutott, hogy hasonló esetről utoljára tíz vagy tizenkét évvel ezelőtt hallott, a Holdon történt. Akkor egy űrmeteorológiai támaszpontot támadtak meg néhányan, túszokat szedtek…
– Mit tesznek abban az esetben, ha nem teljesítjük a feltételeiket? – kérdezte Flayat. Klein felügyelő közben telefonált valahová.
– Nagy mennyiségű thoratit nevű robbanóanyagot hoztunk magunkkal – válaszolta az ismeretlen férfi. – Társaim most rakják át az Atlaszra… Ha néhány órán belül nem kapunk kedvező választ, visszamegyünk a kis teherhajóra, és távirányítással az űrbe röpítjük az Atlaszt. Harmincöt ember élete van a kezében, kormánybiztos!
Flayat nem válaszolt. Halden hajolt a mikrofonhoz:
– Itt a Föld. A kormánybiztos most utasítást kér az elnöktől. Utána majd jelentkezünk – és hátradőlt. A hangszórók is hallgattak. Aztán Klein felügyelő szólalt meg:
– Alex Zemun és négy társa Afrikában felrobbantott egy vízi erőművet. A bírósági tárgyalás előtt Zemunt elmeszakértők is megvizsgálták. Régi típusú bűnöző alkat, amilyenekből szerencsére egyre kevesebb akad…
– Mégis akad még, mint látjuk – szakította félbe Flayat kesernyésen.
– Persze. – Klein nem jött zavarba. – De ha ez ebben a helyzetben egyáltalán vigaszt jelenthet, hát hadd közöljem önökkel: jelen pillanatban az egész Földön és a más bolygók emberlakta övezeteiben összesen sincs ötvennél több ilyen bűnöző…
– Koncentráljunk most azokra, akik az Atlaszon vannak – vetette közbe Halden józanul.
– Csak egynek a hangját hallottuk – folytatta a felügyelő. – Az erről készült hangkristályt különben máris elküldettem a fonikai laboratóriumba, azonosításra. De Borles kapitány előzőleg "fegyveresekről" beszélt, akik az űrhajót "megtámadták", tehát az idegenek nyilvánvalóan többen vannak. – Mondja, nem lehet, hogy ezek az emberek azonosak a Lunorit teherűrhajó személyzetével?
– Nem valószínű – rázta fejét Halden. – A Lunorit típusú hajókon mindössze ketten szolgálnak. Az a gyanúm, hogy ezt az akciót többen végzik. Gondolják, hogy két ember sakkban tarthatna egy olyan nagy hajót, mint az Atlasz?
– Majd kiderül, hányan vannak. Most mindenesetre szóljon a Phobosz-bányák felügyelőségére, nézzenek utána, hol, mikor, milyen körülmények között rakodott ércet a Lunorit.
– Máris intézkedünk.
Flayat ezalatt élénk taglejtésekkel beszélt valakinek telefonon. Aztán letette a kagylót, és az éteren át Kleinre nézett:
– Mondja, felügyelő… Nincs lehetőségünk arra, hogy kiszabadítsuk a túszokat?
Klein megrázta a fejét:
– Uraim, még nem találták fel a fénysebességgel száguldó űrhajót, így aztán nincs olyan jármű, amelyik negyvenöt-ötven óránál korábban érhetne az Atlaszhoz. Még a hozzá legközelebb levő Marsról sem. Addig a terroristák azt csinálhatnak az utasokkal, amit akarnak.
– Egyet nem értek – mondta Halden. – Ha teljesítenénk is a feltételeiket, utána hová mehetnek? Zemun és társai, meg azok a Lunoritról… 
– Nem tudom, de nyilván végiggondolták, és kitervelték az egészet. Nem vette észre, milyen magabiztosan beszélt a vezetőjük az imént? Meggyőződésem szerint ezeknek van az űrben valami búvóhelyük – például a kisbolygóövezetben vagy a Mars távoli, ember által nem lakott részein –, ahol elrejtőzhetnek az igazságszolgáltatás – elől a következő akcióig. Mert nyilvánvaló, hogy a jövőben is ilyen tevékenységet óhajtanak majd folytatni… a gazemberek.
Flayat felemelte a kezét:
– Uraim, beszéltem az elnökkel.
– És?… – Halden érezte a testében eluralkodó feszültséget.
– Az elnök úr kijelentette: a kormány nem teljesítheti a terroristák követelését.

3

Nyolc órával később – az Atlasz fedélzeti ideje szerint kora hajnalban – az egyik álarcos bejött a vezérlőbe. Borles ült a műszerfal előtt, és az álmossággal küszködött. A fáradtság ólomként lapult testében.
A támadók vezetője a kapitány háta mögött, a falnál ült egy másik fotelban. Mozdulatlan fekete árnyvolt – amíg nem nyílott az ajtó. Akkor hirtelen megelevenedett, pisztolya sugárvető nyílását a jövevény felé fordította.
– Nyugalom, főnök. Én vagyok – mondta a társa. A hangjában titkolatlan idegesség remegett. A főnök ezt azonnal kiérezte:
– Mi baj, történt valami?
– Hát persze hogy történt – fakadt ki társa. – Micsoda ötlet volt, hogy az utasokat az étteremben, egybecsődítve őrizzük?!…
– Igen? – A főnök kelletlen pillantást vetett a kapitány mozdulatlan alakjára. Talán nem volt ínyére, hogy egy kívülálló is tudomást szerez belső ügyeikről. De társa nem vette észre a pillantást, folytatta panaszáradatát:
– …azt hittem, sohase lesz már reggel. Ezekkel meg lehet őrülni! Még csak le sem ülhettünk egész éjszaka, attól féltünk, ránk vetik magukat. Némelyik olyan tekintettel méregetett bennünket!… És folyton kérdezősködtek. Hogy miért csináljuk ezt? Hogy tényleg megölnénk a nőket és a gyerekeket is? Miért ártunk nekik, hiszen ők nem bántottak minket?!… Az egyik öreglány szívbeteg, kétszer elájult, alig tudták felmosni. Ötpercenként kikéredzkedett valaki a mosdóba. Persze mindig egyenként el kellett kísérni az illetőt, ilyenkor a másik őrszem magára maradt, mondhatom, néhányszor alaposan megizzadtam…. Az egésznek semmi értelme, főnök! Hidd el… Mi az ördögnek kell mindet ott tartani? Napokig őrizgessük őket ott a székeken? Kikészülnek, de mi is… Hiszen úgysem szökhetnek el ebből az átkozott hajóból…
A főnök elgondolkozott. Társa szemében látta a fáradtságot. Rögtön megértette, hogy helyettese nem a többiek tudta nélkül jött. Társai reggelre kimerültén meghányták-vetették az éttermi őrszolgálat ötletét, és az nem nyerte el a tetszésüket. Talán igazuk van. Az utasok csakugyan az Atlaszba vannak zárva, – onnan el nem menekülhetnek. Bárhogyan is alakuljanak a Földdel folytatott tárgyalások – az utasok most már mindig itt lesznek a kezük ügyében.
– Rendben van – sóhajtotta, maga is fáradt volt már. – Ereszd el őket. Menjenek a kabinjaikba, és aludjanak.
– No végre – derült fel a társa. – Egy gonddal kevesebb…

Tíz perccel azután, hogy az étteremben töltött szörnyű éjszaka után az utasokat elengedték – Raito a kabinjukba küldte a feleségét, maga pedig elindult hátra, a raktárak irányába. A hajóban – úgy tetszett – a szokásosnál is nagyobb csend állt be.
Raito most elkerülte a zsilipkamra környékét. Az űrhajó ellenkező oldalán ment hátra, a raktárak irányába. Az elágazásnál látott csak – messziről –, egy falra vetődő árnyat. Egy mozdulatlanul álldogáló férfi árnyékát. "Őrködnek a fickók…" – mormolta csalódott-dühösen, és csendben továbbosont. A raktárak között már alig volt világítás, csak a folyosó kanyarulataiban égett egy-egy lámpa. Raito éles fülével meghallotta, hogy a háta mögött halkan, nagyon halkan nyikordul egy ajtó… Elhajolt, és karjait védekező állásba helyezve villámgyorsan megperdült…
Yvan Porov, az Atlasz fedélzeti mérnöke állt mögötte. A fiatalember haját vesztett magas homloka szinte világított a félhomályban. A férfi leeresztette felemelt öklét:
– Maga az? – mondta megkönnyebbülten, ugyanakkor kissé csalódottan is.
– Igen, csak én vagyok – felelte Raito, és ő is leeresztette a kezét. Elmosolyodott: – Csak nem egy… hm… álarcos utast akart megtámadni?
– Ha lenne fegyverem… – morogta a férfi, és sarkon fordult. Becsukta maga mögött az ajtót, amelyen a 21-es számot látta Raito. "Úgy látszik, nem osontam elég halkan" – vonta le a tanulságot, és továbbment. A 24-es ajtót nyitva találta; az utaskabinnál alig nagyobb helyiségben különféle tárgyak hevertek. Alighanem ide hordta a személyzet egy-egy úton a törött lábú székeket, leszakadt polcokat, összekarcolt edényeket, elromlott takarítógép-alkatrészeket, üres élelmiszeres, konténereket. Az egyik fal mellett egy elrontott szobakerékpár állt. Raito átkutatta a szobát, míg fellelte, amit keresett. Az egyik törött konténert megfordította, és oldaláról leszerelte a kapaszkodóvasat, így egy körülbelül hatvan centiméter hosszú súlyos vascsőre tett szert. A tárgyat zakója ujjába csúsztatta, és visszalopakodott a kabinjukba.
Begga nyitott szemmel ült az ágyon:
– Te vagy? Jaj, de megijedtem. Hol csatangolsz ilyen korán?
– Nézd, szívem, a "korán" és a "későn" bizony eléggé relatív fogalmak az űr kellős közepén… Tudsz varrni?
A kérdés meglepte Beggát. Szép szeme még inkább elkerekedett:
– Úgy érted, hogy… gép nélkül?
– Úgy értem, szívem. Kézzel. És persze: tűvel. Ahogy egykor ősanyáink varrtak.
Begga összeráncolta a homlokát. Arca ilyenkor egy töprengő macskára emlékeztetett.
– Utoljára a nagyanyámat láttam kézzel varrni… Maradt bennem egy ilyen gyermekkori emlékkép. Ott üldögélt szegény nyáron a Balaton partján, és csillogott a tű a kezében. Az ujján meg volt még valami… valami…
– Gyűszű – segített a férje.
– Igen, gyűszű. De miről van szó, Rai?
Raito előhúzta a csövet:
– Ezt kellene bevonni vékony textilréteggel, varrni rá valami borítót. Hogy ne látszódjék fegyvernek… Begga óvatosan vette kézbe a csövet:
– Szóval ez… fegyver?
– Azzá lesz a kezembe. – Ígérte Raito, és az arca most nagyon komoly volt.

Akkor már az összes földi tévéállomás – műsorát megszakítva – csak az űrben történt terrorcselekményről beszélt. Többfelé fényképet és filmet is mutattak az utóbbi ötven év hasonló eseményeiről. Előkerült egy félperces archív filmtekercs is az Atlasz űrhajó ünnepélyes felavatásáról. A hajózási társaság szóvivőjét is kamera elé ültették; a mongolos arcvonású férfi kétségbeesetten bizonygatta, hogy ettől a kellemetlen esettől eltekintve, a társaság hajóin az utasok biztonságban érezhetik magukat és milyen kényelmesen utazhatnak!… A világtévé központi adóján – amely jelenleg a keleti féltekének nappali, a nyugati féltekének pedig esti-éjjeli műsort sugárzott – azonnal a kamerák elé hívtak egy bűnügyi szakértőt, aki Alex Zemun eddigi viselt dolgairól beszélt. A szakértő ezenkívül egy rövid történelmi áttekintést is adott a régi terroristacselekményekről. Különösen kihangsúlyozta, hogy az efféle káros tettek legtöbbjét a huszadik században követték el. A riporter kérdésére próbálta meghatározni a jelenlegi terrorizmus gyökereit, méreteit és céljait. Úgy vélte, a világon mintegy ötven-hatvan terrorista lehet. Ezek javarészt anyagi gondoktól mentes családokban születtek, vagyis semmiben sem különböznek a Föld lakóinak túlnyomó többségétől. Világos eszmék nem irányítják őket; a mai társadalmi viszonyok néhány objektíve még rossz vonását szeretnek megjavítani – legalábbis általában ezt hangoztatják letartóztatásuk után. A tulajdonképpeni nemes cél így fordul visszájára, hiszen ezek az emberek – ahelyett, hogy komoly munkával segítenék a társadalmat – csak rombolni képesek. Fel akarják hívni a szerintük tespedt társadalom figyelmét a hibákra; de ezt merényletekkel, emberrablásokkal, létfontosságú berendezések megrongálásával – tehát azoknál a bizonyos hibáknál sokkal károsabb tettekkel – próbálják elérni. "A társadalomnak természetesen védekeznie kell az efféle emberek ellen" – mondta a szakértő a beszélgetés végén.
A szerkesztőségekben, űrhajózási irodákban, sőt egyes kormányhivatalokban is szünet nélkül csengtek a videotelefonok. Rengetegen érdeklődtek az utasok felől. Még olyanok is jelentkeztek, akiknek hozzátartozójuk, ismerősük dolgozott valahol az űrben. Tudni szerették volna, nincs-e az illető az Atlasz utasai között… Húsz perc sem telt el, és az – illetékesek a lakosság megnyugtatása érdekében máris közzétették az utaslistát, amelyet azután a televíziós képújságok hírrovatából bárki lehívhatott otthoni készüléke képernyőjére.

Délelőtt az utasok közül néhányan késői reggelire gyűltek az étterembe. Dalma csak kevés ételt hívott le az automatából, lassan mozgott az asztalok között. Raito a többieket figyelte. A kapitány is bejött a terembe, egy percig szótlanul nézte az utasokat, aztán halk szóval próbálta őket vigasztalni.
Ventenor ellökte maga elől a tányért, és tenyerébe temette a fejét. A mozdulat kétségbeesést, reménytelenséget sugallt. Az idősebb fekete férfi felemelte a kezét, mint aki szólni szeretne – de hirtelen le is engedte, és hallgatott.
– A Földön már elterjedt a híre az esetnek – mondta Borles. – Nyilván közzétették az utasok és a személyzet névsorát. A rokonaik, a családjuk ráveszi a kormányt, hogy segítsenek az Atlaszon…
– A családjaink aggódnak értünk – mondta Mika halkan. – Nem értesíthetnénk őket?
Az álarcosok vezetője magához intette egyik társát, suttogva tárgyaltak. Raito már kezdte őket megkülönböztetni egymástól. A fekete álarc ugyan elfedte egész fejüket, az öltözetük és testalkatuk azonban eléggé különbözött. A "vezér" izmos, középtermetű, de keskeny vállú férfi volt. Ha sietett, gyors macskaléptekkel lopakodott előre. Az, akivel most beszélgetett, a helyettese lehetett; ő is sötét színű űrhajós-kezeslábast hordott, de a lábán régimódi sárga bőrcipő volt, amit manapság már csak kevesen viseltek. A vezérlőhelyiség ajtajában egy hosszú, sovány terrorista állt, jobb csuklóján vékony arany karpereccél. Az étterem kijáratát pedig egy köpcös, vállas férfi őrizte, aki valószínűleg a saját méreténél néhány, számmal nagyobb nadrágot hordott, mert a ruhadarab szárai a térde alatt harmonikaszerűen összegyűrődtek.
– Ez jó lenne. Az utasok is nyugodtabban viselnék el ezt az állapotot, és a Föld is meggyőződhetnék arról, hogy a túszoknak nem esik bajuk. – Borles reménykedve fordult a terroristákhoz. Remélte, hogy ezek az érvek segítenek.
Lehet, hogy tényleg így volt: a "vezér" beleegyezően bólintott:
– Írjanak, de a szöveget ellenőrizni fogjuk. Röviden… Maximum húsz-harminc szavas rádiótáviratokat engedélyezünk fejenként. A másodpilóta majd az egyik emberem felügyelete alatt továbbítja őket a Földre.
– Itt az alkalom, szívem – hajolt Raito Beggához.
– Mire?
– Hogy értesítsem a Földet. Hiszen a "cégnél" aligha tudhatják, hogy éppen ezen a hajón utazom, és hogy nem fogok itt ölbe tett kezekkel ülni.
– Tényleg tenni akarsz valamit?
– Persze. – Raito komolyan nézett a felesége szemébe. – Ez a kötelességem, Begga. Felesküdtem a bűnözők elleni harcra. És te is tudod, hogy mindig betartom a szavamat.
Borles kapitány papírlapokat tett az asztalokra. Közben Glinda elvitte a tálcákat. Dalma makacsul összeszorított szájjal állt az ételautomata mellett.
– Mi bajod van? – súgta oda a fekete lány. Dalma csak a fejét ingatta, nem felelt. De olyan gyűlölködő pillantásokat vetett a terroristák felé, hogy az fölért egy válasszal.
– Két távirat, dupla esély – mondta gyorsan Raito. – Mivel kénytelenek leszünk röviden fogalmazni, hát a tiéd és az enyém ki kell hogy egészítsék egymást. Anyádnak címezd… Úgy, diktálom:

KEDVES MAMA MINDEN RENDBEN ÉRTESÍTSD RAITO SZÜLEIT HOGY FIUK MUNKÁBA ÁLLT AZ IKREKET ELVÁLASZTJUK EGYMÁSTÓL CSÓKOL BEGGA

– Mit jelent ez? – csodálkozott az asszony suttogva. – Miféle ikrekről beszélsz? Lázas vagy?
Raito nem felelt. Azt számolgatta, hány terroristát látott eddig. Azzal együtt, amelyik a zsilipet őrizte, hatan lehetnek… A maga táviratát szüleinek címezte és azt írta:

KEDVES SZÜLEIM EGÉSZSÉGES VAGYOK SZÓLJATOK A HIVATALBAN KLEIN URNAK HOGY AZT A HAT AKTÁT AMI NÁLAM VAN MAJD LEADOM SOKAT GONDOLOK IZABELLÁRA CSÓKOL RAITO

– Ki az az Izabella? Miféle nőszemély? – harciaskodott Begga, és az arca elkomorult. De Raito finoman leintette:
– Az egy jelszó, szívem, majd később elmagyarázom. A "cégnél" tudják, ez a lényeg.
– Gondolod, hogy eljut oda a táviratunk?
– Csak kerüljön ki az éterbe, akkor már biztosan célba ér. Mi persze ettől függetlenül akcióba lépünk.
Borles kapitány összeszedte a papírlapokat:
– Hölgyeim és uraim, elmehetnek. A terroristafőnök hozzátette:
– Viselkedjenek úgy, mintha semmi sem történt volna. Csak a zsilipfolyosóra ne menjenek.
Raito magához intette Csinget. A gyerek azonnal odaszaladt.
– Akarsz egy jó kis akciót? – kérdezte a férfi halkan, bizalmasan, egy összeesküvő hangján. A gyerek szeme felcsillant:
– Olyat, amit Gorr Gordon, a Neptunusz Hőse csinált a Lila denevérek barlangjában?
– Még annál is érdekesebbet, mert ez igazi lesz… Gyertek. – Beggával és a gyerekkel a tornaterem felé indult. Csak a folyosón folytatta a mondatot: – Meg kell várnunk, míg elmennek a táviratok. Előtte nem akarom megijeszteni ezeket a nyomorult álarcosokat, akik csak azért olyan bátrak, mert lézerpisztolyokat szorongatnak a markukban…

– Időt kell nyernünk – mondta Flayat. A miniszter nem érezte jól magát. "Vajon minden, közállás ilyen nehéz?" – tette fel magának a kérdést. Már előre sejtette, hogy az elkövetkező órák – vagy napok? – alatt több ősz szál kerül a hajába, mint eddig bármikor. Kényelmetlen, sőt rossz helyzetbe került. A kormány elnöke közölte vele hajthatatlan álláspontját. Ki tudja, minek kell történnie ahhoz, hogy az elnök megváltoztassa döntését. Erre egyelőre semmi jel sem mutat. Flayat tudta: a régi mondás szerint most ő került az üllő és a kalapács közé.
– Elmondhatjuk, hogy ez már egy ősi módszer – felelte Halden. – Amennyire én tudom, vagy háromszáz éve ez a fő szempont a terroristákkal történő tárgyalások esetén. A zsarolt fél előnyhöz akar jutni. Ez az előny: az idő. Mivel reméli, hogy ezalatt a körülmények számára kedvezően megváltoznak.
– Így van, és nem is lehet másképpen. – Klein felügyelő jegyzeteit rendezgette. – A régi mondás szerint "aki időt nyer, életet nyer".
– A túszok életét? – kérdezte Halden. Egyik partnere sem válaszolt. Súlyos csönd támadt.
– Egy biztos: a túszok életét egyelőre nem fenyegeti veszély. – Klein hangja megkeményedett. – Az a tény, hogy a terroristák engedélyezték a rádiótáviratok elküldését a hozzátartozóknak, némi jóakaratról tanúskodik.
– Ami nem jelenti azt, hogy a terroristák lágyszívű és jóságos emberek – vélte Halden.
– Mennek még a táviratok? – kérdezte Flayat. Halden Siettire nézett. Társa elértette, és bólintott; az egyik sugárzásjelzőn csaknem folyamatosan égett a zöld fény.
– Igaz, mi lesz Zemunnal? – kérdezte Halden.
– Csak nem képzelik, hogy elengedjük? Hiszen a bíróság jogerősen elítélte. Most társaival együtt a társadalomtól elszigetelten él.
– Harmincöt ártatlan emberről van szó… – mondta Halden halkan. Ügyetlenül. De volt valami a hangjában, ami hatott a másik kettőre. "Most kezdődik" – gondolta Flayat, és érezte, hogy valahonnan a gyomra mélyéről alattomos, hideg, kínzó fájdalom kúszik fel a mellébe.
– Régi dilemma – folytatta Klein. – Az állam, a kormány tekintélye forog kockán. Az ilyen esetekben a hatalom mindig bajba kerül, mert bárhogyan is határoz, döntése csak negatív lehet. Ha emberbaráti indítékoktól vezettetve enged a terroristáknak – tehát egy kicsi és tulajdonképpen erőtlen csoport által alkalmazott pillanatnyi erőszaknak –, akkor értelmét veszti az igazságszolgáltatás, és a jövőben vérszemet kapnak más terrorista hajlamú egyének is… Az esetet követően tehát megszaporodnak a hasonló terrorcselekmények, a társadalom pedig – elismerés helyett – gyengeségéért átkozza a kormányt… Ha viszont a hatalom képviselői úgy döntenek, hogy nem engednek az erőszaknak – akkor lelkűkre veszik az ártatlan túszok halálát…
– Valami kiútnak mégis kell lennie – suttogta Flayat. Amit Klein elmondott, azt előzőleg ő már végiggondolta. Éppen ez okozta a gyomrában azt a szorítást.
– A terroristák csak néhány órás haladékot adtak. – Ezt Halden mondta.
Flayat a telefonhoz nyúlt:
– Megpróbálok ismét beszélni az elnökkel. Hátha változtat a döntésén.
Klein ebben erősen kételkedett, de nem tartotta érdemesnek, hogy véleményt nyilvánítson. Ehelyett Haldenhez fordult:
– Ahogy a miniszter úr mondta az imént… Időt kell nyernünk. Halden, legyen szíves, közölje a terroristákkal, hogy a kormány fontolóra veszi feltételeik teljesítését, de… egyelőre csak Zemun három bűntársát hajlandó szabadon engedni, magát Alex Zemunt – nem.

Raito a tornateremben érte utol Ventenort.
– Uram, egy percre…
A széles vállú férfi megtorpant.
– Az ügy nem tűr halasztást – súgta Raito. Ezt a mondatot egy huszonegyedik századi filmből leste el, amit – egyszer a tévé muzeális sorozatában látott. A sarokba vonultak. Ventenor leült egy tornapadra, és intett Raitónak. A közelben nem volt egyetlen utas sem.
– Tud űrhajót vezetni? – kérdezte Raito kertélés nélkül.
– Szóval szaglászott utánam, – horkant fel a férfi, a hangja most cseppet sem volt barátságos. – Kitől hallott arról az átkozott esetről?
– Semmiféle "átkozott esetről" nem tudok, ön említette tegnap az asztalnál, hogy hajókonstruktőr volt. Legjobb tudásom szerint körülbelül tizenöt éve vezették be azt a szokást, hogy tapasztalatszerzés céljából a hajóépítőkkel is elvégeztették az alapfokú, úgy is mondhatnám: amatőr űrhajó-vezetői tanfolyamot…
– Egyezik – bólintott Ventenor, de komorsága – gyanakvása? – még nem engedett fel. Figyelmesen nézte Raito arcát, és alighanem azon morfondírozott, "civilben" mi lehet a foglalkozása…
– Szóval képes lenne elvezetni egy hajót?
– Hát… ha rádiókapcsolatom lenne valami szakemberrel, akitől olykor kérdezhetnék és aki segítene…
– Rendben. Hamarosan jelentkezem önnél. – És Raito minden további magyarázat nélkül váratlanul ott hagyta a meglepett részkonstruktőrt.

Borles kapitány fáradt volt. A fejében a fájdalom egyre élesebben, mind érezhetőbben lüktetett.
A rádióban a földi központ éppen az imént közölte, hogy a kormány esetleg hajlandó tárgyalni, de Alex Zemun szabadon bocsátásáról hallani sem akar.
– Mit szólsz hozzá, Egyes? – kérdezte az a terrorista, akit társai Kettesnek szólítottak. A kapitány hamar rájött, hogy a támadók fontossági sorrendet alakítottak ki maguk között, valószínűleg a "mozgalomban" elfoglalt rangsorukat követve. E hierarchia szerint a vezetőjük az Egyes, helyettese a Kettes "névre" hallgatott; a vezérlőbe még Négyes és Ötös járt be. A Hármas és a Hatos számút alighanem pihenni küldték. Az egyik terrorista még hajnaltájt közölte Borlesszel, hogy saját céljaikra lefoglaltak néhány raktár- és egyéb helyiséget. A kapitány nem kételkedett abban sem, hogy azt a robbanóanyagot csakugyan elhelyezték a hajón, talán többfelé osztva, több ponton… A hátán végigfutott a hideg. Eddig sohasem érezte ilyen erősen, hogy nem akar még meghalni.
Behunyta a szemét. Az unokái jutottak eszébe, a két kis vasgyúró. Európában élnek, nem messze Rómától. A szemük örökké nevet, és olyan csilingelő a kacagásuk… Jó lenne még találkozni velük. Élvezni azt az örömöt, amikor belép a kertbe, és a két kis ördög feléje fut a pázsiton. A kiáltásuk, amikor az ölébe ugranak… Aztán látni őket, amint felnőnek. Megérni az ükunokák születését. Megérni a századik évét –
Kinyitotta a szemét, és hátrahőkölt. Egyes fekete álarcos arcát látta maga előtt, a posztónyíláson kivöröslő széles ajkat:
– Mi van magával, kapitány? Állva alszik?
– Kimerültem – felelte Borles őszintén.
– Nem szanatóriumban van – jegyezte meg amaz válaszul.
– Úgysincs rám szükségük, megyek pihenni. – És Borles önmaga számára is meglepő bátorsággal egyszerűen elindult az ajtó felé. A vezérlőterem kijárata nem volt messze, mégis – azt hitte – soha nem volt még ennyire távol ettől az ajtótól. Szerencséje volt – a küszöbön éppen Labin tűnt fel.
– Vegye át a szolgálatot, Jan – mondta Borles kissé nyersen, és kilépett a folyosóra. A terroristák nem is jutottak szóhoz. Egyes már nyitotta a száját, hogy mondjon valami keményet, de szerencsére a fali hangszóróban megszólalt a földi irányítóközpont:
– Az Atlaszt hívom. A kormány különmegbízottja most próbál egyezkedni az illetékesekkel, hogy esetleg Alex Zemun is csatlakozhassék a kicserélendő személyekhez…
– Csak az időt húzzák! – mondta Négyes. Ő volt az, akinek a nadrágja túl nagy volt, cipője fölött harmonikaszerűen gyűrődtek a szárak.
– Éppen ez a gyanús – töprengett Egyes, ügyet sem vetve Labin jelenlétére. – Azt hiszem, valamit forralnak…
– Semmit sem tehetnek ellenünk – vélte egyik társa mély, dörmögő hangon. – Olyan messze vagyunk tőlük, hogy…
Egyes legyintett. Labin a műszereket ellenőrizte. Kettes bizalmatlanul a pilótára nézett, aztán Egyeshez fordult:
– Mit válaszolunk nekik? – A fali hangszórókra intett.
– Éppen azon gondolkozom – felelte a vezér.

Borles kapitány lefeküdt, és aludni készült – a szeme előtt piros és fekete foltok táncoltak –, amikor egy rejtélyes telefonhívást kapott. A hívó férfi volt, de – a kapitánynak legalábbis úgy tűnt a dolog – valami módon igyekezett elváltoztatni a hangját:
– Egyedül van a kabinban, kapitány? – kérdezte az ismeretlen.
– Igen. Ön kicsoda?
– Még nem mondhatom meg. Csak azt akarom közölni, hogy a csapdából van kiút.
– Kiút? – Borles felült az ágyán.
– A harcot nekünk kell megvívnunk, kapitány. A Föld túl messze van… Ne csodálkozzék, bármi is történik a hajón. Az akció megkezdődött – és egy kattanás; a titokzatos férfi megszakította a vonalat.
Borles kapitány sokáig feküdt még nyitott szemmel, és az imént hallott szavakat ismételgette: "A Föld túl messze van…" Igen, ez sajnos igaz. Onnan hiába is várnának segítséget. De miféle akció kezdődött? – kérdezte önmagától nyugtalanul.

– Uraim, kidolgoztam egy tervet. – Klein sűrű hajába túrt, aztán megvakarta a fülét. Szemlátomást megfeledkezett arról, hogy video-felvevőkamerák kereszttüzében ül íróasztala mögött…
– Halljuk – mondta Flayat fáradt hangon.
– Hosszas tárgyalások és alkudozások után kiegyezünk a terroristákkal. Teljesítjük feltételeiket: Alex Zemunt és társait oda szállítjuk, ahová kivánják. Feltételezem, hogy egy kis méretű űrhajóban az Atlasz közelébe vitetik magukat, és a két csoport egyesül, majd a Lunoriton próbálnak egérutat nyerni… De végül is, mindegy. A lényeg az, hogy a Zemunt és társait szállító hajón ott lesznek a legjobb embereim, persze úgy, hogy Zemun és társai erről ne tudjanak. A döntő pillanatban aztán – mikor a túszok már kiszabadultak – embereim akcióba lépnek és… – Klein egy igen hatásos kézmozdulattal jelezte, mi is történik majd akkor. "Úgy elintézik őket, hogy…"
Halden nem volt elragadtatva a megoldástól, de nem szólt. Neki tulajdonképpen nincs itt döntő szava. Formálisan véve nem is tagja a hirtelen alakult kis válságstábnak. Legfeljebb segítője, űrforgalmi szakértője lehet, nem több. Siettire nézett. Kövérkés barátja egyedül is jól ellátta a feladatokat. A mélybarna, itt-ott feketébe hajló fali óriás képernyőn tízegynéhány fénypont csillogott. Mindegyik mellett egy-egy szám. A sárga számok a Földhöz közeledő, a zöldek az onnan indult és már távolodó űrhajók koordinátáit jelentették. Az irányítóközpont komputere az összes hajó sebességét és pályáját "fejben tartotta", és ezeket az állandóan változó értékeket is mutatta.
– Gondolja, hogy ez sikerrel kecsegtet? – kérdezte a miniszter eléggé szkeptikusan.
– Olyan messze vagyunk az Atlasztól, hogy mást nem tehetünk. Ahhoz, hogy bármilyen akcióba kezdhessünk, oda kell jutnunk a hajóhoz. Ezt nyilván csak akkor tehetjük meg aránylag veszélytelenül, ha Alex Zemunt és társait visszük a mi hajónk fedélzetén. Furcsa kimondani, uraim, de az a helyzet, hogy most ez a hétpróbás terroristafőnök a mi túszunk… Ha kiegyezünk az Atlaszon lévőkkel, akkor tulajdonképpen túszcserére kerül sor. Amit persze még idejében meg kell majd akadályozniuk az embereimnek…
"Igen – gondolta a miniszter –, így válik szabadulásában joggal reménykedő tússzá az a bandita is, akit egyszer már a földi bíróság törvényesen elítélt. Hát idáig süllyedünk?… A saját törvényeinket, a saját előző ítéleteinket tapossuk sárba néhány csirkefogó miatt…"
Flayat nehéz döntés előtt állt. Az imént hiába hívta ismét az elnököt: a titkárság közölte, hogy az elnök lepihent. Persze, a fővárosban most van éjszaka… Flayat sejtette, hogy a döntéseket végül is neki magának kell meghoznia. "Rajtam az egész felelősség" – lüktetett benne a baljós tény. Aztán kimérten bólintott:

– Rendben van, Klein. Meglátjuk, mennyit tudunk elérni ezen a vonalon… Kezdjük el.
Raito a fal tövében guggolt, Csing mellett. A kabinban rajtuk kívül csak Begga volt. A férfi a gyerek szemébe nézett:
– Biztos?
– Igen, Raito. Jól megnéztem mindent. Tudod, rám ügyet sem vetnek az álarcosok… Meg az utasok sem. Mindenütt voltam. A vezérlőbe is benéztem. Labin pilóta ül ott és két álarcos, a főnökük meg egy másik. A zsilipet egy fickó őrzi. Hárman pedig elmentek aludni; a hátsó raktárban rendezték be a szállásukat.
Raito feszülten gondolkodott. Az a hátsó raktár ugyanazon a szinten volt, ahol a zsilipkamra, csak éppen a hajó másik oldalán. A fémfalak – hiába a műanyag borítás és a műpadló – eléggé vezetik a hangot… Ha az a három terrorista nem alszik, és ha a zsilip körüli akció túl zajosra sikerül…
– És ha lelőnek? – kérdezte most Begga. Raito felnézett, a két tekintet találkozott. Begga rettenetesen féltette a férjét.
– A "cég" a saját halottjának tekint majd, a hamvasztással meg az egyéb ceremóniákkal nem lesz gondod – felelte a férfi, de maga is érezte, most nem helyénvaló a viccelődés. Felállt, futólag megsimogatta a felesége arcát. – Mindig elfelejted, hogy én tulajdonképpen szolgálatban vagyok. A rendkívüli helyzet első percétől kezdve.
– Miért, mi vagy te? – kérdezte a kis Csing kíváncsian.
– Majd később – elmondom… Emlékszel mindenre?
– Igen. – És a gyerek felemelte a textilborítású vascsövet.
Raito telefonált:
– Ventenor úr? Az imént beszélgettünk arról, tud-e űrhajót vezetni… Igen. Emlékszik arra is, hogyan néz ki a normális űrhajók vezérlőpultján a hajózsilip kapcsolója? Nagyszerű. Kérem, jöjjön az emeleti folyosóra! – Letette, és azonnal tárcsázott megint. A lila hajú asszony és férje kabinját hívta. Őket is arra kérte, hogy menjenek a folyosóra. Közben Begga kiment a kabinból, végigjárta a folyosókat. A fürdőterembe is benyitott. Irina hívogató intésére csak egy mosollyal válaszolt, és ment tovább. A pirospozsgás öregurat kereste. Meg is találta, néhány szót váltottak. Begga afelől faggatta az öreget, szed-e valamilyen orvosságot. A férfi büszkén rázta a fejét: nem. Az asszony belekarolt, úgy vezette a második szint folyosójára. Addigra már ott állt a lila hajú nő is a férjével.
– A férje küldött bennünket – újságolta az asszony Beggának. – Szólt, hogy a gyógyszereinket is hozzuk magunkkal… Miről van szó?
– Egy perc és megtudják – felelte Begga. Raito és Csing akkor mentek el a csoport mellett. Begga utánuk nézett, és elszorult a szíve. "Csak sikerüljön, csak sikerüljön" – suttogta sápadtan.

– Felügyelő úr!… – esett be Klein szobájába egyik alárendeltje, egy szalmahajú, szeplős őrnagy. – Szenzáció! Igazi bomba!…
– Most robban vagy később? – érdeklődött hűvösen Klein, és olyan tekintetet vetett az őrnagyra, hogy annak arcáról azonnal lefoszlott az izgalom.
– Nem úgy értettem, felügyelő úr. Rendkívüli eseményt kell jelentenem… – Ügyetlenül összekapta magát, vigyázzba merevedett, ez volt nála a fegyelem egyetlen jele. Majd' szétrobbant a türelmetlenségtől. Klein felügyelő odavetette az őrnagynak: – No, jelentsen.
– Az űrhajón tartózkodik a világőrség egyik tisztje, a kollégánk! – vágta ki az diadalmasan.
– Melyik űrhajón? – kérdezte Klein először kicsit szórakozottan, aztán hirtelen kapcsolt. Felugrott: – Az Atlaszon?
– Igen, uram!
– És ezt csak most közlik velem?
– Ebben a percben szereztünk róla tudomást, felügyelő úr. A hajót üzemeltető vállalattól kapott lista alapján a rendőrségi nyilvántartó utánanézett mind a harminc utasnak. Ugyanakkor megérkeztek a személyzet tagjainak törzslapjai is…
– Arról beszéljen, mi van azzal a tiszttel! Ki az?
– Ön is jól ismeri, uram, az erőszakos cselekményeket elhárító osztályon dolgozik. Raito Kuomeni hadnagy…
– Ismerem, csakugyan! – bólintott Klein felvillanyozva. – Igen tehetséges és bátor fiatalember!
Az őrnagy arcán látszott, hogy még van egy híre. Mivel a felügyelő erre a sugárzó arcra nem is figyelt, hát kérés és engedély nélkül kivágta:
– Az az érzésem, hogy Kuomeni hadnagy máris akcióba lépett a terroristák ellen.
– Miből gondolja?
– Ebből, ni! – a férfi egy rádiótávirat fénymásolatát rántotta elő a háta mögül: a mozdulat a felügyelőt a bűvészekre emlékeztette. – Az utasok táviratoztak hozzátartozóiknak. Raito Kuomeni szülei az imént szóltak ide videotelefonon Európából, és telefoto-berendezéssel rendelkezésünkre bocsátották a távirat másolatát: Az a gyanúm, hogy ez tulajdonképpen nem is a szülőknek, inkább… nekünk szól. Azaz önnek, uram.
Klein türelmetlen mozdulattal nyújtotta a kezét a papírlapért.

Csing a zsilipfolyosón szaladt a kamra felé. Két kezében vízszintesen tartotta a vascsövet, sportűrsikló kormánya volt az most, a gyerek hangosan berregett a jármű hajtómotorját utánozva:
– Drrrr… Drrrr-drrr-drrr… – És szaladt előre. Mögötte rohant Raito:
– Hé!… Várj!… – szólt. De a gyerek csak futott a zsilip felé…
A két űrhajót összekapcsoló kamra mellett őrt álló terrorista nyugtalanul figyelt. A közelgő léptek zajára megmarkolta lézerpisztolyát…
Csing szaladt vékony pálcikalábaival, a botot markolva:
– Drrr… drrr…
– Hé, te! – szólt rá az álarcos. – Itt nem lehet játszani, fordulj vissza!
Feltűnt Raito is.
– Csing, gyere vissza, nem szabad arra menni!
A gyerek egyikükre sem hallgatott. Elfutott a terrorista mellett, és a kamra fala mentén keringett körbe, hangosan berregve:
– Drrrr… drrr-drrr…
Raito lassú léptekkel közeledett:
– Kisfiam, gyere vissza, nem látod, hogy zavarod a bácsit?
– Menjenek innen! – förmedt rájuk az álarcos. Raito széttárta karjait, vádlón a gyerekre mutatott:
– Látja, milyen engedetlen… Segítsen elkapni! Csing próbált eliszkolni az egyik fal tövében…
Raito még négy méterre volt az álarcostól. Még három méterre…
– Drrrr… drrrr… – Csing a bot markolatán "gázt adott", és leszegett fejjel futásnak eredt. Raito és az álarcos a fal mellett majdnem egyszerre kapták el egy-egy karját –
– Köszönöm, uram! – hálálkodott Raito a banditának. Csing közben Raito jobb kezébe csúsztatta a vasbot egyik végét, a másikat pedig elengedte, és a padlóra vetette magát…
Raito félfordulatból lecsapott a rúddal. Az álarcos fejére… A férfi felhördült, tétován a pisztolyát kereste öve körül. Erre Raito gyorsan rávágott a karjára: az álarcos térdre esett, fején a fekete szövetet elöntötte a vér… De kezével sikerült elkapnia a fegyvert. Raito azonnal a csuklójába rúgott, a lézerpisztoly a fal tövébe repült. Harmadszor is felemelte a rudat – de erre már nem volt szükség. A terrorista eldőlt a padlón, és nem mozdult, csak hörgött véres fejjel.
Csing elismerő pillantást vetett Raitóra, és már rohant is el a folyosón. Raito megmarkolta a sebesült két karját, és a magatehetetlen testet átvonszolta a Lunorit zsilipkamrájába. Ledobta a fémpadlóra, és visszajött. Mire felkapta a lézerpisztolyt, lépteket hallott.
Begga jött az öregekkel és Ventenorral.
– Befelé! – intett nekik Raito. A lila hajú öregasszonynak elakadt a lélegzete is; a férjét Begga lökdöste át a másik hajóba. A pirospozsgás öregúr csak annyit mondott: "Ejha", de rögtön megértette, miről van szó.
– Szökünk? – kérdezte Ventenor, és az izgalomtól cserepes szája szélét nyalogatta.
– Csak maguk. Én maradok. – Raito belökte őket a kis teherhajóba. A lézerpisztolyt a konstruktőr kezébe nyomta: – Vigyázzanak a sebesült fickóra! Zárja le a zsilipet, és távolodjék el a gázdinamikai kormánnyal!
– De én régen vezettem utoljára… és nem teherhajót – akadékoskodott Ventenor.
– A Föld majd rádión segít, tűnés! – Raito idegesen lesett ki a folyosóra. Ha a banditák meghallottak valamit, és iderohannak –
Mikor ismét a zsilip felé nézett, váratlanul Beggával találta magát szemközt.
– Hát te? Visszajöttél?
– Csak nem képzeled, hogy itt hagylak? – kérdezte az asszony mosolyogva.
Csing is ott volt. Begga kezét fogta, és nagyon komoly képet vágott.
– Menjetek velük! – parancsolta Raito a zsilipre mutatva. – Meneküljetek!…
– Inkább egy hatkilós meteort a hasamba! – fakadt ki Csing. – Most kezdődik a buli, én meg menjek el?
Ebben a pillanatban becsukódott a Lunorit zsilipnyílása. A vastag titánötvözet falak zajtalanul siklottak össze.
Raito újra Begga szemébe nézett:
– Késő… Gyerünk, mert bezárul ez a zsilip is!
Végigfutottak a folyosón. Raito tudta: mikor Ventenor a Lunorit belsejében utasítást ad a gépeknek, hogy oldják szét a két hajót összekapcsoló hidraulikus rendszert, az Atlasz zsilipkamrája is automatikusan bezárul –

Labin fáradtan ült a vezérlő közepén egy karosszékben, és a meteorjelzőt figyelte. A szerkezet óránként egyszer összefoglaló jelentést adott az űrhajó körül százezer kilométer sugarú körzetben feltűnő meteorokról. Az álló-lebegő hajót semmilyen veszély sem fenyegette – kívülről.
Megcsendült a telefon. A vezérlőben most csak egy terrorista ült, a Kettes. Azonnal lecsapott a készülékre:
– Halló!
– Dalma vagyok, a stewardess – mondta egy női hang. – Ott van Labin pilóta?
– Itt van. Mit akar neki mondani? – kérdezte az álarcos ellenségesen. Gyanakodva.
– Jelentenem kell az ételraktárban lévő anyagok jegyzékét. Ezt írja elő a szabályzat.
Az álarcos egy másodpercig gondolkodott.
– No, jelentse – egyezett bele aztán, és Labinnak adta a kagylót. A pilóta azonnal tudta, hogy nem a stewardess beszél, hiszen jól ismerte Dalma hangját. Nagyon csodálkozott, mert az ismeretlen nő igen közvetlenül szólt hozzá:
– Jan? Tegyen úgy, mintha Dalmával beszélne. És ne nézzen a vezérlőpultra.
– Tessék?
– Mondom, ne nézzen a műszerekre. Éppen most jön be egy jelzés, amit önnek nem szabad észrevennie. Ez mindnyájunk érdeke, Jan. Legalább másfél-két percig ne szóljon erről az álarcosoknak.
– Igen… Értem – feszengett Labin, és titkon Kettesre pillantott. Látta, hogy az idegen éppen őt figyeli, hát gyorsan elkapta a pillantását. – És mi van még? – próbált áttérni hivatalos hangnemre.
– Még az van, hogy ne csodálkozzék, bármi is történik a következő órákban – folytatta az ismeretlen nő lassan. Láthatóan húzta az időt. – És ha választania kell, tartson velünk.
– Vagyis?
– Velünk. Hogy kik vagyunk, azt sejtheti. Majd meglátja, Jan. Most szép lassan tegye le a telefont, aztán vegye észre a jelzést. De ne siessen… – a vonal megszakadt. Labin a homlokát ráncolta, aztán az álarcosnak nyújtotta a kagylót. Az átható pillantást vetett a tisztre, aztán lassan a készülékre helyezte a kagylót. Labin érezte, hogy megborzongott; a hátán végigfutott a hideg. Lassan megfordult, és a műszerekre pillantott… Megdöbbent. A hangja is elcsuklott: vörösen villogott az egyik jelzőfény.
– Né… nézze csak! –dadogta, és a lámpára mutatott.
– Az mit jelent? – kérdezte Kettes.
– Bezárult a zsilipkamra! – kiáltotta Labin.
Nem kellett többet mondania. Az álarcos felugrott, és elrohant, riasztani a többieket. Labin reszkető kézzel kapcsolta be az egyik külső kamerát. Mikor a képernyőn feltűnt a végtelen bársonyfekete háttér előtt tompán csillanó fémes folt, a Lunorit, behunyta a szemét, és – bár semmit sem értett a történtekből – újra félni kezdett.

"Kedves anya és apa, egészséges vagyok. Szóljatok a hivatalban Klein úrnak, hogy azt a hat aktát, ami nálam van, majd leadom. Sokat gondolok Izabellára, csókol Raito" – olvasta Klein felügyelő értetlenül. Közben kattogni kezdett egy telexgép, az őrnagy a szerkezet fölé hajolt, aztán diadalittasan tépte ki a lapot:
– Csodálatos fickó a hadnagy, felügyelő úr! A felesége szüleinek is küldött táviratot, azzal a kéréssel, hogy értesítsék annak tartalmáról Raito szüleit. Ők vannak éppen a telexvonalban. Nyilvánvaló, hogy ezt is nekünk szánta. Olvasom:
"Kedves mama, minden rendben. Értesítsd Raito szüleit, hogy a fiuk munkába állt. Az ikreket elválasztjuk egymástól. Csókol Begga."
– Ki az a Begga? És miféle ikrekről van szó? És milyen aktákról? – Klein még mindig nem értett semmit az egészből, túl hirtelen követték egymást az események. Erre az őrnagy parancs nélkül is beszélni kezdett:
– Felügyelő úr, hadd válaszoljak sorban: Begga Raito hadnagy felesége. Egy hónapja házasok. Hogy kik az ikrek, azt nem tudom; Begga szülei sem tudják. Raitóéknak még nincsenek gyerekeik… Világos, mit jelent a másik üzenetnek az a mondata, hogy Raito munkába áll.
– Világos – bólintott Klein. Szorongása kissé felengedett, a képernyőről figyelő Flayatra pillantott, és hirtelen büszke lett. Igen, most legalább a főnökök is látják, hogy az ő részlege – az erőszakos cselekedetek elleni harcra létrehozott osztály – milyen operatív. És ha egy emberük – igaz, véletlenül, de mégis! – ott van már az elrabolt űrhajó fedélzetén, akkor talán nem olyan reménytelen a helyzet, mint kezdetben hitték.
– Az "Izabella" szó vagy név jelentését, megvallom, magam sem értem – folytatta eszmefuttatását az őrnagy. – Már szóltam a kódcsoportnak, fejtsék meg.
– A terroristák a hajón nyilván cenzúrázták a táviratok szövegét – szólt közbe Halden a fali képernyőről. – Az önök embere ezért volt kénytelen úgy írni, ahogy írt.
– És miféle hat aktát emleget? – Klein felnézett a mennyezetre, aztán tekintete visszatért az őrnagyra. Alighanem ugyanabban a pillanatban értették meg mindketten az üzenet értelmét.
– Akta, akta… személyi akta! – mondta az őrnagy.
– Bűnöző személyek aktája! – vágta rá Klein; most örült, hogy az általános és egy időben a rendőrségnél is ámokfutásszerű komputerizálás megkímélte legalább a bűnözőkről felfektetett irathalmazokat, a személyi aktákat.
– Nincs kétség, uram. Raito kifejezetten önnek üzeni, hogy "le fog adni hat aktát", vagyis…
– …hat csirkefogó van az Atlasz fedélzetén – fejezte be Klein a mondatot kissé meglepő, régies stílusban. Az őrnagy szívesen pontosította volna a "csirkefogó" szót "terroristára", de most jobbnak látta hallgatni.
Halden érezte, hogy mellkasában kissé felenged a szorongás. Az Atlaszon nem volt egyetlen ismerőse sem, mégis aggódott az utasok miatt. "Annyi veszély fenyegeti az embereket az űrben – gondolta –, miért van az, hogy még ma is veszélyt jelenthet az ember számára – a másik ember?… "
– Ez új körülmény, és alighanem szerencsésen változtat az erőviszonyokon – dörzsölte kezét Klein felügyelő. De Flayat leintette:
– Nem értem, miért változtatna. Az az ember is éppolyan túsz, mint a többiek. Nyilván fegyvertelen is. Gondolják, hogy tehet valamit?
A felügyelő összeráncolta a homlokát:
– Miniszter úr, Raito Kuomeni az egyik legjobb emberem. Igaz, hogy eddig csak egyetlen komoly akcióban vett részt, de csak azért, mert egyszerűen – és szerencsére! – oly ritkák az ilyen komoly akciók… Ám a kisebb jelentőségű ügyekben is nagy találékonyságról és személyes bátorságról tett tanúságot.
Flayatnak nem volt ínyére a vita, sajnálta már, hogy az imént közbeszólt. Halden ezt megérezte:
– Uraim, javaslom, közöljük a terroristákkal a kormány legújabb javaslatát. Bármi is történjék az Atlasz fedélzetén, arról úgysem szerezhetünk tudomást, hiszen a hajó egyetlen rádióadója az ellenőrzésük alatt áll. Még kevésbé szabadna azt sugallnunk a terroristáknak, hogy egy ilyen ütőkártya van a kezünkben, mint az a… Raito.
– Igaza van – intett azonnal Klein. – Tovább kell játszanunk a megijesztett és rémülten kapkodó, tehetetlen válságbizottságot.

Flayat gyorsan megfogalmazta az üzenet szövegét. Siettinek nem volt dolga: a délelőtti indulásra bejegyzett hajók már elmentek, a külső övezetekből érkezők pedig még túl messze voltak a dokkolópályáktól. Most néhány órás nyugalomra volt kilátás.
– …És ti hagytátok, hogy elmenjen? – üvöltötte Egyes; az álarc nyílásán kivillantak hófehér fogai. Labinnak olyan benyomása támadt, hogy egy dühöngő vadállattal áll szemben. Kettes és ötös voltak még a vezérlőben. Az imént jöttek vissza a zsilipkamrától.
– És mi lett Telmonttal? – kérdezte ötös értetlenül. Kezeslábasa ujja rövidebb volt a kelleténél, kilátszott alóla vékony, fehér csuklója.
– Ne mondd ki a nevét! – dörrent rá a főnök. – A száma Hatos volt, igaz?
– Igen.
– Biztos, hogy nincs a hajón?
– Hiába kerestük. És te is láttad a fémsarkos bányászbakancsai nyomát a padlón, főnök. Áthúzták a Lunoritra, méghozzá alighanem eszméletlen állapotban. És mintha vérnyomok is lennének a kamra körül… A fegyvere is amazokhoz került – intett a férfi a képernyőre, ahol a Lunoritot látták halványan csillogni az űrben. A kis teherhajó szemlátomást távolodott tőlük.
Egyes dühösen tenyerébe csapott öklével, és Lábúihoz fordult:
– Maga zárta be a mi zsilipünket?
– Nem. Ha a másik, velünk összekapcsolt objektum kilazítja a hidraulikus összehúzó horgokat, a mi zsilipszárnyaink is önműködően becsukódnak – felelte a pilóta. – Mikor itt a szerelvényfalon bejött a jelzés, hogy zárul a zsilip, már késő volt.
A banditák a képernyőt nézték. A fekete űrben ott lebegett a Lunorit, amelyen idejöttek, így, szabad szemmel, nehéz lett volna megállapítani a távolságát, de a távmérő műszerek szerint már vagy két kilométerre távolodott el. "Csak a gázdinamikai oldalkormányok mozgatják – futott át Labin fején a gondolat –, így nem jutnak messzire. Aki vezeti, nem ért hozzá eléggé… Talán be sem tudja indítani a hajtóművet?"
– Hányan szöktek el? – kérdezte Egyes. Senki sem válaszolt. – A kapitány itt van? Nézzétek meg!
– Biztosan itt van – mondta Labin. Lassan megnyugodott. – Egy kapitány nem hagyhatja el a hajóját.
– A fenébe ezzel a romantikus szöveggel! – torkollta le Egyes, és Labin kezébe nyomta a mikrofont. – Nekem most mindenki gyanús! Hívja az összes utast az ebédlőbe, megszámoljuk őket!

– Még mindig nem érted, miért?… – nézett fel Raito. Begga arcán csakugyan értetlen kíváncsiságot fedezett fel. Ekkor szólalt meg a hangszóró; az utasokat a kapitány nevében az étterembe hívták. A férfi felnevetett:
– Alighanem ellenőrizni akarják a létszámot. A terroristák tudni szeretnék, kik mentek el a Lunorittal.
– Miért éppen az öregeknek szóltál?
– Mert még sok izgalom lesz az Araszon, drágám. Azt akartam, hogy elsősorban azok meneküljenek el, akik gyengébbek, kevésbé viselnék el az ezután következő megpróbáltatásokat.
– Kösz' szépen. Hiszen engem is közéjük soroltál volna, ha hagyom – mondta az asszony morcosan. – Szóval, én gyenge vagyok? Vagy netán… öreg? – Begga felhúzta az orrát. Közben kijöttek a kabinból. A férfi mosolyogva átkarolta felesége vállát:
– Ne butáskodj, szívem. Féltettelek… Azért akartam, hogy elmenj innen.
– Nélküled?
– Én szolgálatban vagyok, ne felejtsd el.
– Akkor én is szolgálatban vagyok, mint Kuomeni hadnagy első segédje.
– Csak a második. Az első… Csing.
– No jó, második. De miért kellett megszabadulnunk a Lunorittól?
– Még mindig nem érted, szívem? A banditák aláaknázták az Atlaszt. Azzal fenyegetőznek, hogy felrobbantják a hajót, ha a Föld nem teljesíti a kívánságaikat… De kíváncsi vagyok, hogyan nyomják meg a robbantógombot, ha előtte nincs mivel elmenekülniük innen… ha ők is ugyanarra a sorsra vannak ítélve, mint mi, az Atlasz utasai…

4

Halden éppen a kormánybiztos üzenetét továbbította az Atlasz hullámhosszán, amikor Sietti észrevette, hogy egy nagyon gyenge, második jelzés érkezik a vevőantennára. A komputer azonnal közölte a hullámhosszot jelölő számsort; a műszer próbálta "tisztázni" ezt az adást, lefosztani róla a rárakódott, más eredetű elektromágneses jeleket és zavarokat. Ugyanakkor világossá vált, hogy erősítésre van szükség. Sietti gyorsan megérintette a szenzoros gombokat, és intett Haldennek. A kövérkés férfi arcán lehetett valami, ami arra késztette társát, hogy gyorsan befejezze az adást, és kikapcsolja a mikrofont.
– Mi történt? – kérdezte.
– Figyelj csak, rákapcsolom az egyik erősítőt… A fali hangszórókból kezdetben halkan, aztán egyre erősebben és tisztábban hallották a monoton beszédet:
– …hívja a Földet… jelentkezz… volodtunk a… lasztól… norit… ja a föl… entkezz…
– Még erősítést! – kiáltotta Halden, leszólt az űrállomás műszaki helyiségeibe, utasításokat adott. A műszakiak az egyik irányantennát is ráállították a rejtélyes adóra. Az adás megközelítő koordinátái… szinte pontosan egyeztek az Atlasz helyzetével.
A hangszórókból közben ismét hallották az ismeretlen adón beszélő férfi hangját:
– …Lunorit hívja a Földet, Föld jelentkezz!
– Lunorit? – csodálkozott Sietti. A képernyőkön feszülten figyelt Flayat és Klein is. Természetesen ők is jól hallottak minden szót.
– Lehet, hogy a terroristák máris visszamentek a kis teherhajóra, és felrobbantják az Atlaszt? – töprengett Sietti hangosan, széles ajkát rágva. Halden maga elé kapta a mikrofont:
– Itt a Föld. A Föld jelentkezik Lunorit űrhajónak. Ha érti az adásomat, közölje, ki beszél, kik vannak a hajóban?
"Száztíz másodperc oda, száztíz vissza" – Halden megnedvesítette ajkát és a folyadékkristály-óra számjegyeit figyelte. A kétszázhúsz másodperc most olyan gyorsan telt el, mint eddig soha… Megreccsent a hangszóró:
– Itt a Lunorit. A hajó eltávolodott az Atlasztól. Négy utas a fedélzeten és egy bandita… Segítséget kaptunk az Atlaszon, sikerült kiszabadulnunk…
Klein felkapta a fejét. Alighanem ugyanarra gondolt ő is, amire Halden. A forgalomirányító azonnal lenyomta a mikrofon gombját:
– Lunorit, Lunorit!… Még ne mondjon semmit szabadulásuk módjáról. Érti az adásomat? Egyelőre hallgasson, kapcsolja át a rádiót kódolt adásra. Ismétlem, kódolt adást kérek, amit illetéktelenek nem hallhatnak az űrben. A kódszám három-nulla-egy, ismétlem: három-nulla-egy. Igazolja a vételt ezen a hullámhosszon, utána mindketten átkapcsolunk. Vége.
– Nagyon helyesen tette, Halden! – Klein akkorát fújt, hogy íróasztaláról elszálltak a papírlapok. – A banditák az Atlaszon esetleg hallják a Lunorit rádióját. Márpedig nem tudhatják meg, hogy az Atlaszon ki segítette a szökésüket.
– Lehet, hogy Raito is a Lunoriton van – mondta Flayat.
Sietti arca felragyogott:
– Uraim, értem már!…
– Mit?
– A táviratból az "ikreket"… Az ikrek: a két űrhajó összekapcsolva lebeg az űrben… Raito azt táviratozta: a célja az ikrek szétválasztása.
– Zseniális ötlet! – szaladt ki Flayat száján. – Így a banditák is ott rekedtek az Atlaszon!
A beálló csendben Klein csak annyit mondott:
– Bár lenne az Atlaszon még vagy három olyan emberem, mint ez a Raito… Egy-kettőre rendet csinálnának azon a hajón.

– Mindenki itt van? – kérdezte Egyes. Borles kissé kábultan nézett körül. Porov a falat támasztotta, és ajka körül apró, gúnyos mosoly játszadozott. Dalma idegesen tördelte a kezét. Glinda és Labin egymás mellett álltak. Az űrhajó vezérlőtermében nem maradt senki. De az egyik álarcos a helyiség ajtajához közel állt, és figyelt, nem szól-e ide rádión a Föld.
Egyes megtapogatta az övébe tűzött lézerpisztolyt. A fegyver súlyosan húzta le az övet. Még várt… Aztán még két embere is bejött az étkezdébe, ahol az asztalok körül az Atlasz utasai ültek. A látvány régi kalandfilmekre emlékeztetett. Volt valami valószerűtlen abban, ahogy a fekete álarcos férfiak szinte természetesen mozogtak az asztalok és az utasok között. Most az egyik Egyes felé bólintott; a férfi villámgyorsan megszámolta az utasokat.
– Négyen hiányoznak – mondta dühösen.
– Lehet – hagyta rá Borles. A szó kihozta sodrából a férfit, dühösen a kapitány felé fordult:
– Vigyázzon magára! Feltétlen együttműködést követelek, különben…
– Különben? – kérdezte a kapitány. Maga is meglepődött önnön bátorságán, de folytatta: – Különben felrobbantja a hajót? Szeretném tudni, hogyan… Hacsak nem akarnak öngyilkosok lenni…
Egyes a fogát csikorgatta:
– Mi el vagyunk szánva mindenre.
Erre viszont Borles nem tudott válaszolni. Labin érezte, hogy ideje közbelépnie:
– A hiányzó négy utas adatai, uram. – A pilóta természetesen Borlesnek nyújtotta a papírt. De mielőtt azt a kapitány átvehette volna, a terroristafőnök kitépte a kezéből, és ránézett.
– A pokolba!… Ez nem lehet igaz!
– Mi van? – lépett melléje Kettes.
– Csupa öreg! – fakadt ki Egyes. – Két hetvenéves férfi, egy hatvannégy éves nő meg egy középkorú férfi… Ezek tették harcképtelenné Telmontot? – Felindulásában maga sem vette észre, hogy társának valódi nevét mondta a száma helyett. De erre most senki sem figyelt. A férfi végignézett az utasokon. Az asztalok mellől fehér, fekete, sárga, barna arcok meredtek a bejárat mellett álló csoportra. A terroristák álarcnyílásaiból dühödt tűz sütött… Úgy látszik, ez sem félemlített meg mindenkit. Az elmúlt órák alatt az emberek – amennyire lehet – megszokták a gondolatot, hogy egy hajón tartózkodnak a bűnözőkkel. Yvan Porov Glindára nézett:
– Éhes vagyok. Mi lesz az ebéddel?…
Glinda a kapitányra tekintett. A személyzet mindig tőle várta a parancsot, és ez jól láthatóan most is így volt. Labin, Porov, Glinda – nem ismerték el, hogy a terroristák uralják a hajót.
Borles kényszeredett pillantást vetett Egyesre, majd vállat vont:
– Éppenséggel… ehetnénk.
Az általános határozatlanságot Dalma törte meg. Gyors léptekkel az ételkiadóba ment. Hallották, hogy működésbe hozta a gépet. Erre Glinda is a kisablakhoz lépett, felvette az első üres tálcát…
Egyes összehúzott szemmel figyelte a lányokat, aztán félrevonta Kettest:
– Érted már, mi történt? – kérdezte suttogva, miközben a szemét le nem vette az utasokról. Mintha attól rettegett volna, hogy valamelyik – eddig békés – férfi egyszer csak váratlanul ráveti magát, és már arra sem jut ideje, hogy előrántsa fegyverét.
– Nem én, főnök.
– Azok az öregek puszta kézzel és egyedül nem mertek volna szembeszállni Telmonttal. Eszükbe sem jutott volna… Hiszen lézerpisztolya volt, mint nekünk. Valaki ezek közül segített nekik.
– A személyzetből valaki, úgy gondolod? Egyes gyanakodva nézett körül, és halkan folytatta:
– Vagy a személyzetből, vagy… az utasok közül. Ha megtudom, ki volt az, nem ússza meg élve…
– Megjött a jelentés a Phoboszról. – Sietti elhatározta, hogy mostantól semmin sem fog csodálkozni. – Kérésünkre a kisbolygó bányafelügyelősége kutatást indított abban a körzetben, ahol néhány nappal ezelőtt a Lunorit teherhajóra ásványérceket rakodtak… Egy raktárhelyiségben megtalálták a hajó két pilótáját, akikbe a banditák kábítószereket injekcióztak be. A két férfi azóta is eszméletlenül hevert az ásványraktár egy félreeső bázisán. Mielőtt Halden válaszolhatott volna, megreccsentek a hangszórók:
– Itt a Lunorit. Föld, veszi a kódolt adást?
– Itt a földi űrforgalom-irányító központ. Jól hallom az adását. Kérem, mondja el az eseményeket.
A férfi, aki beszélt, túl izgatottnak tűnt:
– Azt majd később!… Most inkább segítsenek rajtunk! Hiszen alig tudtunk eltávolodni az Atlasztól! Nem tudom, hogyan kell beindítani a hajtóműveket! Rám bízták a hajó vezetését, de én nem ismerem ezeket a régimódi szerkezeteket…
– Ön nem pilóta?
– Nem, részkonstruktőr voltam, és csak egy amatőr vezetői tanfolyamot végeztem. Olyan gépen, amelyiken minden automatizálva volt… Itt meg van egy csomó szerkentyű, amik… szóval, fogalmam sincs, melyik mire szolgál.
Halden halkan odaszólt társának:
– Dobd a képernyőre a marsi mentőhajó pályaadatait! – Aztán lenyomta a mikrofon gombját:
– Figyelem, Lunorit. Hamarosan közöljük egy mentőhajó adatait, amely önök felé tart. A mentőhajó az önök hullámhosszán fog jelentkezni. Tőle kapnak majd utasításokat a hajó irányítására vonatkozóan is… Most mondják el, hogyan kerültek a Lunorit fedélzetére.
Hat perccel később fejezték be a beszélgetést. Halden elégedetten dőlt hátra. Szóval, négyen már megmenekültek, és az utasok közül kikerült "pilóta" szerint a Lunoriton jelenleg az a legfőbb gond, hogy a sérült, de talán mégis veszélyes terroristát jól megkötözve ártalmatlanná tegyék… Flayat ceruzájával kopogtatta asztalát, de ezt most maga sem vette észre:
– Ügyes az a Raito… Nem vitás, hogy róla beszéltek, de a nevét nem ismerik.
– Igen, ráillik a személyleírás, amit arról a bizonyos "agilis fiatalemberről" adtak. – Klein nagyot fújt ismét, ám ezúttal elégedetten. – Raito elintézte a zsilipnél őrködő banditát, az öregeket feltette a hajóra, maga pedig ott maradt. Nyilván további akciókat tervez.
– Valami fiatal nőt is emlegettek, aki szintén benne van a dologban – vágott közbe Sietti. – Alighanem a felesége, igaz?
Senki sem felelt. Flayat gondolataiba merült. Halden érezte, hogy ezt mégis neki kell kimondania:
– Uraim, lehet, hogy ami történt, az alapvetően befolyásolja a helyzetet, mégis… Nekünk tovább kell alkudoznunk a terroristákkal.
– Igen. – Klein újra jegyzeteibe merült. – Már csak azért is, mert ezzel Raito hadnagynak biztosítunk időt.
– Időt? – értetlenkedett Flayat.
– Persze. A további merész akciókhoz.

Ebéd után elcsendesült a hajó. Irina és Jagel kabinjukba mentek, a hallgatag ázsiai valamilyen könyvbe merült a társalgóban. Csing – szokása ellenére – most nem rohangált zajosan a folyosókon. Az utasok – anélkül, hogy összebeszéltek volna – igyekeztek eltűnni a terroristák szeme elől, alig mutatkoztak a közös helyiségekben.
– Hát ez sikerült – mondta Raito elégedetten. De Begga elég régóta ismerte ahhoz, hogy észrevegye a férfi hangjában rejtőző feszültséget. – Remélem, a pilóta nem ismerte fel a hangodat.
– Biztosan nem. Egy ifjúsági darab csábító szirénjének szerepében használtam ezt a hangot…
– Veszélyes vagy.
– Te is. Ha arra gondolok, hogy képes voltál a vascsővel fejbe vágni azt a férfit…
Raito lehajtotta a fejét, és halkan szólt:
– Soha senkinek nem vallanám be… Csak neked, Begga. Tulajdonképpen sajnáltam azt a fickót, és olyan furcsa érzés volt kezet emelni egy másik emberre. Akkor is, ha az terrorista, bűnöző… Más dolog ám az edzéseken holmi karate- és egyéb cseleket tanulni, támadást színlelni, élettelen céltáblákra lőni… De ez most igazi harc.
– Megértelek. De gondolj arra, hogy ezek gonosz emberek, akik – ha úgy hozza a sors – nem haboznák fegyvert emelni ránk. – Begga szája széle reszketett. – Raito, én csak most kezdem felfogni, hogy életveszélyben vagyunk!
– Nyugodj meg, szívem. Eddig tényleg próbáltuk vidáman venni a dolgokat, de… Ezután alighanem komolyabb lesz a helyzet.
– Mit… mit fogunk most csinálni?
– Látod, ezt szeretem benned – mosolygott a férfi bátorítóan. – Eszedbe sem jutott, hogy mi már be is fejeztük volna a küzdelmet.
– Amíg egyetlen álarcos is van a hajón… – Begga ökölbe szorította apró kezét. Raito mosolyogva megcsókolta ezt a kis öklöt:
– Igazi hadnagyfeleség vagy. Bátor és erős.
– De csak melletted vagyok ilyen – tette hozzá Begga.

Borles kapitány zaklatottan ment vissza kabinjába. Megint érezte, hogy fejében alattomosan lapul egy kis fájdalomgóc. "Egy tabletta kéne – gondolta, de az orvosság ismét eszébe juttatta a betegséget, és ettől megrázkódott. – Harminc éve járom a kozmoszt, és sohasem voltam beteg még öt percig sem. Most adjam fel a küzdelmet, amikor ilyen szükség van rám?"
A kabinban fáradt pillantást vetett a polcokra. Űrkövek, meteorok, kristálydarabok. Az elmúlt évtizedek útjainak emlékei. A polcokon a kézikönyvek, a csillagtérképek, az emlékezőkristályok. Jó lenne most bármivel lefoglalnia magát. A kis képernyőre a hajó központi komputeréből lehívhatna valamilyen videofilmet. Főleg a régebbiek közül, legyen az bármilyen naiv kozmosztori, most talán eloszlatná azt a mellkasába-agyába telepedett feszültséget –
Ám mielőtt eldöntötte volna, mit tegyen – vonzotta az ágy is, bár sejtette, hogy nem jönne álom a szemére –, megcsendült a belső telefon. "Megint valami baj van?…" – gondolta ösztönszerűen. Borles csak kis habozás után nyújtotta kezét a hallgatóért:
– Borles.
– Elnézést a zavarásért, kapitány… – Ugyanaz a férfi beszélt, aki néhány órával ezelőtt bejelentette, hogy "valami készül"… Borles azonnal megfeledkezett minden másról. A rejtélyes idegen fojtott-feszült hangon szólt:
– Az első akciónk sikerrel zárult. A következők sikeréhez azonban már önre is szükségünk lesz.
Borles nyelt egyet:
– Önök tulajdonképpen… kicsodák?
– Erről még korai lenne beszélni, kapitány. Egyelőre csak annyit mondhatok: vagyunk itt néhányan, akik nem nézzük tétlenül a dolgokat. Lecsapunk, amikor eljön az ideje…
– De fegyver nélkül nem szállhatnak velük szembe.
A mondatból féltés sugárzott, aggódás. Mintha máris eldöntötte volna, hogy "ezek" oldalán áll… Az idegen talán mondott volna valamit erre, ám elharapta a szót. Fél percig csend volt a kábelben, aztán az ismeretlen férfi így folytatta:
– Önnek hivatalból is kötelessége együttműködni velünk.
– Téved – felelte Borles keményen. – Az ilyen esetekre az a parancs, hogy elsősorban az utasok és a hajó biztonságára kell ügyelnem. Ez azt jelenti, hogy oktalanul nem kockáztathatok…
– Elég, kapitány. Éppen az utasok biztonsága követeli, hogy megszabaduljunk a terroristáktól, mielőtt azok végzetes lépésre szánnák el magukat.
Súlyos csönd állt be, aztán Borles sóhajtott. Az idegen alighanem érezte a kapitány habozását, mert gyorsan folytatta:
– Az orvosi, szoba gyógyszerszekrényében van Narkotex?
– Tizenöt ampulla tartozik a kötelező felszereléshez – felelte Borles automatikusan. A szer neve csak utána hatolt el tudatáig. – Narkotex? Hiszen az…
– Tudom én is. Szükségünk van rá.
"Szükségünk van rá!" – A szavak gyémántkeményen koppantak Borlesben. És a többes szám most nem "amazokat" jelentette, nem csupán a titokzatos férfit és társait, hanem őt, Borles kapitányt is.
– Az orvosi szoba kulcsra van zárva – mondta az idegen.
– Igen, a kulcsa mindig a kapitánynál van.
– Tíz percre tekintsen el ettől a szabálytól – folytatta az ismeretlen gyorsan. – Odaküldök valakit a kulcsért, aki hamarosan vissza is viszi önnek.
– De mit akar azzal a szerrel?… Halló! – A kapitány hiába kiabált már, a vonal megszakadt. "Ki lehet ez?" – tűnődött. Még eszébe jutott az is, hogy az esetet utána – bárhogyan is végződjék – különleges bizottság fogja kivizsgálni. Ha az utasok és a legénység mégis életben maradnak, a bizottság annak is nagy figyelmet szentel majd, mit tettek szabadulásuk érdekében –
Az ajtó kopogtatás nélkül nyílott. Egy fekete álarcos alak állt a küszöbön.
– Maga… – döbbent meg Borles.
– Miért csodálkozik? Mást várt? – Egyes bejött, az ajtót becsukta maga után. Borlesnek, az álarcos alakot megpillantva, az a fantasztikus ötlete támadt, hogy talán az egyik terrorista állt át az ő oldalukra, ő jött a kulcsért… De a hangjáról, mozgásáról felismerte a banditák vezérét. Ez aligha a kulcsért jött…
Egyes szemmel láthatóan elégedetlenül lépett közelebb, fesztelenül felült az íróasztal sarkára.
– Nem valami fényesek a kilátások, kapitány. A Föld ugyan tárgyalgat velünk, de sejteni lehet, hogy ezt csak kényszerűségből teszik.
– Biztosan maga sem hitte, hogy örvendezni fognak. – A kapitány kissé meglepődött saját hanghordozásán. "Bátor vagyok" – gondolta, és csodálkozott. Soha nem volt még hasonló helyzetben, nem tudta hát, hogy ha eljön egy ilyen pillanat – éppen így fog viselkedni… Ez a mondat is olyan könnyedén, gondtalanul csúszott ki a száján. Mintha máris erősebbnek erezné magát, mióta tudja, hogy varrnak a hajón többen is, akik szembe mernek szállni ezekkel a… Ugyanakkor hirtelen elfogta a rémület, bátorsága a semmibe tűnt – "azok" közül valaki mindjárt idejön a kulcsért… És csapdába esik?
– Látom, magát nem aggasztja a dolog. – Az álarcos gyanakodva, hosszan nézett Borles arcába. – Pedig a maga élete is attól függ, megegyezünk-e a Földdel.
– Ha azt akarják, hogy az akció sikeres legyen, akkor legyenek türelemmel – tanácsolta a kapitány; nem is vette észre, milyen fonák helyzetbe került, ő ad tanácsokat a terroristáknak… – Ha Alex Zemunt és társait tényleg ki akarják szabadítani, ne játsszák ki túl hamar az ütőkártyáikat.
– Vagyis idő előtt ne robbantsuk fel az Atlaszt, ugye? – nevetett Egyes gúnyosan.
Ekkor kopogtattak az ajtón. Borles idegesen felkapta a fejét. Egyes nyugtalanul megmozdult. Jobb keze azonnal az övére csúszott. A lézerpisztoly agyának fémes érintése megnyugtatta.
Borles habozás nélkül az ajtóhoz ment, és kinyitotta. Lázasan töprengett, mit mondjon annak, aki most az ajtó előtt áll, hogyan vágja ki az ismeretlent és önmagát a bajból…
Aztán csodálkozva torpant meg – az ajtó előtt a kis Csing állt.

– Tudom már!…. – újságolta az őrnagy széles mosollyal. – Felügyelő úr, tudom már! – Kopogtatás nélkül rontott be ismét Klein szobájába. Klein lassan letette a kezében tartott papírlapot, egy kétségbeesett pillantást vetett a közvetítőkamerára, és haragját alig leplezve folytatta az imént elkezdett mondatot:
– …Éppen ezért, miniszter úr, kénytelenek vagyunk továbblépni. Javaslom, azonnal induljon egy gép Zemunért és társaiért. Jó, ha kéznél vannak valamelyik földi rakéta-repülőtéren, vagy még jobb, ha már egy Föld körüli dokkolópályán, egy gyors járatú hajóban, így bármikor elindíthatjuk őket az űrbe.
– Gondolja, hogy tényleg szükségünk lesz rájuk személyesen? Úgy értem – nem helyettesíthetjük őket másokkal?
– Nem. Hiszen valószínű, hogy az Atlaszon lévő társaik rádión akarnak majd beszélni velük, így ellenőrzik a túszcsere előtt, csakugyan betartottuk-e a szavunkat.
Kis szünet állt be. Az őrnagy ezt használta ki:
– Felügyelő úr, kiderítettük, mire célzott Raito hadnagy azzal a szóval, hogy "Izabella".
– Igen? – Klein kényelmesen hátradőlt foteljában, és olyan pillantást vetett az őrnagyra, mintha abban a hónapban először látta volna. – És mire jöttek rá?
– Az Izabella fedőnevű Merkúr-bázison harmincnyolc évvel ezelőtt volt egy terrortámadás. A banditák elfoglalták a bázist, és feltételeket szabtak a Merkúron lévő többi emberi támaszpontnak. Tizenöt-húsz túszuk volt. Ezt az esetet a rendőrtiszti kiképzéseken példaként tanítják újabban, Raito is nyilván innen ismeri…
– Mondja már a lényeget!
– Az Izabella-bázison néhány túsz összefogott, és kezdték "lefogyasztani" a banditák létszámát. Akciójuk sikerrel is járt, mert mire a kiszabadításukra küldött űrhajós kommandócsapat odaért, a túszok egyenként harcképtelenné tették a terroristákat. Persze nekik is voltak veszteségeik.
– Ez igen! – Klein felugrott, fel-alá járkált néhány percig. Teljesen megfeledkezett Flayatról és Haldenről.
– Nyilván erre a módszerre célzott Raito. De – a dolog veszélyes, és talán ok nélkül sodor vele veszélybe másokat is. Kétlem, hogy sikerülhet neki.
Az őrnagy azonban telve volt optimizmussal. A szeme ragyogott, mikor – a kelleténél alighanem jóval hangosabban – bejelentette:
– Felügyelő úr, Raito már egyet elintézett a hat ellenfél közül. És ha mások is segítenek neki – felveszi a harcot a többi banditával is.
Halden leszólt a műszakiaknak, nézzenek utána, miért csökkent az adás energiája a kettes antennán. Sietti egy dokkolópályához közeledő vénuszi teherhajót irányított. A megafonok most hallgattak. De mintha a csöndtől félne, Flayat gyorsan beszélni kezdett:
– Foglaljuk hát össze, hogyan is állunk ebben a pillanatban. Az Atlaszon öt terrorista van, akik hatalmukban tartják a hajót és utasait. De nem hagyhatják el az Atlaszt, bármennyire is szeretnék… Tehát a hajót csak akkor robbantják fel, ha őrültek. Ami persze nincs kizárva. Aki terrorizmusra adja a fejét, nem lehet teljesen normális. A követeléseik teljesítésének határidejét egyszer már meghosszabbították, a következő határidő három óra múlva jár le. Az utasokkal nem tudunk kapcsolatba lépni, így tulajdonképpen azt sem tudjuk valójában, mi is történik a fedélzeten. Csak a terroristák által közölt hírekre vagyunk utalva…
– Egy pillanat. Elnézést, hogy félbeszakítom. – Klein egy frissiben kapott értesítést lobogtatott. – A fonikai laboratórium a hangelemző komputer révén minden kétséget kizáróan megállapította annak a terroristának a személyazonosságát, aki velünk rádión tárgyalt.
– Ki az?
– Gustav Leffrey. A rendőrség ismeri, volt már büntetve. Ezért tudtuk beazonosítani… Hamarosan megkapom az adatait.
Flayat bólintott, és folytatta:
– Eddig annyi engedményt csikartak ki tőlünk, hogy megígértük: Alex Zemunt és három társát kivisszük az űrbe. Ők ellenben továbbra is azt követelik, hogy Zemun és társai önállóan mehessenek el a Földről, a mi felügyeletünk nélkül. Nyilván az Atlasz felé vennék útjukat. Legalább hat napba telnék, míg odaérnének. Ezalatt a hajón a túszok idegileg kikészülhetnek. Ezt nem tehetjük meg velük.
– Hát mit tehetünk? Ezt legkésőbb három órán belül el kell döntenünk – felelte Halden.
Klein összekulcsolta ujjait:
– A végén mégis egy rendőrkommandót kell az Atlaszra küldenem – morogta elégedetlenül.

Csing a nyitott ajtón át jól látta az álarcos férfit a kapitány kabinjában, de nem ijedt meg. Úgy tett, mintha nem vette volna észre Borles zavart arckifejezését sem:
– A játékszoba kulcsáért jöttem, kapitány úr. Azt tetszett ígérni az előbb, hogy megkapom.
– Mi?… Ja, igen. A játékszoba… – Borles megfordult. Magában elismeréssel adózott a gyerek találékonyságának. Vagy azok adták a szájába ezt a ravasz szöveget, akik ideküldték? A kapitány kinyitotta a szolgálati faliszekrényt. Remélte, Egyes nem látja, hogy a kis vöröskeresztes jel mellől akasztotta le a kulcsot. Ugyanakkor a "J. szoba" felirat melletti kulcsot gyorsan átcsúsztatta a vöröskeresztes jel mellé, és behajtotta a szekrény ajtaját.
– Nesze. De amint kivetted a… játékokat, hozd vissza.
– Természetesen, kapitány úr. – Csing egy alig észrevehető, ősi mozdulatot tett: meghajolt Borles előtt. De ez nem volt több gerince apró mozdulatánál. Majd kiegyenesedett, tekintete a másodperc töredékére összeakadt a kapitány tekintetével. Aztán Csing elment.
Egyes ugyanolyan tartással ült az íróasztal szélén, mint a gyerek érkezése előtt. Borlest nézte:
– Nem hallott valamit?
– Mire céloz?
– Az utasok miről beszélgetnek egymás között? Nem forralnak ellenünk valamit?
– Semmit sem hallottam. – A kapitány a fejét rázta, aztán merészen folytatta: – Miért gondolja, hogy egyáltalán eszükbe jutna ilyesmi?
– Sohasem lehet tudni – mormolta Egyes válaszul.
– És komolyan azt hiszi, hogy ilyen esetben éppen én figyelmeztetném magukat?
– Igen. Mert az a személyzet érdeke is. Ha valami baj lesz – az idegen erőteljesen hangsúlyozta a baj szót –, előbb önöket vonjuk felelősségre. A pilótákat, a mérnököt, sőt a stewardesseket… – Valami eszébe juthatott, hirtelen felállt. Csak a küszöbről szólt vissza: – Én a maga helyében nem haboznék, kapitány. Az Atlaszon csak a mi oldalunkon lehet állni. Aki szembeszáll velünk, az meghal.
És elment.

A vezérlőteremben Kettes furcsa, torz mosollyal fogadta Egyest:
– Az imént szóltak ide a Földről… Gustav Leffreyt kérik a rádióhoz.
Egyes, keze ökölbe szorult. A beálló csendben tisztán hallották az éterből a földi forgalomirányító hangját, az Atlaszt hívta.
– Szóval azonosítottak. – Leffrey-Egyes tudta, hogy a jelenlévők most mind őt nézik. Ezért az akció parancsnokához méltóan akart viselkedni. Annál is inkább, mert jól tudta, hogy Kettes, Hármas és a többiek elvesztenék a fejüket, ha ő pánikba esnék. A mikrofonhoz lépett:
– Itt az Atlasz.
– Itt meg a Föld, Leffrey úr! – Halden hangját kevéssé torzították el a műszerek. – A kormány nem hajlandó beleegyezni abba a változatba, hogy Zemun és társai minden felügyelet nélkül hagyják el a Földet. Ráadásul többen ellenzik azt is, hogy odaadjunk a terroristáknak egy hajót…
– Én a maga helyében nem nevezném őket terroristáknak. – Leffrey hangja megkeményedett. – Alex Zemun és mi a Föld régi, megcsontosodott politikai rendszere ellen küzdünk, azért, hogy a puhány vezetőket merész fiatalok váltsák fel, akik a maguk mostani, természetellenes, mesterséges egyenlősdije helyett egy új, más alapokon nyugvó világot teremtenének…
– Ez nem a legalkalmasabb idő az ideológiai előadásra, Leffrey! – szakította félbe Halden keményen és kíméletlenül. – Az idő most másra kell. A kormány legutolsó ajánlata a következő: egy általunk ellenőrzött hajó viszi Zemunt és a három másikat az űrbe. Az Atlasz haladéktalanul induljon el, és a legnagyobb sebességével haladjon, hogy a két hajó minél előbb találkozzék. A hajók egy később egyeztetendő azonos pályán haladnak majd. Körülbelül két-két és fél nap múlva találkoznak valahol félúton a Mars és a Föld között. Egymáshoz zsilipéinek, és kicserélik Zemunt és társait az Atlasz utasai és személyzete ellenében.
– És mi elmehetünk innen azzal a másik hajóval? – kérdezte Leffrey.
– Természetesen. De előbb szétszerelik az Atlaszra vitt robbanószerkezetet. Amint erről a mieink meggyőződtek, maguk és a Zemun-féle társaság azon a másik hajón szabadon eltávozhatnak, ahová csak akarnak.
– Mi a biztosítéka, hogy a zsilipelés után a Zemunt szállító kommandósok nem támadnak ránk?
– És mi a biztosítéka, hogy önök betartják a játékszabályokat? – jött a válasz az éterből, az irdatlan, távolságból.
Leffrey az ajkát rágta, aztán kurtán gondolkodási időt kért, és kikapcsolta a mikrofont. Kettes várakozva állt mellette:
– Belemegyünk ebbe? Lehet, hogy csapda.
– Lehet – bólintott a főnök. – De ha most hagyjuk magunkat kéretni, talán még jobb feltételeket is kicsikarhatunk. Csak ügyesen kell ezt csinálni… – Nem részletezte ötletét, hanem hirtelen mozdulattal lerántotta sapkaálarcát. Megvakarta a fejét. Leffrey vörös arcú, magas homlokú, szőkésbarna férfi volt, az állán apró, alig észrevehető anyajeggyel. Vonásaiban volt valami taszító. Mint általában az olyan emberek arcán, akik soha nem néznek beszélgető partnereik szemébe. Egy pillanatig határozatlanul lóbálta kezében a fekete sapkát, aztán a vezérlőpultra hajította:
– Nekem már nincs rá szükségem. A Földön tudják, ki vagyok. De ti csak tartsátok a fejeteken a tiéteket! – És elindult az ajtó felé. Övében megigazította a pisztolyt.
– Hová mégy? – kérdezte társa kicsit nyugtalanul.
– Valami eszembe jutott – felelte a főnök, és elment.

Raito félrevonta Jagelt. A fiatal történész gondterhelt arcán röpke mosoly futott át:
– Mi van, Raito? Te mindig olyan vidám vagy. Még ebben a helyzetben is…
– Az álarcosokra gondolsz?
– Persze. Ez szörnyű, hogy ennyi évszázad után még mindig nem sikerült megszabadítani az emberiséget az erőszaknak ettől az aljas formájától.
Raito szívesen szállt volna most vitába Jagellal: "Hiszen az erőszaknak minden formája aljas és elitélendő dolog" – kezdte volna válaszát-érvelését, de tudta, erre most nincs idő. Irina, Jagel felesége a kabinhoz tartozó fürdőfülkébe zárkózott. A két férfi egyedül volt.
– Ide figyelj, Jagel. Nincs kedved egy kalandra?
– Kalandra? – kerekedtek el Jagel szemei, és a fürdőfülke felé pillantott. – Mi jut eszedbe?!
– Nem szerelmi kalandról van szó – legyintett a férfi türelmetlenül. – Inkább… egy verekedésről.
– Verekedésről? Éppen az imént említettem neked, miként vélekedem az erőszakról.
– Gondolod, hogy filozofikus érvek hangoztatásával legyőzhetjük a terroristákat?
– A terr… – Jagel elharapta a szót, mert nyílt a fülke ajtaja, és Irina jött a kabinba fürdőköpenyben, papucsban, feltűzött hajjal. A beszélgetésbe merült férfiak arcán észrevehetett valamit, mert gyanakodva szólt:
– Miben töritek a fejeteket?
– A, semmi, semmi… Csak egy kis testmozgásra lenne szükségünk – mondta Raito.
– Menjetek csak. Sportoljatok valamit, mert a végén még be rozsdásodnak az izmaitok. – Irina gyöngyfogsort villantott feléjük, és leült a kis toalettasztalka elé. Hosszú vörös haját kezdte fésülni. A férfiak egyetértő pillantást váltottak a háta mögött, és kimentek a folyosóra.

Leffrey előbb gondosan körülnézett – egyetlen utast sem látott a környéken. Csak ezután nyitotta ki az ajtót. A kellemes, pasztellszínre festett helyiséget csak néhány mennyezetbe süllyesztett lámpa világította meg. Dalma Ouden utaskísérő a nagy asztal mellett ágyneműt rakott ki a tisztítógépből. Külön halomban emelkedtek a frissen szárított és összehajtogatott lepedők, a párna- és paplanhuzatok. A lány idegesen simította el homlokából a haját. Nem is fordult meg az ajtónyitás zajára – azt hitte, Glinda jött be. Ide utasoknak tilos volt a belépés, hát csak guggolva mondta:
– …Te még biztosan emlékszel, néhány évvel ezelőtt vissza akarták állítani az egyszeri használatú papír ágyneműket… De az utasok tiltakoztak, és… – megfordult, és észrevette az idegent: – Maga kicsoda?
– Álarc nélkül nem ismer meg? – Leffrey szigorú pillantást vetett körbe. De semmi gyanúsat nem láthatott, mert tekintete visszatért a lányra.
– Mit akar? Ide utasok nem jöhetnek be! – pattogott Dalma. De a férfi jól látta, hogy remeg a keze, a szája széle. "Ideges, és fél… Ez jó. Annál könnyebben kiszedhetem belőle, mit tud…"
– Sok a szöveg, kislány. Majd inkább a kérdéseimre feleljen ilyen bőbeszédűen.
– Semmire sem felelek. Menjen innen, jót mondok! – Dalma megpróbálta leküzdeni félelmét. – Azt hiszi, egy pisztollyal mindenkit meg lehet ijeszteni?
– Igen, azt hiszem. – Leffrey kezébe vette a fegyvert, ránézett, aztán felemelte a tekintetét. Egyetlen mozdulattal bezárta belülről az ajtót, és Dalmához fordult: – Maga telefonált Labin pilótának éppen akkor, mikor a Lunorit elhagyta a zsilipet?
– Senkinek sem telefonáltam. Miért, Jan talán azt mondta, hogy én…
– Itt én teszek fel kérdéseket.
– De nem nekem. Menjen, dolgom van. – És Dalma lehajolt, újabb adag lepedőt vett ki a szárítóból. A gép kis kerek üvegajtaját a fémkerettel együtt már előbb leemelte. Most kivette az utolsó lepedőt is, és fogta az ajtót, hogy visszaillessze a csapokra és lezárja a gépet.
Erős szorítást érzett a vállán:
– Teee!… Ne ellenkezz velem. Az én emberem vette fel a telefont…
Dalma majdnem felkiáltott a fájdalomtól. A férfi erős marka szinte a csontját törte, a fájdalom tűz volt, testébe nyilallt. Vörös és fekete foltok táncoltak a szeme előtt. Megmarkolta a szárító ajtaját –
– Kitekerem a karodat, te… Mondd el gyorsan, ki segítette a szökevényeket… Te?
– Ne… fáj! – kiáltotta a lány szinte fuldokolva. Már a padlón térdelt. Leffrey föléje hajolt, és a másik kezével is megragadta a lány felső karját:
– Beszélj, mert…
Leffrey nem folytathatta. Dalma hirtelen a magasba csapta a kerek üvegajtót, feje fölött a háta mögé – oda, ahol a terrorista fejét sejtette. Az ajtó állon vágta a férfit, erre azonnal elengedte Dalmát. A lány felugrott, megfordult. Felemelte az ajtót, hogy újra lecsapjon…
Leffrey vérző állal ugrott hátra. Már nem gondolkodott. Valaki bekopogott az ajtón. A terrorista felemelte fegyverét, lenyomta a kioldógombot –
Dalmát szinte kettészelte a sugár. A lány felsikoltott. Az üvegajtó a padlóra zuhant. A lány fehér köpenyén barnára égett foltok jelentek meg, aztán a ruhába égett lyukakon át vér buggyant elő…
– Dalma! Nyisd ki! – kiabált odakünn Glinda.
Dalma lassan a padlóra rogyott. Orrán és száján habos vér bukott ki. Még néhányat mozdult, a lába görcsösen megrándult.
Leffrey megtörölte a homlokát. Néhány mély lélegzetet vett, közben meredten figyelte a mozdulatlanná vált lányt. Csak utána mozdult – kinyitotta az ajtót. Glinda és az egyik utas állt ott. Leffrey lassan, övébe csúsztatta a pisztolyt, és csak annyit mondott:
– Az a nő kezet emelt rám… Ha még valaki megpróbálja, ugyanígy jár.
És elment. Akkor sem fordult hátra, mikor Glinda éles sikolyára kitárultak a kabinajtók –

Sietti leült Halden mellé. Egyetlen pillantással meggyőződött arról, hogy sem Flayat, sem Klein nem figyelnek most ide. Mosolyogva kezdte:
– Tudod, mire derült fény? Az a Ventenor, tudod, aki a Lunoritot vezeti, nahát, az aztán egy hétpróbás fickó. Lehívtam az adatait a központi munkaügyi nyilvántartóból. Sehol nem dolgozott három évnél tovább. Utoljára részkonstruktőr volt a Marson, s egyszer fogadásból elkötött egy kutatórakétát, és bár alig értett a vezetéséhez, akrobatarepüléseket végzett a déli félteke légterében… Akkor kényszernyugdíjazták.
– Lehet, hogy most majd ünnepélyesen megbocsátanak neki, és visszaveszik az állásába. Elvégre nagyon szépen vezeti most a Lunoritot – vélte Halden.
– Igen, mert betartja a mentőhajótól rádión kapott utasításokat.
– És mi van a banditájukkal?
– Jól megkötözték, és becipelték a vezérlőbe, hogy állandóan szemmel tartsák.
Nem folytathatták, mert a hangszóróban – némi zúgás után – meghallották az Atlasz jelentkezését.
– Borles kapitány hívja a Földet…
– Itt a Föld – vetette közbe Halden. De a kapitány aligha várhatott a válaszra, mert azonnal folytatta:
– …Újabb rendkívüli eseményt kell jelentenem. Dalma Ouden utaskísérőt megölték.
Flayat letette papírjait. Klein úgy meredt a hangszóróra, mint aki nem hisz a fülének. Megölték? Miért?
– Miért… miért ölték meg? – Hogy kik tették, nem kérdezte. Ez világos volt. Halden szája furcsán kiszáradt. Behunyta a szemét, hogy ne lássa Sietti fájdalmas fintorát. A Földön oly ritka volt már a gyilkosság. Évek teltek el anélkül, hogy ember kezet emelt volna emberre… Haldennek tulajdonképpen a szó is idegen volt. "Gyilkosság". – Hogy lehet valaki arra képes, hogy –
– …Átadom a mikrofont… Leffreynek. – A Földön még hallották Borles fáradt sóhaját. Néhány felismerhetetlen eredetű zörej és reccsenés után felismerték a kihívó, ellenszenves hangot:
– Hé, Föld! Hallhatták hát, hogy nem tréfálunk. Aki velünk szembeszáll, az meghal! Most figyeljenek jól, mert nem ismétlem meg. Elmondom az utolsó feltételünket: Alex Zemun és társai jöjjenek gyors járatú kutatóűrhajóval. Rajtuk kívül csak öt személy lehet a hajón. A túszcsere lebonyolítása után mi még néhány embert magunkkal viszünk innen az Atlaszról, nehogy meglepetés érjen bennünket.
– Hová viszik őket?
– Majd megtudják. Azonnal indítsák el azt a hajót a Földről, legkésőbb egy órán belül közöljék a pályaadatait, hogy eléjük mehessünk.
A hangszórók még egyet reccsentek, aztán nagyon nagy csönd lett az űrben.

5

Jagel falfehérre sápadt arccal nézte a padlón heverő Dalmát. A lány véres teste tehetetlen rongycsomóhoz hasonlított. Irina elfordult, és sírva fakadt. Az utasok összetorlódtak a folyosón. Begga átölelte Irinát:
– Gyere… Menjünk innen.
A színésznő nehezen lélegzett. Csak egy pillantást vetett Glindára; a stewardess hamuszürkén, állt az ajtó mellett. Raito félrevonta Jagelt, és halkan kérdezte:
– Még most is az a véleményed, hogy semmit sem kell tennünk az álarcosok ellen?
Mielőtt a férfi válaszolhatott volna, a fehérneműraktárból kijött Yvan Porov. Körülnézett – az utasok rémült tekintetét látva egy pillanatra lesütötte a szemét, aztán Raitóhoz és Jagelhoz lépett:
– Hozok egy hordágyat. Két férfira van szükségem… Segítenének?
– Természetesen – bólintott Raito. Jagel csak az ajkát harapdálta.
Dalma Ouden véres testét a hordágyra tették. Akkor már ott állt az összes utas. Borles kapitány is felbukkant egy másodpercre, de gyorsan elment. Két terrorista felszólította az utasokat, oszoljanak szét.
Porov és Raito vitték a hordágyat, Jagel előttük ment, és ha kellett, ajtókat nyitott. A gyászos, hallgatag menet elhagyta az űrhajónak azt a részét, ahová az utasok még beléphettek. Maguk mögött hagyták a halványsárga fénnyel égő figyelmeztető feliratokat. Egyre kényelmetlenebb, keskenyebb folyosókon mentek, ahol takarékossági okokból nem is volt állandó világítás; közeledtükre az automaták kapcsolták fel a lámpákat. Látszott, hogy erre a személyzet is ritkán jár. Néhol takarítógépek álltak egy-egy sarokban. Falba süllyesztett, ismeretlen rendeltetésű ajtókat is látott Raito, aki feszülten figyelt, és igyekezett mindent pontosan feltérképezni, agyába vésni.
– Állj! – vezényelt hirtelen Porov. A mérnök otthonosan mozgott errefelé is. "Már közel lehetünk a hajtóművekhez vezető átjárókhoz és a nukleáris védőpajzshoz" – gondolta Raito. Letették a hordágyat. Jagel igyekezett nem nézni a lepedővel letakart holttestre.
Porov kinyitott egy ajtót, fényt gyújtott. A kis előtérből rekeszek nyíltak a falon.
– Itt a hűtő – mondta komoran. Az egyik rekesz vasajtaját feltárta, és intett Raitónak: – Csúsztassuk be…
– Most látom csak, hogy egy ilyen hajón mennyi praktikus berendezés van – mormolta a hadnagy. Porov nem válaszolt. Betették a halott lányt a hűtőbe. A hideg levegő az arcukba csapott. Raito megvizsgálta a kamra zárját, aztán a tiszthez fordult:
– Sok ajtóval ellentétben ezt kulcsra lehet zárni.
– Igen. – A kulcs Porov kezében volt.
– Örülnék, ha ideadná az ön példányát.
A két férfi egészen közelről nézett egymás arcába.
– Mit akar vele? – kérdezte a mérnök rekedten.
– Mindnyájunk érdekében fogom használni.
A mondat szinte ott lógott a levegőben, idegesítően. Egy pillanatra olyan csend lett, hogy hallották egymás lélegzését. Porov aggódó pillantást vetett Jagelra. Raito ezt is elértette:
– Ne aggódjék. A társam is a mi oldalunkon áll.
– A mi… oldalunkon? Hányan vannak?
– Máris annyian, mint a terroristák.
– De fegyvertelenek.
– Már nem sokáig.
Porov pillanatnyi habozás után intett:
– Menjünk.
Kívülről bezárta a kamrát, aztán a mágneses kulcsot Raito kezébe nyomta, és gyorsan elment.
– Gondolod, hogy… megbízhatunk benne? – suttogta Jagel.
– Azt hiszem, igen. Hiszen ideadta a kulcsot. – Raito még egyszer körülnézett, aztán előrement. A folyosó itt éles kanyart vett. A rejtett fények alig törték át a félhomályt. Ez tetszett a férfinak. Az egyik falba süllyesztett ajtót kinyitotta. Embernyi helyet csinált a kis fülkében tárolt tűzoltó felszerelés között, majd visszahajtotta az ajtót.
– Mehetünk. Akarsz segíteni, Jagel?
– Igen, de… Nincs fegyverünk. Porov is erről beszélt.
– Sőt én is erre gondolok. – Így Raito. – Éppen most igyekszem, hogy szerezzünk egyet. Alighanem ostobaságot csináltam, mikor Ventenornak adtam az első leütött álarcos pisztolyát.
– Te? Hát te szöktetted el őket?
– Nem egyedül – mosolygott a hadnagy, de közben figyelt. Már az utastérben jártak. – Gyere, ugorjunk be hozzánk. Megbeszéljük a következő lépés haditervét.

Leffrey összehívta társait a vezérlőbe. Négy fekete ruhás férfi állt a szobában, négy szempár szegeződött a főnökre.
– Megegyeztem a Földdel, fiúk. Kiadják Zemunt és a többieket. Elénk hozzák őket egy hajóval.
– És mi melyik hajón megyünk tovább? – kérdezte ötös.
– A másikkal. Az egy kisebb és gyorsabb űrhajó lesz, így nem érnek a nyomunkba.
– És Telmont?
– Nem feledkeztem el róla. Azt akartam, hogy hozzák utánunk a Lunoriton. De ebbe nem mentek bele – hazudta Leffrey. – Telmont állítólag súlyos fejsérülést szenvedett, műtétre van szüksége. A Lunorit egyenesen a Marsra viszi.
– Szóval most meg ő kerül majd börtönbe – elégedetlenkedett Négyes.
– E pillanatban Zemun és a többiek fontosabbak nekünk, mint Telmont. – Leffrey láthatóan szívesen napirendre tért volna már a Telmont-ügy fölött. – És ugye ti is szeretnétek kikerülni a bajból, nem?
Ez az érv hatott. Kettes a többiekre nézett, bólintott:
– Rendben. Folytasd, főnök.
– A csere lebonyolítása lesz a legnehezebb. Persze addig még van időnk, kigondoljuk a módját. Ügyeljetek jobban az utasokra.
– Még mindig gyanítod, hogy tennének ellenünk valamit?
– Sőt most gyanakodom csak igazán. Ha Telmontnak tényleg súlyos fejsebe van, akkor szép nagy ütést kaphatott. De kitől? A reszketeg öregektől, akik elmentek?
– Az a Ventenor nevű fickó nem volt se öreg, se gyenge. Láttam.
– Lehet, hogy igazatok van. Mégis tartsátok nyitva a szemeteket.
Hármas eddig hallgatott, most komoran szólalt meg:
– Nem kellett volna kicsinálni azt a lányt. Leffrey ránézett, aztán a többiekre. Az álarcok miatt csak a szemüket látta. És vállukat, tartásukat. Nem, nem volt ez fenyegető dolog – mégis, a férfi érezte, hogy –
– Hagyjuk ezt a hangot, fiúk! A lány megtámadott, itt a nyoma – kapott állán a sebhez. – Védekeznem kellett.
– Attól függ, mit akartál tőle – mondta halkan ötös.
Kettesnek nem volt ínyére ez a hangulat. Félt, hogy veszekedés tör ki. Márpedig most mindennél fontosabb az egyetértés. Az összetartás… Érezte a levegőben lógó feszültséget, gyorsan közbelépett:
– Hagyjuk ezt most, fiúk. Beszéljük meg a teendőket.
Leffrey lassan kifújta tüdejéből a levegőt. Érezte, hogy megkönnyebbült. "Óvatosabbnak kell lennem, még velük is" – gondolta, és nem vette le a tekintetét álarcos barátairól.

A kapitány kabinjában Borlesen kívül ott volt az egész legénység. Labin a szekrény melletti falat támasztotta. Porov az ajtónál állt. Glinda Borles íróasztala mellett ült, és ujjait tördelte. Az arca még mindig hamuszürke volt.
– Dalmáról egyelőre… ne beszéljünk… – A szavak nehezen szakadtak ki a kapitányból. – Rajta már úgysem segíthetünk.
– Szegény… – suttogta Glinda, és a padlót nézte.
– …Ám annál fontosabb, miként fogunk viselkedni a következő napokban.
– Lázadjunk fel, tagadjuk meg a szolgálatot – mondta Labin.
De Borles határozottan rázta a fejét:
– Csak bosszút állnának rajtunk is, az utasokon is… Figyelmeztetem önöket, tartózkodjanak a terroristák ingerlésétől. Ennek semmi értelme.
– És az utasok? – kérdezte Porov.
– Ezzel mit akar mondani? – nyelt egyet a kapitány. Eszébe jutott a rejtélyes telefonáló…
– Az a gyanúm, hogy őket hiába is kérnénk tapintatra. Fél órával ezelőtt ketten közülük elég átlátszó célzásokat tettek nekem arra, hogy szervezkednek az álarcosok ellen.
– No és az a nő, aki engem felhívott, mikor a Lunoritot elzsilipelték az Atlasztól… – mondta gyorsan Labin.
Borles összeráncolta a homlokát. Féltette embereit. Most már különösen féltette, amióta Dalmát megölték. És féltette a hajót is. Az elmúlt években az Atlasz a szívéhez nőtt. Ez volt az igazi otthona. Nem napfényes, pázsittal övezett ház, nem hatalmas üvegablakokon beözönlő fényáradat, boldog mozdulatlanság – nem. Ám az űrben száguldó hajó is ház volt. Az ő háza. És ha arra gondolt, hogy ez a ház egyik percről a másikra felrobbanhat, hogy semmi sem marad belőle, apró darabokra szakadva szóródik szét az űrben –
– Nekünk a hajó és az utasok biztonságára kell ügyelnünk. Az utasok ellenben… nos, az ő dolguk, hogy mit tesznek. Amíg lehet, tegyünk úgy, mintha lojálisak lennénk a terroristák iránt.
– Egy biztos: én nem hódolok be nekik – sziszegte Glinda haragosan.
– Erről szó sincs – folytatta gyorsan a kapitány. – Csak arról, hogy új helyzet alakult ki: a terroristáknak ismét szükségük lesz ránk, ugyanis a Földdel történt megegyezés értelmében az Atlasz perceken belül elindul.
Kopogtattak. Porov figyelmeztető pillantást vetett társaira, és ajtót nyitott.
Sarah Aspach állt a küszöbön. Seszínű haja vállára omlott. A nő arcába két alig észrevehető vékony ránc mélyült. Határozatlan mozdulattal emelte fel a kezét – meglepte, hogy ennyi embert talál a kapitányi kabinban.
– Engem keres? – kérdezte Borles türelmetlenül.
– Igen… Tulajdonképpen önt. – A nő zavarba jött. – Csak azt akarom mondani, hogy… mivel Dalmát… Szóval, szívesen beállnék a helyére. El kell látni az utasokat…
Glinda felállt:
– De hiszen ön… utas.
– És utasként kifizette a viteldíjat – tette hozzá Labin józanul. Porov hallgatott. Az esze alighanem egészen másutt járt.
– Ez most nem számít – felelte Sarah. A caracasi DAM osztályra gondolt, újra maga előtt látta a hivatalt, hallotta a komputerek halk zúgását, érezte a komor folyosók szőnyegszagát, és csaknem megrázkódott. – Elvállalom, hogy helyettesítem Dalmát, amíg a Földre érünk.
Glinda a kapitányra nézett. Borles először szívesen megtagadta volna a kérés teljesítését; normális körülmények között ebből neki is baja származhatott később. "Az utas – az utas, Borles kapitány úr" – szinte hallotta a hajóstársaság személyzeti vezetőjének megrovó hangját. "De most abnormális körülmények közé kerültünk" – tette hozzá magában magyarázólag, jó mentséget keresve-találva. És bólintott:
– Rendben van, Aspach kisasszony. Az ajánlatát köszönettel elfogadjuk. Igaz, Glinda?
– Igen – bólintott a fekete lány. – Húsz-egynéhány utast és a személyzetet, no meg ezeket a… az álarcosokat nem tudnám egyedül ellátni.
– Még valamit – szólt Borles. – Ha… sikeresen véget ér ez az ügy, elintézem majd, hogy a társaság valamiképpen megjutalmazza önt.
– Nem azért teszem – felelte Sarah, és Glindával együtt kiment. Porov az ajtócsapódásra hirtelen megelevenedett:
– Tehát… indulunk?
– Igen. És azt hiszem, egyelőre nem kell tartanunk tőlük. A terroristáknak szükségük van ránk. A szakértelmünkre. Nem hiszem, hogy egy ekkora hajót képesek lennének elvezetni…

Begga félrevonta Irinát. Az étterem és az uszoda közötti széles folyosón álltak.
– Maradj itt. Ha erre jön valamelyikük, tudod, mit kell csinálnod.
– Könnyű azt mondani. A szívem majd kiugrik a helyéből.
– Állj a fali telefon mellé. Ha az álarcosok közül bármelyik kijön a vezérlőből, és látod, hogy hátrafelé indul, hívd a nyolcvanhatost. Az a kabinom száma. Elég, ha kétszer kicseng, aztán leteheted. Tudni fogjuk, mit jelent.
– Mondd, Begga… Mit terveztek tulajdonképpen? Nem valami veszélyes dolgot?
– De igen, meglehetősen veszélyes lesz.
– Jagelnak nem esik baja?
– Reméljük, nem.
Irina ettől persze egy cseppet sem nyugodott meg. De Beggának nem volt sem kedve, sem ideje magyarázkodni. Az étkező ajtaja körül nyüzsgést látott, sietve elment hátra, a kabinok felé. Irina egész testében reszketve ült egy székre a telefon mellé.
Már túl voltak a gyorsulás első fázisán. Az Atlasz ismét sebesen száguldott az űrben – bár az utasok ebből a száguldásból semmit sem éreztek.
A fiatal nő az úszómedencét nézte. A víztükör majdnem mozdulatlan volt, a halványzöld csempék síkosan fénylettek. Visszatükröződtek a mennyezeti kerek lámpák.
– Nem fürdik? – kérdezte valaki a háta mögött. Irina majdnem felkiáltott rémületében. Megperdült. Juan Trivento állt mögötte. Fürdőnadrágban, mezítláb. "Ezért nem hallottam, hogy jön…" – gondolta az asszony görcsösen, de megkönnyebbülten is.
– Nem… nem… – hebegte zavartan. – Most nem. Telefonálnom kell.
– Parancsoljon – intett a készülékre a megtermett férfi, és jóindulatúan mosolygott.
– Majd… majd mindjárt. – Irina próbált mélyeket lélegezni, és arra gondolt, vajon mit eszelt ki Raito, Jagel és Begga?
– Én mindenesetre beugróm – jelentette ki Trivento, és ezt azonnal meg is tette. A medence vize csobbanva csapott fel, és kis hullámok szaladtak a csempefalakat csapkodva. Az algabúvár teste fürgén siklott a víz alatt. Irina jól látta, hogy Trivento a felszín alatt végigúszta a medencét, és csak a szemközti falnál merült fel prüszkölve, mint egy jókedvű fóka.
Két álarcos alak jött ki a vezérlőből. Irina úgy tett, mintha nem látná őket. A két terrorista megállt az étterem mellett, néhány szót váltottak. Aztán az egyik az alsó szintre vezető lépcsőre indult, a másik a medencéhez közeledett. Irina próbált uralkodni remegésén, felállt, és a telefonhoz ment. A hátában érezte az álarcos tekintetét.
A férfi lézerpisztollyal az oldalán lassan, kényelmesen ment el mellette. Az asszony feltárcsázta a 86-ost. Hagyta kétszer kicsengeni, aztán visszaakasztotta a kagylót a helyére, és megfordult. Trivento a hátán úszkált a medence közepén. Az álarcos eltűnt a folyosó kanyarulatában.
Irina megkönnyebbülten lerogyott a székre, és úgy érezte, hogy a szíve a torkában dobog.
A magányos terrorista a hátsó raktárak felé haladt, mikor egy keskeny oldalfolyosóról váratlanul egy feldúlt arcú, csinos fiatal nő bukkant eléje:
– De jó, hogy jön!… – kiáltotta ijedten, szeme elkerekedett a rémülettől. – Ott… ott hátul… – Nem tudta folytatni, ujjai görcsösen mélyedtek a férfi karjába. Egész testében reszketett.
– Mi történt?… – mondta amaz, és nyugtalanul körülnézett. Csapdát sejtett. De senkit sem látott. Csak ezt a nőt –
– Egy férfi… férfi hever ott a sarok mögött.
– Meghalt? – kérdezte a terrorista. Álarca nyílásaiból élesen villant elő sötét szeme.
– Lehet… Nem tudom. Mozdulatlanul fekszik. Jöjjön gyorsan! – A nő magával húzta. Az álarcos a lézerpisztolyra tette egyik kezét, még egyszer körülpillantott, de közben már lépkedett is a nő után. A kis folyosó elkanyarodott. A mennyezeten csak minden második lámpa égett. A nő ajkához kapott:
– Jaj istenem… ott van.
A folyosó túlsó végén mozdulatlan test hevert a padlón.
– Félek… – rebegte a fiatal nő, és fájdalmas grimasz szaladt át arcán. A terrorista hallgatózott – csend volt a hajóban. A legszívesebben visszament volna a vezérlőbe, hogy szóljon társainak.
– Nézze meg – suttogta a nő. – Hátha él…
– Jöjjön velem. – Az álarcos bizalmatlan volt, nem engedte el a nő karját, magával vonta a folyósón. Közelebb értek a padlón fekvő testhez. A terrorista föléje hajolt –
Nem hallotta, hogy mögötte halkan kinyílt az egyik falba süllyesztett ajtó. A veszélyre talán csak ösztöne figyelmeztette. De mire megfordult volna, Raito már odaért. Egyetlen erős karateütést mért az álarcos tarkójára.
Ám az erősebbnek bizonyult, mint Raito hitte. Nem vesztette el az eszméletét. Tenyere pisztolya agyát kereste… A földön fekvő Jagel elkapta a terrorista karját, az utolsó pillanatban lökte el maga felöl a rá irányított fegyvernyílást –
Az ibolyaszínű sugár sisteregve vágódott-égett bele a folyosó falába, fekete-füst csapott fel
Raito másodszor is lesújtott. Az ütés most az álarcos halántékát érte. A terrorista teste elernyedt – már kiáltani sem tudott. Jagel lelökte magáról a magatehetetlen férfit, odébbgördült a padlón, és fellélegzett:
– No, ez megvan…
– Begga, menj vissza az őrhelyedre – parancsolta Raito. Gyorsan beszélt, kissé rekedt hangon. Nem is nézett a feleségére. Kivette az ájult férfi kezéből a lézerpisztolyt, és intett Jagelnak:
– Talpra, fiú. Segíts…
Felemelték a terroristát. Elég nehéz volt, de sietniük kellett, hisz bármelyik percben arra jöhetett valaki. Ha utasok, nincs baj – Begga a folyosó kijáratánál valamilyen ürüggyel megállíthatja őket. De a terroristákat?…
Csendesen nyílt a hűtőkamra ajtaja. Jagel érezte, hogy a hátán végigfut a hideg borzongás. Nem mert arra a vasajtóra nézni, amelyik mögött Dalma Ouden hideggé merevedett teste feküdt…
– Emeld – suttogta Raito. Talán őrá is hatott a halott lány közelsége. Némán elővette a műanyag kötéldarabokat, amiket előzőleg készítettek össze. A történész ámulattal nézte, hogy Raito milyen szakértelemmel kötözi össze előbb a férfi karjait, aztán a lábait. Utána lehúzta a fekete álarcot és megszemlélte a férfi arcát. "Mintha már láttam volna egy körözésben" – gondolta, de ebben nem volt biztos. A dolognak most különben sem volt jelentősége.
– Hol tanultad ezt? – kérdezte Jagel, a kötözésre célozva.
– Majd később megtárgyaljuk… Elő az "orvossággal"…
Jagel elővette az egyik tubus Narkotexet. Raito a már lassan éledező-mozgolódó terrorista orra alá spriccelte a permetet. Aztán várt – alig fél perc múlva a férfi egyenletes lélegzése elárulta, hogy alszik.
– Mennyi időre elég egy adag? – kérdezte Raito.
– Hat-hét órára, azt hiszem.
– Rendben. Ha addig nem találnak rá, idejövök, és ismét az orrába csöpögtetek, hogy csak aludjon nyugodtan. Tegyük be. Raito kihúzta a másik hűtőkamra acéllapját. Jagel segítségével rátették a férfit. Betolták a kamrába, és ráhajtották az ajtót. "A résen kap majd elég levegőt" – gondolta a hadnagy.
– Szép álmokat, fiú – mondta.
– De ugye… nem hűtjük le? – kérdezte Jagel rekedten.
– Persze hogy nem. Még megfáznék szegény – tréfált Raito. A hőmérők kijelzői húszfokos szobahőmérsékletet jeleztek.
– Gyerünk! – Kulcsra zárták a kamrát, és visszasiettek az utastérbe.

– Egy emberem mindig itt lesz a vezérlőben. – Leffrey érezte, hogy Borles és Labin félnek tőle. Ez a félelem ott lebegett a levegőben, vibrált, jelen volt, ott látta a tisztek szemében, és ez elégedettséggel töltötte el. "Így könnyebb lesz kordában tartani őket" – gondolta, és folytatta: – A rádiót csak az én engedélyemmel használhatják. Ha megtudom, hogy akár csak egyetlen szót is beszéltek a Földdel titokban, hát… – jelentőségteljesen felemelte pisztolyát. Borles kapitány Dalmára gondolt. Labin mozdulatlan arccal állt. A szeme sarkából látta a másik álarcost – az alacsony termetű fickó ragadozó vadállatra emlékeztette, ahogy a fal mellett állt, feszülő izmokkal, kezét a fegyverén tartva, az álarc nyílásain át csak ide-oda járó szeme villogott. – "Veszélyes és kiszámíthatatlan fickók…" – gondolta a pilóta aggódva.
– Az utasok mit csinálnak? – kérdezte Leffrey.
– Vacsorára gyűlnek – mondta Borles.
– Megnézzük őket. – Leffrey Borleshez fordult tettetett nyájassággal. – Jöjjön, kapitány… Te meg tartsd nyitva a szemedet! – szólt vissza társának, és előreengedte Borlest, hogy lássa, minden mozdulatát. A folyosón nem váltottak egyetlen szót sem.
Az étteremben Glinda szolgált fel. A hallgatag ázsiai az ételre várva egy sakk-könyvet tanulmányozott. Mika és a két fekete már kimért mozdulatokkal kanalazták a levest. Begga, Raito és Trivento, az algabúvár, türelmetlenül figyelték Glindát, mikor hozza már az ő adagjukat… A másik asztalnál Jagel, Irina és két asszony ült, akik szüntelenül sugdolóztak. Egy vékony indiai – senki sem tudta, mi okból – vacsorára mindig népviseletbe öltözött. Hosszú fehér leplet csavart teste köré, ezt aranyozott övvel fogta össze. A szandálja is aranyozott volt. Begga már-már arra gondolt, hogy az illető is színész lehet, de a mindent tudó Glinda felvilágosította: a férfi egy kalkuttai atomerőmű főmérnöke, és "eltekintve ettől a fura szokásától, teljesen normális" – bizonygatta a stewardess.
Csing most egy középkorú dél-amerikai házaspárral ült egy asztalnál, akik mindenáron "vigyázni" akartak rá. A kisfiú semmit sem utált annyira, mint éppen azt, ha idegen felnőttek kéretlenül is rajta tartották a szemüket. Vacsora közben hát azon töprengett, hogyan szabaduljon meg tőlük. Lopva Raitóra és Beggára pillantott. A fiatalember az elmúlt órákban óriássá nőtt a gyerek szemében. Hát igen, Raito igazi hős. Olyan, mint a háromdimenziós képregényekben és a videofilmekben a Gyémántöklű Walter, az Űr Sárkánya.
Glinda behajolt az ételkiadó ablakon:
– Na, hogy megy?… – és rámosolygott Sarahra. A nő felnézett rá:
– Elég jól. Csak kicsit fárasztó, mert nem szoktam hozzá… Mennyi a kompót kódszáma?
– Négyszáztizenhatos. És összesen harmincötén vagyunk, ha jól számoltam.
Leffrey megállt az ajtóban. Kettes jött arra:
– Nem láttad Pablót? – kérdezte félhangon a főnöktől.
– Biztosan aludni ment, bár nem kért rá engedélyt – felelte Leffrey enyhe bosszúsággal a hangjában. – Tudod, hogy milyen. Folyton csak aludna.
– Megkeresem, fel kell váltania Hármast. – Kettes továbbment a hátsó folyosó felé.
Juan Trivento mosolyogva újságolta, hogy Sarah átvedlett felszolgálóvá. Érződött a hangjából, hogy ez tetszik neki.
– Össze kell tartanunk – mondta halkan az algabúvár. Raito a férfi arcát kémlelte. Mire érti ezt?… A nyílt, őszinte tekintet meggyőzte, hogy Trivento nem provokálni akarja őt. De azért hallgatott. Még nem látta elérkezettnek az időt, hogy beavassa Triventót a terveibe. "Lehet, hogy erre már nem is lesz szükség" – gondolta.

– Az a hajó elindult – jelentette Halden Flayatnak. A miniszter a bejelentésre csak kesernyés fintorral válaszolt, és a képernyőn Kleinre nézett:
– Nos, mi van a hajóban, felügyelő?
– A négy terrorista bilincsben, némi fegyver és az öt legjobb emberem. A terroristaellenes harc minden elemére kiképezték őket, de értenek az űrhadviselés egynémely formájához is. Hárman közülük űrhajós-képesítéssel is rendelkeznek.
– Gondolja, hogy… – Flayat nem fejezte be a mondatot, de a felügyelő így is elértette:
– Nem gondolok semmit, csak remélek. Amint a két hajó találkozik, embereim akcióba lépnek. Még ha látszólag létre is jön a túszcsere, ők az utolsó percig nem adják fel a harcot. Bódító gázfegyvereket is vittek magukkal… Mindent meg kell tennünk, hogy azt az egész bandát letartóztassuk vagy… – hirtelen elhallgatott, és legyintett. Halden megnedvesítette az ajkát:
– Vagy…
– Ne beszéljünk erről – rázta a fejét Klein. – Én, a saját felelősségemre, egy bizalmas parancsot adtam az embereimnek. Ez így szól: ha olyan helyzet áll elő, amikor más kilátásuk nincs, hát fegyvert is használhatnak. Mert nem szabad elfelejteniük, uraim: ez a Leffrey egymagában is veszélyes ellenfél. A Marson kezdte a pályafutását, egy bányában kisiklatott egy tehervonatot, a katasztrófának két áldozata volt. Leülte a büntetését, aztán a Földön kirabolt egy fegyverraktárt, ezután már nem sikerült elkapnunk, két éve körözzük…
– Az iménti finom megfogalmazás – "fegyvert használni" – nyilván azt jelenti, hogy megölhetnek egy vagy több terroristát, igaz? – csattant fel Flayat. – És a túszokra nem gondol, felügyelő?
Klein farkasszemet nézett a miniszterrel:
– Éppen hogy rájuk gondolok állandóan, uram. Ha ők nem lennének Leffreyék kezében, Zemunt és társait el sem indítottam volna az Atlasz felé.
Súlyos lett a csend. Flayat úgy érezte, jobb ha most nem feszegeti ezt a kérdést. A férfiak hallgattak hát.

Labin fáradtan jött ki a vezérlőből. Az elmúlt három órában ő irányította a hajót. A feladat máskor rutinmunkának számított és különösképpen nem volt megterhelő, hiszen minden a legvégső határokig gépesítve volt. Ám most zavaró tényezőként hatott az az álarcos férfi, aki ott ült a teremben, és a hajót irányító tiszt állandóan a hátában érezhette szúrós pillantásait. "Az ilyenek úgysem egészen normálisak… sohase lehet tudni, mit tesznek a következő percben. Fogják a lézerpisztolyukat, és szép kis lyukat égetnek belém…" Labin most nem érezte jól magát. Az ellenőrző műszerek leolvasását kétszer is elmulasztotta.
A pilóta kabinjába vonult. Még nem döntötte el, lefekszik-e. A szolgálatot Porovnak adta át. Ha probléma merül fel a repüléssel kapcsolatban, Yvan biztosan a kapitányt hívja és nem őt, Labint. Ezért nyugodtan ledobta zakóját, és ruhástól az ágyra dőlt. A hajó "helyi ideje" szerint éjfél felé járt; de Labin nem érezte, hogy álmos lenne. Sőt egyre inkább nőtt benne a meggyőződés, hogy úgysem tudna most elaludni.
Amint így habozott, megcsörrent a telefon. Nem tudni, miért, de a tiszt sejtette, ki hívja. Még mielőtt füléhez emelte volna a kagylót, már tudta, hogy –
– Jó estét, Jan.
Ugyanaz a nő volt, aki egyszer már hívta. Amikor a Lunorit elszökött a zsiliptől.
– Maga az?
– Szükségünk van önre, Jan.
– Rám? – A férfi nyelt egyet, és habozva folytatta. – Kinek a nevében beszél?
– Csak annyit mondhatok, hogy akadt a hajón néhány bátor ember, akik nem ijednek meg senkitől. Az álarcosoktól sem. – Az utolsó mondatot a nő nagyon komolyan mondta. Labinnak olyan érzése volt, hogy a nő igyekszik elváltoztatni a hangját. Nem így beszélhet máskor… A pilóta közben görcsösen töprengett, szeme előtt megjelent az Atlasz utasnévsora: Vajon melyik nő lehet ez?
– Én sem félek tőlük – felelte, megkeményítve hangját.
– Ennek örülök. Tehát ön is velünk tart? Labin lehunyta a szemét. Mit válaszoljon…
– Mint tudja, a személyzetnek elsősorban a hajó és az utasok biztonságát kell szem előtt tartania…
– Ne keressen kibúvót, Jan. Ez nem méltó magához.
Csend lett, de csak nagyon rövid ideig. Aztán az ismeretlen nő gyorsan folytatta:
– Különben akad itt olyan feladat is, amely éppen a hajó biztonságát érinti. Számíthatunk magára, Jan?
"Már másodszor kérdi" – vibrált a pilóta agyában a gondolat. Maga előtt látta Borles kapitány hideg, kemény tekintetét. "Hasonló esetben ő sem mondhatna mást…"
– Igen, számíthatnak rám.
– Köszönöm. Nos, arra kérjük, járja be az egész hajót.
– Most… éjjel?
– Igen, most. Sok szempontból ez a legalkalmasabb időpont, ön a személyzet tagja, elvileg mindenhová jogos bejárása van.
– Elvileg. A mostani körülmények között azonban… Félek, hogy az álarcosok nem minden helyiségbe engednek be.
– Számunkra az is nagyon értékes információ lesz, ha megtudjuk, hol nem látták önt szívesen.
– Értem… És mit keressek?
– Az ürügy lehet gázszivárgás vagy bármi más; találjon ki valamit. A valóságban viszont a robbanóanyagot keresse, Jan.
– A thoratitot? – Labin érezte, hogy a szíve gyorsabban kezd verni. Ugyanakkor vigyázott, hogy a hangja ne árulja el izgalmát. Persze meglepte a javaslat. Hogy ő most végigjárja az egész hajót, minden szintet, minden helyiséget?
– Az utaskabinokat, az étkezőt és környékét természetesen kihagyhatja, ott biztosan nincs thoratit. Még azt sem tudjuk – csak sejtjük –, hogy ládákban vagy fémtartályokban hozták a hajóra, És valószínűleg detonálószerkezetet! is felszerelték.
Labin megnedvesítette az ajkát:
– Rendben. Megpróbálom. A raktárak körül kezdem a keresést. És önt… hogyan értesítsem az eredményről?
– Majd felhívom, Jan – és kattant a készülék Labin egy percig töprengve nézett maga elé, aztán visszatette a kagylót a helyére, és a zakójáért nyúlt.

Csend volt az űrhajóban.
Aludtak az utasok. Biztosan aludt néhány álarcos is. A folyosókon csak a biztonsági fények égtek. Félhomály terjengett. A vezérlőben Yvan Porov figyelmesen hajolt a radar fölé: "Tízezerig üres a pálya" – mormolta megkönnyebbülten. A háta mögött, a fal tövében Kettes üldögélt, jobb kezét lézerpisztolya agyán tartva.
A hűtőkamrában két test feküdt. Az egyik már nem lélegzett.
Jan Labin a felső szintet járta. Óvatosan nyitott be a nagyobb raktárhelyiségekbe. Léptei magányosan kongtak.
Borles kapitány telefonon beszélt valakivel.
A kis Csing nehezen aludt el. Hánykolódott ágyán, próbált nem gondolni Raitóra és Beggára. A férfira felnézett, igazi hősnek tartotta. Igaz, ami igaz, a videofilmek hősei nagyobb dolgokat vittek végbe, mint Raito, de Csing már tudta, hogy azok… nem léteznek. Sem Walter, az Űr Sárkánya, sem Gravitti, a Fekete Galaktika Lovagja, sem Gorr Gordon, a Neptunusz Hőse. Azokat az alakokat valakik csak kigondolták, lerajzolták, filmre vették, megírták, eljátszották… De Raito Kuomeni, a rettenthetetlen, az Atlasz hőse itt volt a szeme előtt, egy hús-vér valódi ember, aki most néhány kabinnal odébb aludt, ha ugyan aludt –
Csing képzeletében Raito felmagasodott. Feje már a csillagokba nyúlt, egyik lábával a Földön állt, a másikkal szinte átlépett egy ezüstösen csillanó másik bolygóra, és széttárta izmos karjait –
Csing nem vette észre, mikor aludt el.
Csend volt az űrhajóban.

Hajnali három óra körül egyszerre több esemény zavarta meg az űrben száguldó Atlasz nyugalmát.
Leffrey kialvatlan, vörös szemmel rontott be a vezérlőbe. Labin pilótát terelte maga előtt, és úgy tűnt, rögtön szétrobban a haragtól. Megparancsolta Porovnak, telefonáljon a kapitányért, aztán elküldte Kettest a fiúkért. Mindeközben Jan Labinra szegezve tartotta a pisztolyát. A pilóta sápadtan állt a falnál. Látta, hogy Leffrey a dühtől és a feszültségtől igen labilis lelkiállapotba került. A terrorista arca el-eltorzult, és Porov – aki szokása szerint hallgatagon szemlélte az eseményeket – megértette: a terroristavezér… fél. A mérnök egy pillanatra próbálta magát beleképzelni az álarcosok helyzetébe. Igaz, hogy kívülről nem fenyegeti őket veszély, de itt, a hajóban nincsenek egyedül. Foglyul ejtettek harminc embert – és ezek az emberek talán nem mindnyájan nyugodtak bele a rabságba. Bármelyik pillanatban fellázadhatnak, minden ajtó és folyosókanyarulat mögött ellenség leshet rájuk. Sőt a lázadás talán már el is kezdődött… Leffrey rendkívüli idegessége valami ilyesmire utalt. Borles álmosan jött. Mögötte feltűnt Kettes.
– Itt valami bűzlik, kapitány! – Leffrey még türtőztette magát. – A pilóta éjnek idején a hajót járja, és mindenhová benyitogat. Mi a fenét keres?
– Mondtam már. A műszerek szivárgást jeleztek… – próbált Labin szóhoz jutni. De legnagyobb meglepetésére ekkor olyasmi történt, amire senki sem számított:
– Elég! – kiáltotta Borles keményen. A hangja most határozottan, ércesen csendült. – Labin pilótának én adtam utasítást egy gázszivárgás helyének kiderítésére.
Labin elnémult. Nem nézett Borlesre. Nem mert ránézni. Az agyában csak egyetlen gondolat dübörgött: "Tudja!… Borles kapitány is be van avatva!" Nem beszéltek erről ők ketten, Labin és Borles, a kapitány mégis tud a "gázszivárgásról" és Labin rejtélyes éjszakai útjáról! Erről csak "amazoktól" szerezhetett tudomást!… Szóval… ő is csatlakozott az "ellenállókhoz"?
– Ne olyan peckesen, kapitány! – Leffrey kezdett megnyugodni, sőt már arra is tellett tőle, hogy csupa gúny legyen. – Olyan hangot használ, mintha maga lenne itt a főnök.
– Mert én vagyok a parancsnok – vágta rá Borles. Mindnyájan ismét meglepődtek, még Porov is. A kapitány nem beszélt így, mióta az álarcosok eluralták az Atlaszt. Valami történhetett vele. Még a külseje is más volt, mint az utóbbi két napban: most állat felszegte, tekintetét bátran szegezte a terroristákra, és az egyik keze ökölbe szorult.
Leffrey mindezt jól látta. Egy gyors pillantást vetett Kettesre, és felfortyant:
– Mi ez, lázadás? Kapitány! Térjen észre, ezen a hajón most mi parancsolunk, ha még nem vette volna észre!
– Ha önök parancsolnak, akkor oldják meg az Atlasz irányításának problémáit is – vágta rá a kapitány. Látszott: előzőleg már végiggondolta ezt a lehetséges vitát, amelyik most aztán be is következett. – Én és az embereim visszavonulunk, és magukra hagyjuk önöket a vezérlőben. Kíváncsi vagyok, hogyan fogják kikerülni a meteoráramlásokat és hogyan fékezik majd le a hajót, ha elérkezik az ideje…
Leffreyben ismét fellobbant a düh. Nem ügyelt már Labinra, csak Borlest látta. A férfihoz lépett, az arca eltorzult:
– Ez szabotázs! – sziszegte.
– És ezt éppen ön mondja? – csodálkozott Borles. – Amióta itt vannak, mindent a fejére állítottak a hajón. Gyanítom, hogy maguk között nincs képzett űrhajós. Azt hiszik, itt minden automatizálva van? Nagyon tévednek. Csak igazán hozzáértők dönthetnek ebben a teremben. Ha rosszul döntenek, katasztrófa lesz a vége… A döntést pedig csak ember hozhatja meg. Nem lehet mindenben a gépekre számítani.
Leffrey összeszorított fogsorral hallgatott. A képlet világos volt: Borlest és társait pisztollyal is hiába kényszerítené a kormányállásba. Sőt akkor kezdenének csak igazán szabotálni… így, ha most enged – vagy legalább engedékenyebbnek mutatja magát –, helyreáll a személyzet nyugalma. Szükségük van rájuk, ezt jól tudta Leffrey. Egyelőre mindenképpen szükségük van Borles és emberei együttműködésére. Abban nem kételkedett, hogy a pilóta és a mérnök ugyanazt fogja tenni, amit a kapitány.
– Labin, menjen, és folytassa a keresést – mondta Borles, és nem nézett Leffreyre. Labin pillanatnyi habozás után az ajtó felé indult. Kettes határozatlanul állt a küszöbön, aztán Leffrey intésére kiengedte a pilótát.
– Ezzel még nincs vége az ügynek. – Leffrey körbejárta a vezérlőt, úgy tett, mintha a műszerek skáláit figyelné. Közben Porov megnézte a radart; tizenkétezer kilométerig üres volt előttük az űr. A rádió is hallgatott. – Kettes, még semmi?
– Semmi, főnök.
– Miről van szó? – kérdezte Borles. Kicsit megkönnyebbült az iménti kis győzelem után. És elégedett volt magával. Most először, attól a perctől fogva, hogy a Lunorit mellé kormányozta az Atlaszt…
– Eltűnt egy emberem. – És Leffrey erősen Borles szemébe nézett. – Órák óta kerestetem, de nem találjuk.
"Szóval… mégis! – csapott a kapitányba a gondolat, akár a villám. – A rejtélyes telefonáló máris megtette a következő lépést…" Ám Borles vigyázott, hogy a terrorista he fedezhessen fel örömet a szemében.
– És… nekünk mi közünk ehhez? – kérdezte rekedten.
– Azt még nem tudom. Ha kiderül, hogy valami történt vele, és abban maguknak is szerepük volt… – Leffrey hol Borlesre, hol Porovra nézett. A fedélzeti mérnök flegmán meredt maga elé.
Borles végigsimított a homlokán:
– Ha egyéb mondanivalója nincs, visszamegyek aludni. – Porovhoz fordult. – Yvan, a kabinomban leszek, ha valami történnék.
És Borles kapitány lassú, nyugodt léptekkel elhagyta a vezérlőt. Nem is nézett vissza.

Glinda korán ébredt. Nem volt álmos – megszokta már, hogy az ügyeletes vezérlőtisztet nem számítva, mindig ő az első, aki az Atlaszon elkezdi az új napot. "Egy: Glinda, kettő: Dalma! – Így szokta emlegetni a sorrendet Labin pilóta.
Dalma… Glinda egy percre behunyta a szemét, maga elé képzelte a szőke lányt. A vékony, csontos termetet, az idegesen mozduló ajkakat. Azt a – csak néha – megjelenő ráncot a homlokán. Nehéz volt erre gondolnia. Elképzelni meg végleg lehetetlennek tűnt: a lobbanékony, örökösen vitára kész lány – nincs többé? Glinda eddig sohasem gondolt a halálra, jószerivel halottat sem látott még. A családjában mindenki egészséges volt, a szülei, a két bátyja. A Marsról kéthetenként felhívta őket videotelefonon, és az Atlasz minden harmadik Föld körüli dokkolása vagy a Holdra szállása után kivette az időközben összegyűlt szabadnapjait, és elugrott haza, Hararéba.
Furcsa volt belegondolni, hogy Dalma meghalt. Hogy évek óta ma tesz az első reggel, amikor Glinda egyedül lép a gépkonyhába. Hogyha behajol az ételkiadó ablakon, nem Dalma szalmaszőke fejét látja majd az adagoló fölé hajolni…
Glinda felkelt. A mosdófülkében a hűvös zuhany vízsugarában állva eszébe jutott Sarah. No igen, Dalmát valakinek helyettesítenie kell. Ahogy mindenkit, aki hiányzik valahonnan. Aztán arra is gondolt, hogy át kellene mennie Dalma kabinjába, összeszedni szegény lány holmiját. Becsomagolni minden tárgyat, ruhát. Az apja fényképét… Dalmának csak az apja él valahol a Balti-tenger környékén; a lány keveset beszélt róla. A hajótársaság biztosan ismeri a címét. Ott feljegyzik, a nyilvántartó komputerekbe táplálják minden hajózó dolgozó hozzátartozóit, hogy baleset vagy katasztrófa esetén értesíthessék őket.
Katasztrófa… Glinda erre már többször gondolt. Régebben is. Hisz az élet sehol sem veszélytelen, az űrben pedig különösen nem az. Aki ilyen munkára szerződik, tudatában van a veszélynek. Sejtjeiben kell hogy érezze – mindennap, minden éjszaka. A lánynak most gyermekkorában látott rémfilmek jutottak eszébe – űrhajók titánburkolatába fröccsenő hatalmas meteorok, órák alatt minden utast elpusztító járványok, idegen lények támadása… Elméletileg bármelyik csapás bármikor bekövetkezhet. Mégis, beletelik ötven vagy száz év is, míg egyszer előfordul. Dalmát sem meteor vagy járvány vitte el –
A lány gyorsan megmosdott, és a telefonhoz lépett. Tudta, hogy fel kell ébresztenie Saraht; az "új lány" még nem érzi az Atlasz kiszolgálásának ritmusát, amely Glindának az évek során a vérébe ivódott.

Raito megvárta, míg Glinda bemegy a kabinjába. Akkor körülnézett, és az ajtóhoz sietett. Kopogtatás nélkül benyitott, és belépve az ajtón, belülről ráfordította a zárat.
– Uram!…– Glinda éppen a köpenyét vetette le, alsóruhában volt. Meglepődve és felháborodva meredt a férfira. Fekete arcában megcsillant a szeme fehérje. Aztán gyorsan egy fürdőköpenyt dobott magára.
– Elnézést, Glinda, de nagyon fontos ügyben kell beszélnem magával.
– Most?
– Igen. Kérem, üljön le. Ha valaki jön, mondja azt, hogy öltözik.
– De… miről van szó?
– Mindnyájunkról. Előbb egy kérdés: az álarcosok hol szoktak enni?
Glinda egy másodpercig még csodálkozva nézte Raitót. A fiatalember szálegyenesen állt előtte, és világos szemével figyelte a lányt. "Nem, nem úgy néz ki, mintha valami rosszat forralna!" – futott át a lány agyán. Kicsit megenyhült:
– …Vagy a vezérlőbe, vagy abba a raktárba kérik az ételt, ahol berendezkedtek. A hármas számúba, az első szinten, hátul… Kerülik az utasokkal való közös étkezést.
– Én is észrevettem. Üdítőket szoktak kérni?
– Elég gyakran. Legtöbbször banánszörpöt, narancslevet, ilyesmiket… A főnökük megtiltotta, hogy akár csak a leggyengébb alkoholos italokból is fogyasszanak.
– És ezt be is tartják?
– Hát… – Glinda arcán bizonytalan fintor jelent meg. – Az egyik, akit Kettesnek szólítanak, tegnap este rámparancsolt, hogy adjak neki egy üveg Mercuriust…
– Elég erős ital.
– Bizony erős. Mit tehettem volna? Adtam neki. Raito nézte a lányt. Megbízhat-e benne?… A döntés nem volt könnyű. De – ismét – kockáztatnia kellett:
– Beavatom magát egy titokba, Glinda. Többen szövetkeztünk az álarcosok ellen.
– Sejtettem. A Lunorit nem repült el csak úgy magától – felelte a lány nyugodtan. Raito nyelt egyet, és folytatta:
– Magára is számítunk. Nyíltan nem eshetünk neki az álarcosoknak – ugyanis felmerült a gyanú, hogy az Atlaszt csakugyan aláaknázták, nemcsak fenyegetőznek ezzel. Egy közvetlen támadás esetén talán még maradna annyi idejük, hogy – akár csak tehetetlen bosszúból is! – működésbe hozzák a detonátort. Egyelőre nem tudjuk, hová rejtették a robbanóanyagot és azt sem, milyen rendszerű robbantószerkezetet alkalmaztak. Addig pedig csak finoman, "kesztyűs kézzel" tevékenykedhetünk.
Glinda sóhajtott. A férfi feszülten figyelte az arcát. A lány habozott. Raito folytatta:
– Gondoljon Dalmára.
Glinda hirtelen elfordult. "Kedvelte azt a lányt" – gondolta Raito. A lány lassan visszafordult, a padlót nézte, úgy kérdezte:
– Mit kell tennem?

Az ajtó reccsenve felpattant. Két álarcos alak állt a küszöbön.
Jagel Kirgen éppen inget cserélt; félmeztelenül állt a kabin, közepén. Irina a haját fésülte. Döbbenten fordultak a hívatlan látogatókhoz:
– Mit akarnak?
– Maga velünk jön – mondta az egyik jövevény határozottan. Durván megragadta a nő karját, felrántotta a székről.
– De kérem!… Mit művelnek? – ugrott oda Jagel. Nem számított az ütésre. Nem is gondolt ilyesmire. Még soha életében nem ütötték meg. Az egyik álarcos pontosan Jagel állat találta el.
A történész hátratántorodott, és az ágyra zuhant. Eltelt egy perc is, mire magához tért, állkapcsa lüktetve fájt. Körülnézett – a kabinban már egyedül volt. Még fülében hallotta szinte az asszony sikoltását. "Mi történt Irinával?" – ez volt az első gondolata, és jeges rémület kúszott fel a gyomrából. Felugrott, és kiszaladt a folyosóra –

– Maga is velünk jön – mondta Kettes Sarahnak. A nő éppen az étkezde ajtaján lépett ki.
Juan Trivento felkapta a fejét. Nem messze az ajtótól sakkozott Ikeda doktorral. A durva hang hallatán felállt:
– Őt hagyják békén! – mondta rekedten. Az indulat a torka mélyén forrt.
– Semmi köze hozzá – vágta rá Kettes, és intett társának, vigye a nőt. Az álarcos habozás nélkül megragadta Sarah karját. A nő felsikoltott, és próbálta kitépni magát az űrkalóz szorításából. Juan arcát elöntötte a vér, felemelte öklét, és odaugrott –
De még mielőtt ellenfeléhez ért volna, hirtelen éles fájdalom nyilallt a koponyájába –
Kettes a nehéz lézerpisztoly agyával, hátulról ütötte le az algabúvárt, aztán övébe dugta a fegyvert, és vigyorgott:
– Láttad?… Majdnem ránk rohant a disznó…
Leffrey jelent meg az ajtóban. Egyetlen pillantással megértette a helyzetet. Az algabúvár a padlón hevert, Sarah sikított – az ázsiai pedig mozdulatlanul ült a sakktábla mellett, a fejét sem emelte fel. Mintha észre sem vette volna, mi történik körülötte.
– Hülye vagy – mondta Leffrey halkan, nyugodtan. – Ez a nő most stewardess. Ha lecsukjuk, egy másikat kell betanítaniuk… Ereszd el, Van itt elég utas.
Jagel a folyosón szaladt. Izgalmában majdnem eltévedt, egy sarkon lefékezett, és hallgatózott. Eleinte csend volt, aztán mintha valahonnan hangos vitát hallott volna. Utol kell őket érnie, vibrált benne a döntés. De amikor a tornaterem mellé ért, és elsietett az ajtó előtt, az váratlanul kinyílt, és egy erős kéz berántotta Jagelt.
Raito volt.
– Elvitték… Irinát! – hörögte a történész félig eszét vesztve. Az arca eltorzult, és szabadulni igyekezett. – Eressz! Utánuk megyek, és…
– Maradj. Nem mégy sehová. Egyelőre nem tehetünk semmit. Gondolkoznunk kell.
Ebben a pillanatban megszólalt a fali hangszóró. Az Atlasz összes helyiségében hallották az utasok. A beszélőnek nem kellett bemutatkoznia – felismerték már azt a hangot. Leffrey volt:
– Mivel egy társunk tegnap nyomtalanul eltűnt és még nem került elő, kihirdetem: bezártunk négy nőt és két gyereket. Csak akkor engedjük őket szabadon, ha társunk előkerül. Addig a túszok nem kapnak sem ételt, sem italt… Felolvasom a nevüket…
Jagel öklével verte a falat kétségbeesett dühében. Raito egyik kezével a férfit tartotta – el ne rohanjon ismét! –, és közben a neveket hallgatta. Tudta, hogy Begga nincs köztük; a terroristák által rendezett razzia alatt éppen nem tartózkodott a kabinban. Micsoda szerencse!… "Óvatosabbnak kell lennünk, sokkal óvatosabbnak!… Főleg mostantól fogva, hiszen ahogy a hajóban nő a feszültség, úgy válik itt minden egyre veszélyesebbé. Senki sincs már biztonságban!…"
Az álarcosok véletlenszerűen szedték össze áldozataikat. Két középkorú európai nőt, egy fiatal dél-amerikai lányt, Irinát, a fekete apa barna bőrű fiát és Csinget hurcolták el a modern kalózok.
– Irina… – suttogta Jagel.
– Szedd össze magad! – rázta meg Raito a férfit.
– Te könnyen beszélsz – felelte amaz majdnem könnyek között. – És ha Begga került volna a kezükbe?
– Begga?… – Raito megrázta a fejét. Nem, erre jobb nem is gondolni. Sajnálta Jagelt, látta, hogy a férfi szenved. De nem volt vesztegetni való idejük sem.
– Mindnyájan a kezükben vagyunk, nem érted? Akár szabadon járkálhatunk a hajóban, akár bezárnak valamelyik szobába….
– Vedd elő a lézerpisztolyt, Raito. Te biztosan értesz a kezeléséhez.
– Értek.
– Gyerünk, és öljük meg őket…
– És a hajó? Felrobbantják, te örült! Maradj nyugton!
Raito feszülten töprengett. Mit tegyenek?… A Labintól telefonon át szerzett információkból tudta, hogy a robbanóanyagnak valószínűleg az alsó szinten kell lennie, mivel a kalózok a pilótát az éjszaka folyamán nem engedték be a 9-es, 10-es, 13-as és 14-es raktárhelyiségekbe, amelyek – egy kivételével – a nukleáris hajtómű fala (az űrhajós-szakzsargon "védőpajzsnak" nevezi) mellett helyezkednek el. Ez a néhány, vegyi anyagot tartalmazó, különleges betontitánból készült, több rétegű fal védi az utasteret a magfúziós hajtómű esetleges káros sugárzásától. Ha a robbanóanyag csakugyan azokban a helyiségekben van, nagyon nagy a veszély. A thoratitban iszonyú erő feszül. Nemhiába használják az idegen, lakatlan vagy ember számára lakhatatlan bolygókon ércek kitermelésére. Néhányszor tíz kilogramm segítségével fél kilométer átmérőjű, nyílt fejtésre alkalmas bányakrátereket robbanthatnak ki még az évmilliók alatt összedermedt sziklás kőzetben is –
– Adjuk oda nekik azt a fickót, és elengedik őket – javasolta Jagel.
– Ebben egyáltalán nem lehetünk biztosak – rázta fejét Raito. – Akkor majd azt fogják követelni, hogy jelentkezzenek a tettesek, akik elkábították azt a kalózt. És adjuk vissza a lézerpisztolyt, mert ha nem, hát… Újabb fenyegetések egész sorát halljuk majd. És ne feledkezz meg arról sem, hogy az a kábult terrorista látta Beggát, és látott téged is!… Tudod, mit jelent ez?
Jagel fásultan bólintott:
– Tudom, Raito, tudom.

Sarah vizes borogatást tett Trivento fejére. A férfi sziszegve tapogatta a kis sebet, aztán rámosolygott a nőre:
– Szóval mégsem hurcolták el…
– Nem, Juan. Tulajdonképpen magának köszönhetem, hogy… – Nem tudta folytatni, elfordította a fejét. Valami csodálatosat érzett. Zene harsogott a lelkében, az agyában, minden bajt és gondot elsöprő jóságos hullám. Még egyszer rámosolygott a férfira, felugrott, és elszaladt a kabinjába. Még soha életében nem érezte magát ilyen jól. Csak a kabinban döbbent rá, hogy alighanem ez az, amit boldogságnak hívnak –
Juan Sarah után nézett, aztán tekintetét a fotelban mozdulatlanul ülő ázsiaira vetette. Ikeda a sakktáblát figyelte.
– Miért nem segített? – dörrent rá szemrehányóan és szigorúan az algabúvár, A vizes kendővel a fején visszaült a helyére. Egyetlen pillantással ellenőrizte, hogy a táblán minden figura a helyén van-e.
Ikeda mosolyogva mutatta üres tenyerét.
– Hogy nincs fegyvere? – "fordította le" Juan a jelzést. – Az még nem ok! Nekem sem volt, mégis közbeléptem.
"Kapott is a fejére" – mutatta Ikeda. Juan dühösen csapott a térdére:
– Azért tartunk itt, mert ezen az elátkozott hajón mindenki úgy gondolkodik, mint maga. Szerintem jól oda kellene vágni ezeknek a férgeknek, a fenébe is!…
Ikeda most váratlanul megszólalt:
– Majd annak is eljön az ideje. – És e számára rendkívül hosszú mondat után tenyerei közé hajtotta fejét, és a játszmába merült.

6

Glinda két pohár narancslét egyensúlyozott a tálcán. Nem sietett – lassan ment végig a személyzeti folyosón. Óvatosan nyitotta ki a vezérlő ajtaját.
Borles kapitány volt az ügyeletes. Éppen a legutóbbi, kismértékű pályakorrekciót ellenőrizte. A helyzetjelző számítógép közömbösen vetítette ki a hajó térben elfoglalt hármas koordináta-számsorát. Az utolsó számjegyek percenként változtak, ahogy az Atlasz az űrben száguldva változtatta helyzetét.
A vezérlőpult előtt Hármas álldogált. Mélyen benyúlva zubbonya alá, vakarózott. Borles látta a férfi piszkos ingét, és undort érzett. És tehetetlen dühöt, hogy kapitány létére nem tudja, mi történik a hajóján. Leffreynek igaza volt – az Atlaszon lényegében most az álarcos űrkalózok, a terrorista idegenek az urak. De nem csupán ők tevékenykednek. Az utasok sem tétlenek, legalábbis közülük néhányan biztosan nem… Borles gyanította, hogy a háttérben valamilyen játszma folyik. Játszma, hatalmas téttel – hiszen mindnyájuk életéről van szó. A kapitány még azt is sejtette, ki állhat az utasok szervezkedése mögött. "Gyanús" volt neki Trivento, az algabúvár, de még Ikeda doktor is. Lehet, a két férfi örökös sakkjátszmája csak álcázás. No és persze ott van az a Raito Kuomeni nevű fiatal férfi is. Bátor embernek tűnik. És ami a legfontosabb: nincs – nincsenek – egyedül. Tulajdonképpen őt, Borlest is beszervezték, és Labin is dolgozott már nekik. Van egy nő is, aki segédkezik nekik; lehet, hogy Raito felesége?…
Glinda az asztalra tette a tálcát. Az álarcos unott pillantást vetett a lányra. Ebben a másodpercben megcsörrent a telefon. A készülék ott volt Borles keze alatt. Hármas megmoccant, indult volna a telefonhoz, de a kövérkés férfi túl lusta volt. Mikor határozatlanul felemelte a karját, csuklóján megcsillant a vékony arany karperec. És a kapitány máris felvette a kagylót.
– Borles.
– Ne igyon narancslevet, kapitány – mondta Raito, és máris kattant a készülék. Borles döbbenten felnézett, tekintete Glindát kereste. Közben magán érezte Hármas szemét, ezért gyorsan úgy tett, mintha szolgálati ügyben kapott volna jelentést. Hát tovább beszélt a már néma készülékbe:
– Értem, Porov. Az a felmelegedés nem, veszélyes, azt hiszem. A gáz sem szivárog. Köszönöm. – És csak akkor tette vissza a kagylót.
Glinda Borlesre pillantott. Szénfekete szemében néma figyelmeztetés lobogott. A kapitány alig észrevehetően bólintott, mintha mondaná: tudom. Glinda megnyugodva ment el. Borles úgy tett, mintha a hajónaplóba jegyezgetne, közben csak egyetlen gondolat járt a fejében, azt ismételgette görcsösen: "Glinda is nekik dolgozik… Glinda is nekünk dolgozik…"

– Új feladat vár rád, szívem – mondta Raito halkan. Már a saját kabinjukban álltak, a férfi nem mert túl hangosan beszélni.
Begga odahúzódott hozzá:
– Félek, Raito… Ezek vadállatok. Elhurcolták szegény Irinát is… És láttad, mit tettek Dalmával!
– Csak a nőkkel és gyerekekkel szemben olyan bátrak… Ne félj, most már nem tart sokáig.
– Persze, te nem mondhatsz mást. Csak vigasztalni akarsz.
– Nem bízol bennem?
– Dehogynem! – Az asszony a férjéhez simult. – De tudod… Ideges vagyok. Olyan feszültségben élünk, és…
– Valamit tennünk kell, hogy minél előbb vége szakadjon ennek az állapotnak. Ha te, aki erős vagy, így kikészültél, mit érezhetnek a többiek?
Begga sóhajtott:
– Gondolod, hogy sikerülhet?
– Sikerülnie kell – bólintott Raito eltökélten. – Nem vetted észre?
– Mit?
– Hogy itt már tulajdonképpen nem is az űrkalózokról van szó. Alex Zemun az álarcosok számára már csak egy legenda, még ha valóban létezik is. A távoli, ködös hős, a misztikus próféta. Azt hiszik, ha egyesülhetnek Zemun csapatával, rögtön megoldódik minden problémájuk. Nekünk viszont mindent meg kell tennünk azért, hogy Zemun soha ne érjen ide. Leffrey órái meg vannak számlálva. Az utasok, akik nekünk segítenek – a zsarnokság ellen lázadnak, érted, Begga? Amit évszázadok óta senki sem tapasztalt a Földön – mert hisz' nem is volt rá szükség! –, az most az Atlasz fedélzetén bekövetkezett… Egy kis csoport, fegyverrel a kezében, másokat kényszerít hol erre, hol arra. Sőt rajtunk keresztül tulajdonképpen az egész Földet zsarolják. Meg kell hát szabadulnunk tőlük, mielőtt a Föld túl nagy és már visszavonhatatlan engedményeket tesz.
Raito egy palackot vett elő. Az üvegben áttetsző folyadék volt.
– Ez egy üveg Mercurius – mondta. – Az imént kinyitottam, és Narkotexet csöpögtettem belé, eléggé jellegzetes szaga van… A banditák a 3-as raktárban rendezték be szállásukat. Azt hiszem, most nincs ott senki. Együtt megyünk. Én őrt állok a folyosón a lézerpisztollyal, te beviszed a palackot, és kicseréled egy ugyanolyan Mercurius-üvegre, amit valószínűleg az egyik fekhely mellett találsz.
– Az ajtó zárva van?
– Lézerrel kiolvasztom.
Begga felsóhajtott. Nem egészen értette még a tervet, hiszen férje, az idő hiánya miatt, nem magyarázott el neki mindent. Az asszony tele volt aggodalommal. Raito látta, hogy alig észrevehetően remeg az ajka. Hirtelen megsajnálta:
– No… ha félsz, maradj. Megcsináljuk Jagellal. Bár őt most aligha használhatom, teljesen összetört.
Az asszony felállt, és férjére mosolygott. Úgy érezte, fáradtsága és félelme múlófélben van. Hiszen annyi feladat vár még rájuk –
– Gyerünk, Rai.
Glinda félrevonta Saraht:
– Kedvesem… Bizalmas dologról kéne szót váltanunk.
– Valamit rosszul csináltam? – kérdezte a nő ijedten, és az ételautomata programozóbillentyűzetére nézett.
– Dehogy, másról van szó… Előfordulhat, hogy valamelyik terrorista rosszul lesz.
– Mitől?
– Emlékszel az előbbi narancslére? Az egyik pohárban kábítószer van. Aki abból a pohárból iszik, elkábul.
Sarah elismerően nézett Glindára:
– Ez igén… Jó ötlet, de miért nem tettél mind a kettőbe?
– Így nem vádolhatnak bennünket, hiszen remélhetőleg a másik is iszik a szörpből… A kérésem pedig az: te is légy rosszul.
– Tessék? – Sarah nem hitt a fülének.
– Igen, jól hallottad – erősítette meg Glinda. – Produkáld ugyanazokat a tüneteket. Tántorogj fel-alá, beszélj összefüggéstelenül, feküdj a padlóra, és tégy úgy, mintha aludnál.
– Kérlek… ha akarod, megteszem. De miért?
– Túl bonyolult a dolog, és nincs sok időnk. Tégy így és kész. Csak egyre vigyázz: akkor kezdd el a dolgot, ha már meggyőződtél arról, hogy a szer valamelyik álarcosnál hatni kezdett. De jól figyelj, mert ez nem következik be azonnal… Eltart egy ideig, amíg a gyomorban felszívódik. És még valamit – van az utasok között olyan személy, akiben megbízol?
– Nincs – rázta fejét a nő, de hirtelen eszébe jutott Juan, az "algabúvár". Könnyed mosoly jelent meg a szája sarkában:
– Egy pillanat… Azt hiszem, mégis tudok valakit.
– Nos, akkor beszéld rá őt is.
– Mire?
– Hát arra, hogy majd ő is produkáljon ilyen rosszullétet, ha eljön az ideje…

Az egész alig egy percig tartott. A zár körül megolvadt a fém és a műanyag külső borító. Szürkés füst csapott fel, de el is oszlott azonnal. A mágneses zárlapok szétugrottak. Raito vállal belökte az ajtót. Begga fürgén siklott be a nyíláson. A férfi előrement a folyosón. Egy pillanatra meghűlt benne a vér, mert lépteket hallott. Az alsó szintről felfelé vezető lépcsőn ketten jöttek. Két férfi.
Raito villámgyorsan a falkiszögellés mögé ugrott, és mozdulatlanná dermedve hallgatózott.
– Mindent megnéztél?
– Meg, főnök. Egészen a nukleáris védőfalig. Nálam vannak a kulcsok másodpéldányai, a kapitány kénytelen volt odaadni. A pajzson túl csak nem lehet…
– Ha ott van szegény Pablo, akkor már úgyis menthetetlen. – A férfiak megtorpantak a lépcsőfordulóban. Raito megmarkolta a pisztolyát. "Ha ideérnek, nem lesz más választásom" – gondolta. Lőnie kell. Kettővel kell felvennie a – talán csak másodpercekig tartó – küzdelmet. Ha addig Begga nem jön ki. A lépcsőt nézte, és azt számítgatta, mikor kell először lőnie. Ha amazok a harmadik lépcsőfokra lépnek.
De a kalózok egyelőre álltak. Beszélgettek. Nem siettek. Fojtott hangon, feszülten tárgyaltak. Raito nem minden szót hallott tisztán.
– Nem létezik, öregem. Hiszen… tegnap este még… volt.
– És ki tüntette el?
– Fogalmam… Hiszen fegyvere volt, ezeknek meg nincs.
– "Ezeknek"? Kikről beszélsz?
– A fene tudja. Van… érzésem, hogy valami készül. Mintha állandóan figyelnének bennünket…
Begga halkan, kezében az üveggel, kilépett a 3-as raktár ajtaján. Raito intett: Fuss! Megvárta, míg az asszony eltűnik a folyosó túlsó kanyarulatában. Az álarcosok akkor indultak fel a lépcsőn –
Raito lábujjhegyen rohant a felesége után.

Halden letette a telefont, és Siettire nézett:
– Nem volt könnyű, és csak részben sikerült.
– Az a fő, hogy meggyőzted őket – örült kövérkés társa, és összedörzsölte lapát méretű tenyereit. – Az egész rutinmunkát elláthatják a többiek.
– És tudod, mióta vagyunk szolgálatban? – Halden érezte, hogy a fáradtság ólomként nehezedik el testében, egy másodpercre olyan kényszerképzete támadt, hogy a mesterséges gravitáció hirtelen a tízszeresére nőt, elképzelhetetlen, addig soha nem érzett erő szorítja testét, többé nem lesz képes felállni székéből. Behunyta a szemét,
– Tudom. Mégis, mit mondott a főnökség?
– Hogy a rendkívüli helyzetre és tárgyismeretünkre való tekintettel kivételesen engedélyezik ezt a hosszú ügyeletet. De az összes többi feladatot elvették tőlünk, a Föld közeli forgalom irányítását egy emelettel lejjebb, a tartalék vezérlőteremből fogják végezni a kollégák.
– Jobb is így. – Sietti az automatából hideg szörpöt engedett egy pohárba, lassan, élvezettel ivott. Csak szemöldöke emelésével kérdezte társát, kér-e ő is. Halden a fejét rázta. – Végül is, csak mi tudjuk kezdettől fogva, mi történt és hogyan.
– Nekem is ez volt a legjobb érvem. És azt hiszem, csak ezért engedélyezték, hogy itt maradjunk, amíg véget ér az ügy. "Amazok" is hozzászoktak már az én hangomhoz…
Halden az "amazok" szónál bizonytalanul intett valahová – ki, az űrbe. Sietti arra gondolt, hogy itt aztán az ember bármerre is mutat, mindenütt az űr veszi körül. "No igen, erről az apróságról olykor igencsak megfeledkezünk."
– Nem alszol egyet?
– Köszönöm. Most rajtad a sor. A miniszter és a felügyelő is alszanak. Az a parancs, hogy csak rendkívüli esemény, valamilyen fontos fordulat miatt szabad őket felébreszteni.
– Mikor találkozik végre az Atlasz a rendőrségi hajóval, amelyik Alex Zemunt viszi?
– Tizennégy és fél óra múlva.

Irina a sarokban ült, és az arcán folytak a könnyek. De ezt maga sem vette észre. Ahányszor Jagel és saját helyzete jutott eszébe, újra és újra előtörtek a könnyei. Eddig soha nem tudta, mi a félelem. A szinte teljesen üres, bútorok nélküli helyiségben néhány órával ezelőtt rátört ez az érzés, és azóta nem is hagyta el. A mellét és szívét szorította, rosszul volt, és legszívesebben elbújt volna valahová. Ugyanakkor élesen látta önnön helyzetét és viselkedését.
A másik három asszony sem beszélt. A Földön nemzedékek nőttek fel, éltek és haltak meg anélkül, hogy akár csak percekre eluralta volna őket a rettegés… Az egyik fal tövében ültek a padlón, maguk elé meredtek. Az egyik egy zsebkendőt szorongatott, a másik ujjait tördelte.
Csing a csokoládébarna bőrű fiúval az ajtó mellett guggolt. A mandulaszemű gyerek megvetően pillantott a kétségbeesett nőkre, és félhangosan szólt:
– Ezek csak bőgnek meg hallgatnak… Ahelyett, hogy tennének valamit.
– De mit? – kérdezte amaz fásultan. Csing felpattant, és – ahogy a felnőttektől elleste – hátratett kezekkel sétált fel-alá, közben dohogott:
– Gravitti, a Fekete Galaktika Lovagja az ilyen helyzetekből mindig kivágta magát. Mi mért vagyunk nála rosszabbak?
– Mert mi csak gyerekek vagyunk – felelte a szomorú, fekete bőrű apa fia. Tizennégy éves lehetett. Nyúlánk volt, karcsú, a haja egészen rövid. Nagy fekete szeme őzre emlékeztetett.
– Egy fenét! – csapott öklével a levegőbe Csing. – Gyávák vagyunk! Ha a barátom odakünn nem csinál semmit, majd magunk teszünk valamit, hogy kiszabadulhassunk.
– Például mit?
– Jól fejbe kólintjuk az első kalózt, amint belép.
– Mivel? – kérdezte társa józanul. Erre Csing is csak a vállát vonogatta, tanácstalanul.

Leffrey és Kettes a vezérlőbe mentek. Borles volt az ügyeletes; csak egy, a válla fölött odavetett pillantással nyugtázta jöttüket. Elhatározta, hogy amíg lehet, úgy tesz, mintha nem is látná a terroristavezért. Az ott őrködő Hármas megvakarta a hasát, majd lassú mozdulattal tűrte be ismét a zubbonyát. Kettes szótlanul a falhoz támaszkodott. Leffrey Borles mellé állt, és egy percig szótlanul nézte a műszereket. A radarernyőt, a helyzet jelzőt. Az automata vezérlés egyenletes zöld fényeit. Aztán megszólalt:
– Az emberem nem került elő.
– Lehet, hogy a fedélzetről a tengerbe esett – próbált tréfálni Borles, de rögtön meg is bánta. Leffrey elkapta a kapitány vállát, maga elé penderítette a férfit:
– Mellőzze a hülye vicceit, öregem! Maga sincs jobb helyzetben, mint az utasai… Itt a mikrofon, szóljon nekik!
Borles arcán lassan megkeményedtek a ráncok. Megjelent egy új is, a homlokán. Lassan felemelte tekintetét. Két komor szempár találkozott.
– Mit mondjak nekik?
– Harminc perc múlva kerüljön elő Pablo, épen, egészségesen! Ha nem, a nőket a nukleáris védőpajzs mögé vitetem!
Borles összeszorította ajkát. A nukleáris védőpajzs mögé? Hiszen ott a sugárzás –
– A sugárzás megöli őket – suttogta. Érezte, hogy a homlokán hideg verejtékcseppek ülnek.
– De nem azonnal – felelte Leffrey. A szemében könyörtelen indulat fénylett. – A sugárfertőzés csak két-három óra múlva hat. Jól tudom?
Borles közben némileg lecsillapodott. "Ez örült – gondolta. – örült, őrült, őrült…"
– Ha a hajtómű nem működik, kisebb a sugárveszély – mondta aztán halkan. – De aki a falon túl tölt egy órát, az súlyosan megbetegszik. A sugárzás már kis mennyiségben is ártalmas lehet, főleg a vérképző szervekre… – Maga sem tudta, miért mondja mindezt.
– Eltűnt az emberem – ismételte a terrorista keményen. – És én nem hagyom őt veszni. Mindenkire szükségem van, így is kevesen vagyunk… Azt sem engedhetem meg, hogy az utasok vagy a személyzet közül valakik ellenünk forduljanak! Tiszta és világos a helyzet, nem? Vagy előkerítik az emberemet, vagy maguk ítélik halálra a túszokat. A nőket meg a gyerekeket…
Borles hallgatott. Sokáig. A csönd megsűrűsödött a helyiségben. Aztán a kapitány Leffrey elé tolta a mikrofont:
– Ezt maga mondja meg nekik. Leffrey Borles szemébe nézett:
– Túlfeszíti a húrt, kapitány. Azt hiszi, nélkülözhetetlen ezen a hajón?
– Ebben biztos vagyok – felelte Borles. Megkönnyebbülten érezte, hogy az imént váratlanul visszatért félelem apadni kezd testében-tudatában. Most már meg volt győződve arról, hogy harcolni kell. Mindenkinek. Neki is. A kalózok vad és idegen erőt képviseltek, ők voltak az ellenség, akivel szemben a szó már rég nem bizonyult elégséges fegyvernek. "Mi is vagyunk valakik. Érünk annyit, mint ők. Sőt – többet. Nem szabad többé megalázkodnunk."
Lehet, hogy Leffrey mindezt többé-kevésbé pontosan leolvasta Borles arcáról. Egy percig meredten nézte a kapitányt, aztán olyan halkan suttogta, hogy
– Vigyázzon… mert lehet, hogy elsőként maga kerül a pajzs mögé.
Hirtelen sarkon fordult, és elment. Kettes tanácstalanul nézett utána, majd úgy döntött, hogy marad. Körülnézett. Hanyag mozdulattal a vezérlőpult mellé állított kis asztalhoz ment, fogta az egyik poharat, és kiitta a narancsszörp felét.
Borles az első, ösztönös mozdulatával tiltakozni akart – de felemelt karja lehanyatlott. Úgy tett, mintha a radarkép vizuális finombeállítóját csavargatná. "Dögöljetek meg!" – futott át az agyán, és egy percre csodálkozott, hogy ilyen furcsa érzelmek vannak benne. Még soha nem tapasztalt ilyesmit. A "megdögleni" szót sem ejtette ki eddig, most az mégis oly könnyedén jutott eszébe –
Hármas fogta a másik poharat, és kiitta az egészet. A hűvös szörp kortyokban csurrant le torkán, néhány csepp végigfolyt az állán. A fekete álarcon. Borles úgy érezte magát, mint aki filmet néz. Nem érezte magát szereplőnek, noha a félelem még benne lapult, valahol agya mélyén rejtőzött, ugyanott, ahol napok óta bujkált az a meghatározhatatlan fájdalom is –
– Elmehetsz – mondta kettes a társának. – Most majd én maradok.
Hármas elment, Borles kapitány pedig a műszereket nézte. De nem látott egyetlen kijelzett értéket sem. Minden idegszálával azt várta, mi fog történni. Vajon mikor kezd hatni a Narkotex? Mert nem kételkedett abban, hogy ez a szer volt a narancslében.
Néhány perc múlva – vigyázva, hogy mozdulatai ne Játszódjanak túl gyorsnak, idegesnek – feltárcsázta az ételkiadót:
– Glinda? A vezérlőből elviheti az üres poharakat.

– Azt hiszem, beszélgetnünk kellene – mondta Raito, és megállt a küszöbön. Még egyszer kinézett a folyosóra, csak utána csukta be a barkácsműhely ajtaját.
– Velem? Miről? – Yvan Porov a műszerekkel és alkatrészekkel telezsúfolt asztal mellett ült. Az alacsonyra eresztett különleges lámpa vakító fehér fénye a valóságosnál is sápadtabbnak mutatta a férfi arcát. Orra szélesedő árnyékot vetett ajkára. Szeme a hadnagyra szegeződött:
– Hallotta az iménti hirdetményt?
– Hallottam – bólintott a mérnök. – És mi erről a véleménye?
– Nem tudom, miért kellene ezt éppen önnel közölnöm.
– Nem bízik bennem? Pedig akkor, mikor a hűtőkamra kulcsát odaadta, azt hittem, a mi oldalunkon áll.
– Kik azok a "mi"?
– Hadd mondjak csak annyit – Raito közelebb ment az asztalhoz –, hogy hat terrorista jött az Atlasz fedélzetére két nappal ezelőtt. Most már csak négyen vannak… Remélem, érti, mire céloztam.
Porov nyelt egyet, és elfordította a fejét:
– Sejtem.
– Már majdnem mindenki a mi oldalunkon áll. A személyzet is. Kivéve önt.
Porov hallgatott, Raito gyorsan folytatta:
– Egyre kevesebb időnk maradt. Jeffrey el van szánva mindenre. Most már szükségünk van magára is. – Megragadta a mérnök vállát. – Ember, szóljon már valamit!
– Félek – lehelte halkan a férfi.
– Tessék? – Raito hátrahőkölt meglepetésében.
– Mit mondott?
– Jól hallotta. Félek. Lehet, hogy az ön számára ez egy furcsa szó… Én sohase voltam bátor ember.
– A mérnök most a padlót nézte, és halkan folytatta. – Bár az űrben szolgálok, mégis általában igyekszem nem gondolni a veszélyekre. Az emberekkel szemben félénk és óvatos vagyok, nem szívesen kötök ismeretségeket. Nagyobb társaságban meg sem szólalok. Az emberek… nem az én világom, uram. Azért foglalkozom a gépekkel – intett az asztalra.
Raito egy pillanatra megsajnálta Porovot. Nem először találkozott ilyen emberrel. A modern kor milliószámra termelte ki a Porovhoz hasonlókat. Nem voltak rosszindulatúak, de néha bizony nagyon elveszettnek érezték magukat, a világ, ha nem is ellenségesnek, de velük szemben közömbösnek tetszett. Ám Raitónak most nem volt ideje ezen töprengeni.
– Megértem magát, Yvan. De most csak maga tud segíteni. Tizenöt perc múlva Leffrey valóra váltja fenyegetését. Glindától hallottam, hogy maga szokta irányítani a javítórobotokat a pajzs mögött…
– Glinda… beszélt rólam?
– Nagyon rendes lány, Yvan. És tiszteli magát. Porov elfordult, felállt:
– Csak nem arra gondol, hogy… – elakadt. De a hadnagynak ennyi is elég volt:
– De igen. Azt is tudom, hogy a pajzs mögött sem kell okvetlenül meghalni… Kész tervvel jöttem ide, Yvan. Hallottam, hogy hamarosan maga veszi át Borles kapitánytól az ügyeletet a vezérlőben. Figyeljen ide. Ez a döntő játszma kezdete. Különösen két esemény fogja megrázni a terroristákat…

Juan Trivento, az "algabúvár" bedugta a fejét az ételkiadó ablakán:
– Sarah?
– Igen? – A nő éppen levette fehér köpenyét, és a fogasra akasztotta.
– Jöjjön, meghívom egy teniszpartira. Igaz, hogy a hajón csak egy minipálya van, de talán ezen is legyőzöm magát. – Nevetett, őszinte arcából rokonszenves mosoly sugárzott Sarah felé. A nő megint érezte azt a kellemes zsongást az agyában. Kijött az ajtón:
– Csak azért hív engem, mert a hajón nincsenek fiatal lányok – incselkedett.
– Szó sincs róla! Ha lennének, akkor is magát hívnám. – Juan ezt most egészen másképpen mondta. Hangjában nyoma sem volt az eddigi vidámságnak. – Nem kedvelem a húszéves lányokat. Komolytalanok. Velük csak a legújabb pszichozeneegyüttesekről lehet beszélni, semmi másról.
– És velem? – A kérdés kissé provokáló volt, ugyanakkor vidám is. Sarah még soha életében nem érezte magát ilyen jól, mint éppen ezekben a percekben. Hiszen mindenről megfeledkezett. Az Atlaszon levő feszült helyzetről, az életveszélyről, a bizonytalanságról. És most végre megfeledkezhetett Caracasról, a DAM osztályról is. A képernyőkön felkúszó unalmas, számoszlopokról. A hétköznapokról.
Ám ez a hangulat nem tarthatott sokáig. Megreccsentek a falj megafonok, és Leffrey ellenszenves hangja törte át a csend jóleső falát:
– Még öt perc maradt! Már kiválasztottuk az első nőt, aki a védőpajzs mögé megy. Ha addig nem kerül elő az emberem…
– Ez maga az ördög! – sziszegte Juan. Ökölbe szorult a keze. Már nevetségesnek érezte iménti ajánlatát. Teniszezni – most? Mikor valakit éppen meg akarnak gyilkolni? Majdnem a szemük láttára?
Sarah a folyosó falának vetette a hátát. A boldogság másodpercnyi fehér felvillanás volt csupán, széltépte tajték, elfoszlott nyomtalanul… A valóság, az Atlasz utasainak idegtépő helyzete nem hagyta, hogy a nő elmerüljön abban az érzésben, amely tudatában egyre több helyet foglalt el. Amit úgy kapott a sorstól, mint egy már-már alig várt ajándékot.
– Mit tehetnénk ellene? – suttogta. Az is eszébe jutott, hogy nem sok hiányzott, és most ő is a raktárba hurcolt nők között lehetne. Ha neki kellene a reaktorhoz mennie… Nem vájná-e körmét-ujjait a fémfalakba, nem sikoltozna? Vagy felemelt fejjel menne, kábultan a fájdalomtól, de összeszedve maradék büszkeségét?
– …És azt a nőt Irina Korgennak hívják! – mondta még Leffrey a megafonba, aztán csönd lett az Atlaszon, iszonyú csönd.

– Menj előre, és tisztítsd az utat – parancsolta Leffrey Hármasnak. A vezérlőben Porov akkor váltotta fel Borlest. Leffrey a mellette álló Ketteshez fordult:
– Te meg hozd azt a nőt.
– Egy pillanat! – Borles végigsimított homlokán, és Leffrey elé lépett. Erezte ugyan a kalózokból áradó feszültséget, de úgy vélte, nem várhat tovább. Most már nem…
– Komolyan gondolta, hogy Irina Korgent a hajtómű mellé viteti? – kérdezte. Leffrey övéhez nyúlt, kezét pisztolyára tette. A mozdulat ösztönös volt.
– Ne szóljon bele, kapitány. Már éppen elegem van az örökös ellenvetéseiből… Talán vele akar menni? Parancsoljon! – mutatott gúnyosan az ajtóra. Porov a vezérlőpult elől nézte a jelenetet, és látta, hogy Leffrey… fáradt. Legalább két napja talpon volt, borostás arcába ráncok vésődtek, véreres szemében nyugtalan tűz lobogott.
– Én felelős vagyok az utasaimért, és nem engedem, hogy… – Borles elhallgatott. Most maga is érezte, hogy nemcsak a hangja erőtlen. Mit tehetne a kalózok ellen?
Leffrey megvetően végigmérte a kapitányt:
– Bohóckodik?
A kapitány egy pillanatra behunyta a szemét. A gondolatok villámgyorsan kergették egymást a fejében. Azt a Róma melletti házat látta maga előtt, ahol az unokái éltek. Még egyszer, legalább egyszer eljutni oda! De becstelen emberként? Az Atlasz utasait őrá bízták. Meg kell védenie őket. Az ilyen kegyetlen banditák ellen, mint ez a Leffrey –
Belevágott a szó. "Bohóc"! Kinyitotta a szemét. És… ütött. A mozdulat gyors volt és határozott. Tulajdonképpen Borles tudatán kívül játszódott le mindez, nem is gondolta végig, mit tesz.
Az ökle állon találta Leffreyt. Nem volt túl erős a csapás – a terrorista megtántorodott, de nem esett el. A szeme elsötétült –
Porov is meglepődött. Mielőtt mozdulhatott volna – ösztönösen a kapitány segítségére akart sietni –, Leffrey visszaütött. Pontosan és erősen… Borles vérző arccal dőlt a falnak. És Porovra máris egy lézerpisztoly szegeződött:
– Ne mozduljon! Kettes ugrott be az ajtón;
– Mi történt?
– Megütött a disznó… – És Leffrey káromkodva tapogatta az állat, aztán Borlesre kiáltott: – Állj fel, öreg! Most megkapod a magadét… – Leffrey arca eltorzult a kegyetlen örömtől.
– Ne bántsák! – kiáltotta Porov. Senki sem figyelt rá.
Kettes mondott valamit, Leffrey kicsit lecsillapodott. De dühe nem múlt el, tovább kiabált a kapitánynak:
– Azzal a nővel… te is bemész a védőpajzs mögé!
Borles a falhoz támaszkodott. Irina Korgen, akit Kettes vezetett ide, rémülten állt mellettük. Sikítani szeretett volna – de Kettes hirtelen elkapta a karját, és meglódította:
– Gyerünk!
Borles Porovra nézett. Talán… segítségre várt. De a mérnök bénultan állt a vezérlőpult előtt. A tekintetük találkozott. A kapitány szemében fájó szemrehányást látott Porov, igyekezett valahogy Borles tudtára adni, hogy nincs még veszve minden.
Aztán Borles elfordult, arcán megkeményedtek a vonások. Felső ajka felrepedt, a férfi érezte a vér ízét. Elindult.
– Ne… ne! – sikoltotta Irina. Kettes meglökte az asszonyt, az tántorogva indult a folyosóra; Borles és Leffrey követték. A terroristák fegyverüket markolták. Így haladt a furcsa menet a néptelen folyosókon az Atlasz hátsó fedélzete felé. Hármas már előzőleg elparancsolta az utasokat az útból.
A vezérlőben Porov magára maradt. Egyetlen pillantással ellenőrizte a műszereket; rendben volt minden. Gyorsan telefonált. Csak néhány szót mondott valakinek. Aztán elfordult – a tárva hagyott ajtó nyílásán át jól látta a személyzeti folyosót. Ha valaki jön – előbb az árnyéka vetődik a falra. Tehát nem lephetik meg…
És a mérnök gyorsan a rádiókészülékhez lépett.

Halden tulajdonképpen nem aludt – mégis álmodott. Furcsa, kábult, félig éber, félig alvó állapotban bóbiskolt az asztalra borulva. Magas, szélfútta fennsíkon járt, de nem ismerte fel a tájat, lehet, a valóságban soha nem járt ott.
Arra riadt fel, hogy Sietti megmarkolja a vállát. Előzőleg úgy egyeztek meg, hogy felváltva őrködnek. Most éppen kövér barátján volt a sor. Halden hirtelen hátravetette a hátát, érezte lapockáin a szék támláját, kinyitotta a szemét. Előbb csak néhányszor reccsent a hangszóró – erre felfigyelt. Aki adni készült, öreg róka lehetett a szakmában. Négyszer-ötször lenyomta a mikrofon gombját, ütemes, figyelmeztető recsegéseket eresztve az éterbe. Mintegy felhívta a figyelmet a hamarosan kezdődő adásra. Aztán maga is megszólalt:
– Itt az Atlasz, Yvan Porov beszél. Ez az adás a terroristák tudtán kívül történik, ezért kérem, ne nyugtázzák. Az emberrablók már csak négyen vannak, a hajón igen feszült a helyzet, Borles kapitányt és egy női utast most akarnak meggyilkolni. Raito és a többiek megtesznek mindent, amit lehet. Zemunt és társait ne adják ki nekik, mi előbb megpróbáljuk – – – – – – – – – – –
Az adás váratlanul megszakadt, aztán csak az űr végtelensége zúgott a hangszórókban.

Porov meglátta a falon a közeledő férfi árnyékát, és elugrott a mikrofontól. Úgy tett, mintha a fékezőrakéták begyújtóprogramját tanulmányozná.
Az ajtóban Négyes állt.
– Hol van Leffrey? – kérdezte szemmel látható izgalommal. A kis köpcös férfi hol a kezében tartotta, hol öve mögé dugta pisztolyát, idegesen toporgott. Túl hosszú nadrágszára teljesen eltakarta cipőjét.
– A kapitányt meg azt a nőt viszi hátra – felelte a mérnök. A szíve majdnem kiugrott a helyéről. "Nem vette észre, hogy rádióztam…" – dübörgött benne a megkönnyebbülés.
A köpcös egy ideig nézelődött, aztán félig feltűrte álarcát, megvakarta orrát, majd lehúzta a szövetet az álláig, és habozva pillantott a folyosóra. Eszébe juthatott Leffrey parancsa: a vezérlőt nem szabad őrizetlenül hagyni. Megállt hát az ajtó mellett, és tekintetét Porovra vetve várakozni kezdett.

Ott álltak az ajtó előtt. Szürke, vigasztalan fém –, itt már nem díszítették a falakat pasztellszínű műanyag bevonattal. Hűvös volt és félhomály –
Borles érezte a testén átfutó borzongást, a lecsorgó verejtéket. A térde furcsán remegett. Nem mert Irinára nézni, félt az asszony kétségbeesett tekintetétől. "Ha most megfordulnék, és rávetném magamat valamelyikre… Mielőtt megfojthatnám, a többiek lézersugarakkal megölnének…" De talán jobb lenne rögtön meghalni, a lézer másodpercek alatt öl – mint utána hetekig kínlódni menthetetlenül, látni saját testének elsorvadását, érezni ereje fogyását… Tudta, hogy tehetetlen, és ez teljesen megbénította. Csak a falakat látta. Mögötte… a halál várja. A hajtómű környéke, ahová javítani is csak robotokat küldenek, hiszen a sugárzás – 
Irina görcsösen szorította Borles karját, és zokogott. A kapitány a fogát csikorgatta.
Leffrey és két társa ott álltak mögöttük.
– Nyisd ki – intett a főnök Kettesnek, és apró, mágneses kulcsot nyújtott át neki. A férfi a fali kapcsolószekrényhez lépett. A kulccsal kinyitotta a fémlapot, mögötte egy vörös és zöld szenzoros gombot láttak. Kettes megérintette a vörös üveglapocskát. A kapcsolószerkezet fölött azonnal kigyulladt a sugárveszélyt jelző piros fény.
– Nem került elő az emberem – mondta Leffrey halkan.
– A barátaink… feláldoznak minket… – suttogta Irina a könnyein keresztül. Borles önkéntelenül magához ölelte a nőt, és nézte a feltáruló nyílást. Előbb balra csúszott el egy fél méter vastag páncélfal, mögötte jobbra húzódott a falba a másik sugárelnyelő réteg. Vaksötét folyosót láttak, "Még rájuk vethetem magamat!" – gondolta a kapitány, ám tudta, ez céltalan lenne. A feltáruló feketeségbe nézett, és valamilyen irracionális reménykedés vett rajta erőt. Lehet, hogy mégis… sikerülne megmenekülni, még ODABENN is?
– Befelé! – kiáltotta Kettes durván, és felröhögött.
– Jó szórakozást – tette hozzá Leffrey, és meglökte Borlest.
Irina és a kapitány beléptek a sugártérbe. Még hallották a banditák röhögését – azután az ajtószárnyak a helyükre csúsztak megint, összekattantak.
– Meghalunk… – mondta Irina, és görcsösen markolta újra a kapitány karját.
Borles nem válaszolt.

– Ébreszd fel őket! – Halden a fali képernyők felé intett. Sietti működésbe hozta a videotelefonok akusztikus jelzőit. Halden közben elsimította homlokáról azt a mindig makacsul odahulló fekete tincset, és a központi információs komputer egyik kis végkészülékéhez lépett. Hosszú, vékony ujjaival "lezongorázta" a kért adat kódszámát. Közben maga is a kezére pillantott, és eszébe jutottak az ősei. Azok a távoli ősök, akiket nem ismerhetett, hiszen az idő iszonyú távolságra húzódott közöttük. Képzeletében olyannak hitte őket néha, akár egy idegen civilizáció lényeit. Akikről hallott, olvasott, akiket fura, régimódi, primitív, kétdimenziós filmeken látott: festett arccal, tollkoronával a fejükön, tomahawkot – afféle fegyverként használt baltákat. – dobálva támadták a fehérek településeit. Foltos szőrű, alacsony lovakon vágtattak boszorkányos ügyességgel, csúcsos tetejű, állatbőrökből épített kunyhókban éltek, és bölényekre vadásztak, néha pedig rohanó hegyi patakok sodrában száguldottak le könnyű kenuikon –
A képernyőn egy arckép és néhány adat tűnt fel.
– Ez hát Yvan Porov, az Atlasz fedélzeti mérnöke – mondta hangosan.
– Mutassa meg nekem is – szólt Flayat. Alighanem a miniszter is aludt eddig; most álmosan pislogott a kamerába, és gyűrött ingét igazgatta. Egy női kéz – ennyit láttak csak a képernyőkön – egy pohár kávét tett eléje, amit Flayat gyorsan felhörpintett.
Halden egy gombnyomással a miniszter készülékéhez továbbította Porov képét, közben egy másik ernyőre nézett. Klein felügyelő borzasan ült a helyén, és a szemét dörgölte.
– Hallgassák meg ismét a hangszalagot – javasolta Sietti, látva, hogy a kis válságbizottság tagjai még nem tértek magukhoz.
– …az emberrablók már csak négyen vannak… Borles kapitányt és egy női utast most akarnak meggyilkolni… megtesznek mindent, amit lehet. Zemunt és társait ne…
Klein hangosan kifújta tüdejéből a levegőt. Flayat mereven maga elé nézett. Sietti. – talán, hogy a pillanatnyi feszültséget feloldja – gyorsan közbeszólt:
– A Marsról indított mentőhajó az előbb találkozott a Lunorittal, és a fedélzetére vette az öregeket. A mentőhajó egyik pilótája a Lunoritot a Marsra viszi. Mi legyen a mentőhajóval?
– Mehet vissza a Marsra – intett Flayat. Halden hallgatott. Tudta: most nincs joga beleszólni a döntéshozók vitájába. Vita? Egyelőre csend volt, úgy tetszett, a miniszter is és a felügyelő is arra várnak, hogy előbb a másik nyilvánítson véleményt. Végre a felügyelő szánta el magát:
– A különös jelentés utolsó mondatával kezdeném. Ha ezt elemezzük, kiderül belőle, hogy a fedélzeten dúló harc résztvevői remélik: sikerül az ügyet dűlőre vinniük a mi segítségünk nélkül is. Erre céloznak azzal a kéréssel, hogy Alex Zemunt és társait ne adjuk ki a terroristáknak.
– Gondolja, hogy most kifejezetten rosszkor, történnék, ha a két hajó találkozna az űrben? – kérdezte Flayat.
– Pontosan – bólintott Klein, és folytatta. – Az Atlasz fedélzetén kialakult helyzettel nem lehetünk tisztában, még e jelentés után sem. De azért feltehető, hogy a dolog komolyra fordul és maximum néhány órán belül eldől… Javaslom, rádiózzunk a mi hajóinknak, amelyik Zemunt és társait viszi… hogy álljanak meg.
– Leállítani őket? Ezt komolyan gondolja? – Flayat szemöldöke a magasba szökött.
– Persze, hogy komolyan. Ezzel időt adunk az Atlaszon levőknek, így leszámolhatnak a banditákkal.
– Vagy éppen fordítva fog történni – jegyezte meg Flayat. Kellemetlen csend lett. No igen, gondolta Sietti, a terroristák fel vannak fegyverkezve, az utasok pedig nem. Mi lesz, ha az űrkalózok dühükben véresen leszámolnak az utasokkal? Ki vállalja a felelősséget a válságbizottságból?
Halden érezte, hogy valamiképpen fel kell oldani ezt a hangulatot:
– Igaz, hogy Porov adása kifejezetten arra kért bennünket, amire Klein felügyelő céloz. Ám nem szabad elfelejteni egy másik lehetőséget em. Mi van akkor, ha ez az egész rejtélyes rádióüzenet… hamis?
– Ezt hogy érted? – Sietti nem állhatta meg, hogy döbbenten bele ne szóljon.
– Úgy, hogy az űrkalózok esetleg fegyverrel kényszerítették Yvan Porovot az általunk hallott szöveg elmondására… A végén a megszakítást pedig azért produkálták, hogy az egész hitelesebbnek tűnjék.
– Nincs igaza. – Klein a fejét ingatta. – Ne haragudjék, Halden, de nekem nagyobb gyakorlatom van az ilyesmiben. Ha így történt volna, másféle lenne az üzenet tartalma.
– Lehet. – Flayat villámgyorsan analizálta az ügyet, és döntött. – Maradjunk tehát abban, hogy a találkozóra siető hajónk lefékezhet, sőt meg is állhat. Ezzel az Atlasz néhány órával később, találkozik vele; de a terroristák úgysem vehetik észre, hogy a mi hajónk már állva várakozik. Hiszen amint feltűnik a másik hajó a radarokon, nekik is hamarosan fékezniük kell.
– Ami lényeges, az úgyis az Atlaszon játszódik le – bólintott Klein. Halden arra gondolt, hogy ötvenmillió kilométerre tőlük – elképzelhetetlen távolság! – e percekben talán élethalálharcot folytat néhány ember. Az űrforgalmi irányító körülnézett a teremben. Csend, luxus, kényelem, biztonság. És a férfi most szégyellte, hogy itt van és nem az Atlasz fedélzetén.

Leffrey, Kettes és Hármas visszafelé indult a személyzeti folyosón. Kettes gondosan szemügyre vette az ajtókat, az elágazásoknál elsőként lépett ki, körülnézett. De semmi veszélyeset nem látott. Leffrey is óvatos volt; ezért ő vette észre elsőnek, mi történik Hármassal. A férfi néhányszor megtántorodott, majd gyorsan a falhoz támaszkodott. Az arca elsápadt, tekintete révedt, bizonytalan lett.
– Mi van veled? – lépett oda a főnök. Kettes is megállt, és figyelt. Hármas nem válaszolt. Lehunyt szemmel állt egy pillanatig, aztán… a padlóra rogyott.
– Eltalálták? – kiáltotta Kettes, és pisztolyt rántva fedezéket keresett. Leffrey nem bújt el – ő már sejtette, hogy itt másról van szó. Letérdelt társa mellé, és felhúzta a szemhéját, megtapogatta pulzusát. Az arany karperec felcsúszott a fekvő terrorista vékony, fehér karján.
– Elvesztette az eszméletét? – kérdezte Kettes nyugtalanul, rekedtes hangon.
– Igen. De mitől? – Leffrey dühösen felnézett.
– Elkábították, érted? Lélegzik, de magatehetetlen, semmire sem megyünk vele! Valamit beadtak neki! – dühöngött a főnök.
– Csak nem azt akarod mondani, hogy injekciót lőttek a bőre alá, és maga sem vette észre? – ellenkezett Kettes.
– Mit tudom én? És ha az ételébe csempészték?
– Akkor biztosan minket se hagytak ki. Mi is odaleszünk… – Kettes szeme kitágult a rémülettől. Leffrey meredten nézte a padlón heverő testet. Hármas láthatóan mély álomba merült.
– Ne sápítozz! – Leffrey már döntött. Elöntötte a düh, de igyekezett uralkodni magán. Megint eszébe jutott: nem véletlenül lett a csoport vezetője, miután Zemun lebukott. "Annak kell utasításokat osztogatnia, akinek a legerősebb az akarata, aki jól ismeri a célt, és sohasem hátrál meg…" – Segíts! Felemelték Hármast, és az étterem felé vitték. Kettes berúgta a lengőajtót. Egy asztalon otthagyott üvegpoharakat pillantott meg, erről eszébe jutott, hogy –
– A narancslé! – mondta. – Azt ittunk utoljára, Hármas meg én!
– De te mégsem – kábultál el – jegyezte meg Leffrey józanul. Közben egy székre ültették Hármast – a férfi az asztalra borult, és úgy aludt, mint egy gyerek.
– Kinyírom őket! – Kettes feltépte az ételkiadó ajtaját. A kis helyiségben senki sem volt. Leffrey hangokat hallott közeledni az egyik folyosóról – intett társának, és a falhoz húzódott A másik ajtón Glinda lépett be – Saraht támogatta. A nő furcsán nevetett. Az egyik székhez botorkáltak, úgy látszott, észre sem veszik a fegyvereseket. A fekete lány leültette Saraht.
– Miféle disznóságot műveltek? – kiáltotta Leffrey. Glinda megperdült, és úgy tett, mintha most venné észre őket. – Elkábították a társamat, ezért megfizetnek! Maguk is a védőpajzs mögé kerülnek!
– Glinda nem vesztette el hidegvérét. Leffreyt nézte, aztán a kábult Hármasra pillantott. Sarah közben az asztalra borult és… elaludt.
– Ne essen pánikba, nekem rosszabb hírem van – felelte Glinda. A fekete lány, mint mindig, most is felemelt tekintettel, bátran állt. Nem félt. Mióta Dalma meghalt, úgy érezte, senkitől sem fél. – Mint látják, a társam is elkábult, és még jó néhány utas is.
– Maguk csinálták! – Leffrey ujja fenyegetően emelkedett a lány felé.
"Mint egy pisztoly csöve!" – futott át Glinda agyán. Mégsem félt. Raito jutott eszébe, és a többiek, őket sem hagyhatja cserben, hiszen ők is szembefordultak már a banditákkal.
– Lehet, hogy ételmérgezés történt – vont vállat a lány. – Én sem érzem magam valami jól. És nézzen Sarahra… Gondolja, hogy önmagunkat is megmérgeztük volna?
– A narancslé! – lépett közelebb Kettes fenyegetően.
– Lehet, hogy abban is volt valami. De ki tette bele? Egy órával ezelőtt az egyik álarcos settenkedett az ételautomata körül…
Leffrey sarkon fordult, és benézett a szomszéd helyiségekbe. Az étterem ajtaja előtt Trivento, az algabúvár hevert mozdulatlanul, mellette egy nő ült a széken félrebillent fejjel. Egy kabinajtó nyitva volt, a küszöb fölött egy fekete férfikéz markolta görcsösen az ajtófélfát. Aztán zajt hallott – fegyverét markolva perdült a nyíló ajtó irányába. Mika, az ázsiai lány lépett ki a folyosóra. Meredten nézte Leffreyt – szemében furcsán csillant valami –, aztán megtántorodott. Nem esett el, a korlátba kapaszkodva, összeakadó lábakkal, megroggyanó térdekkel vonszolta magát a tornaterem irányába.
– Hogy az a…! – Leffrey visszament az étterembe. Hármas az asztalra borulva aludt. Kettes rázta a vállát, aztán felnézett:
– Főnök, ez aligha méreg. Inkább altatónak nézem.
– Fogd a pisztolyát, és menjünk a vezérlőbe… Alig tűntek el a személyzeti folyosón, Glinda oldalba bökte Saraht:
– Ébredj, mozgás! Ahogy megbeszéltük. Szedd össze a többieket!
Sarah azonnal "felébredt", és munkához látott. Glinda bekopogott Labinhoz:
– Jan, gyere!
A pilóta frissen, tettre készen lépett elő. Körülnézett.
– Tiszta a levegő?
– Mind a hárman a vezérlőbe mentek.
– Szegény Yvan, most az ő nyakán a banda.
– Megvannak a kulcsok? – Glinda hűvös volt és tárgyilagos, mint mindig.
– Igen, elhoztam Borles kabinjából az egész készletet. Remélem a kapitány megbocsátja majd, hogy feltörtem a szekrényt… – Labin arca elkomorult. Ha Bor lesre gondolt, aki most a védőpajzs mögött…
– Ide a 26-ost, a másikkal tudod, mi a dolgod?
– Persze. – Labin az egyik lapos mágneskulccsal a kezében otthagyta Glindát. A fekete lány a "kábult utasok" csoportja után indult, Labin pedig az egykor üres kis raktárhelyiség felé vette útját, ahová a terroristák túszaikat – a nőket és a gyerekeket – zárták.

Irina még mindig Borles karját markolta. A rémület elvette az erejét. A végeláthatatlannak tetsző feketeség minden oldalról körülvette őket. Ott álltak az idegen területen, ahol talán minden lépés veszélyt jelenthetett. De akkor sem voltak biztonságban, ha nem tettek egyetlen lépést sem…
– Kapitány… – A nő hangja elcsuklott.
Borles a falnak vetette a hátát. Még egyszer eszébe jutott Yvan Porov. A mérnök csak néhány szóval állt ki mellette; de nem kelt a kapitány védelmére, meg sem mozdult. Ennyire gyáva lenne? Csak nézte, hogy elhurcolnak… – A kapitány gondolatban próbálta számba venni mostani helyzetüket. Tudta, hogy a sugárzást nem lehet érezni – mégis, akárha millió tű hatolt volna be testébe… "Képzelődöm." Megrázkódott. A hajtómű áll. Az Atlasz most régi lendületénél fogva száguld az űrben. A nukleáris sugárzás kisebb ugyan, de az emberi szervezetre ez is károsan hat. Meddig bírják itt ki? Fél napig, húsz óráig? Hét vagy nyolc óra múlva megérkezik Zemun és a földiek, kicserélik a túszokat. De mire őket is kiszabadítják – késő lesz. A sugárzás alattomosan belopózik a testükbe, fészket rak a Rossz, a Kór… És ez elöl nincs menekvés! Itt kell lapulniuk addig a reaktortól legtávolabb eső részen, szinte a pajzs külső falához tapadva? Hiszen ez sem segít, nem segíthet rajtuk…
Most úgy tetszett Borlesnek, hogy itt még a levegőnek is más illata van. Néhány fokkal hűvösebb volt, mint az utastérben.
Irina felsírt. A hang jajkiáltáshoz hasonlított. Egyszer, gyermekkorában, erdő mellett hallott ilyet Borles. A sötét éjben madár kiáltott. A kapitány elfordította a fejét. Azt hitte, lát valamit… Valahol a távolban, a reaktor felöli oldalon mintha fény mozdult volna… De nyilván csak a szeme káprázott.
Ám ekkor zajt is hallott. Nem, ez nem a padló csikordulása volt. Nem Irina ruhája surrogott…
– Maga nem hall semmit? – kérdezte suttogva. Az asszony visszatartotta lélegzetét is:
– Tessék? Nem. Miért?
És akkor mindketten tisztán hallottak egy csattanást. Mintha valaki leejtett volna egy tárgyat. Fémet a fémpadlóra. Aztán…
A kapitány vette észre először. Az egyik, távolba kanyaruló folyosón fény jelent meg. Bizonytalanul mozgó, halványsárga folt; ide-oda mozdult…
– Istenem! – Irina most megint a kapitány karját markolta. Borles hallgatott, de a szíve valahol a torkában dobogott, és megfeledkezett minden másról. A veszélyről. A halálról.
Az ismeretlen eredetű fény gyorsan közeledett. A kapitány már látta, hogy egy lámpa. Erős fényszóró, magasan közeledett. Halványan feltűnt egy emberi alak is – a fényt szinte annak feje árasztotta. De ez az alak hatalmas volt, szinte óriás. Nagyobbnak tetszett, mint bárki, akit eddig életükben láttak. Vagy csak a fény és az árnyék játszott érzékszerveikkel? Az ismeretlen lény lassú, bizonytalan léptekkel közeledett, mintha számára is idegen terepen mozogna. A falakra félelmetes árnyékot vetett…
– Felénk jön! – sikoltotta Irina. – Ki ez? Borles nem tudott válaszolni. De a rémület őt is eluralta. Kitágult szemmel, riadt állatként, megbabonázva meredt a közelítő, vakító fénybe…

7

– Főnök! – fogadta őket Négyes a vezérlőben. – A hátsó raktár ajtaját…
– Ezt majd később mondod el. Most fontosabb dolgunk van – intette le Leffrey. – Hármast elkábították. Csak mi hárman maradtunk… – észrevette Porovot, hirtelen elhallgatott. Nem volt ínyére, hogy kívülálló is hallja gondjaikat. A mérnök a műszereket nézte – de Leffrey nem ok nélkül gyanította, hogy hallgatózik. "Itt mindenki ellenünk van" – káromkodott gondolatban. Belső feszültsége nem múlt el, ellenkezőleg –
– Mikor találkozunk azzal a másik hajóval? – lépett Porov mellé. A mérnök előbb Leffrey feszült arcába nézett, aztán összevetette a képernyőkön csillogó két pozícióadatot.
– Ha minden jól megy, körülbelül hat óra múlva… A radarokon még fel sem tűnt az a másik objektum.
– A fenébe! – Leffrey nyugtalan volt. Erezte, hogy valami történik a hajón. Valami a hátuk mögött, ellenük – és ez ellen semmit sem tehetnek. Az volt a legszörnyűbb, hogy az ellenség tulajdonképpen… láthatatlan. Nem tudták, ki az, aki uralmuk ellen lázadni merészelt. Leffrey szeretett volna erről beszélni Kettessel és Négyessel, de attól tartott, csak rémületet keltene bennük. Jobban számíthat rájuk, ha biztonságban érzik magukat. Hát összeszorította ajkát, és hallgatott. Hat óra – még hat órát kell kibírniuk az Atlaszon. Aztán kiválasztják a legértékesebb túszokat és… Alex Zemun örülni fog. "Csak nekem köszönheti, hogy szabad lett!" – gondolta a férfi, aznap már nem első ízben.
Megcsendült a telefon. Négyes állt a legközelebb, felvette, belehallgatott – majd némi csodálkozással Leffreynek nyújtotta a kagylót:
– Téged keres egy nő, főnök.
Leffrey mély lélegzetet vett, és füléhez emelte a kagylót.
– Leffrey úr? – A nő hangja nyugodt volt, majdhogynem parancsoló. Érződött, hogy cseppnyi habozás nélkül beszél. Tudja, mit akar. Célratörő, erős egyéniség lehet…
– Én vagyok. Ki maga?
– Ez most mellékes. Két fontos információt kap tőlem, Leffrey úr.
– Nem hiszek magának – mondta gyorsan Leffrey. "Csapda! – vibrált agyában a figyelmeztetés. – Még egy csapda…"
– Rosszul teszi – felelte a nő azonnal. Leffrey észrevette, hogy – gyorsan, de megfontoltan beszél. Ugyanakkor olyan benyomást kert, mint aki eleve felkészült Leffrey ellenkezésére, bizalmatlanságára.
– Nem kérek értük cserébe semmit. Csak segíteni szeretnék önöknek.
– Miért?
– A bátyám… Olyan volt, mint maguk. Tizenkét évvel ezelőtt a Holdon, az Izabella-bázison lőtték le a rendőrök… Volt ott egy akció, abban vett részt. Vartley volt a neve.
Leffrey habozott. A nő ezt biztosan megérezte, mert most már emlékezéstől mentes, de még kissé megindult, fátyolos hangon folytatta:
– A bátyám emléke miatt szeretnék segíteni maguknak, Leffrey. Az utasok miatt ezt nem tehetem nyíltan, ugye, érti… Megmondom, hol van az embere, aki eltűnt.
Leffrey feszülten hallgatta a következő rövid mondatot – aztán meglepetten szólt a készülékbe:
– Halló…
– Letette – mondta Négyesnek. Kis ideig gondolkozott, majd intett Kettesnek: – Te maradj itt. Négyes, gyere.
Elsiettek. A folyosón senkivel sem találkoztak. A hátsó raktáraknál Leffrey kézbe vette lézerpisztolyát, körülnézett.
– Lehet, hogy mégis csapda – morogta. Négyes is nyugtalanul figyelt. A félhomályos folyosón csak lépteik kongtak; úgy tetszett, rajtuk kívül egyetlen élőlény sincs a hajóban.
– Hová megyünk? – suttogta társa.
– A hűtőkamrába – felelte Leffrey komoran.

Labin körülnézett. A bal oldali folyosó a felső szinten üres volt. A pilóta gyorsan az egyik ajtó zárjába illesztette a mágneses kulcsot, és benyitott:
– Gyerünk! Jöjjenek ki!
Elsőként a fekete fiú és Csing ugrottak az ajtóhoz. A három nő szaporán követte őket.
– Mi történt? Elmentek a terroristák? – kérdezte az egyik.
– Még nem. Önök most megszöknek, és el kell rejtőzniük – felelte a pilóta. Csing csalódottan nézett körül: hol van Raito? De Labin arcára nézett, és nem kérdezett semmit. Elkapta új barátja, a fekete Genter karját, és apró lábait sebesen szedve a felnőttek után eredt.
Labin az alsó szintre vezette a kis menetet. Az asszonyok még mindig az átélt feszültség hatása alatt voltak – és most, amikor megtudták, hogy kálváriájuk nem ért véget, nyomott hangulatban követték a pilótát. Labin maga is kételkedett, van-e értelme ennek a menekülésnek. Hiszen a terroristák uralják az egész Atlaszt, körös-körül pedig a végtelen űr… A "végtelen" szó most félelmetes és szörnyű értelmet nyert. Hisz a végtelen azt is jelentette, hogy segítség sehonnan sem érkezhet. Csak önmagukra vannak utalva-ítélve.
Az alsó szint 26-os helyisége előtt már állt néhány utas. Jagel arca fehér volt. Sarah és Trivento egymás mellett várakoztak, bár őket nem hívták ide. Tizennégy nő csoportosult még a folyosón; a legtöbben középkorúak és ijedtek voltak. Glinda a kis helyiség belsejében, csaknem egy méter átmérőjű kerek nyílást mutatott. Közben Begga még három nőt vezetett le a hátsó, kisebb lépcsőn. Valaki pisszegett, csitt, csendesebben!
– Másszanak be – mondta Glinda fojtott hangon. – Ez az űrhajó egyik szellőzőberendezése. Az alumínium csövek behálózzák a szintek közti teret. Az utasoknak több mint a fele elrejtőzhet az űrkalózok esetleges bosszúja elől. Itt biztonságban lesznek.
– Csak a nők? – kérdezte valaki.
– Igen, és a gyerekek… Csing, menj elsőnek – intett Glinda a gyereknek. Csing Genterre nézett, és vállat vont:
– Semmi kedvem hozzá. Én verekedni akarok! Begga meghallotta, odafurakodott hozzá:
– Ne húzd az időt, Csing. Te már megtetted a magadét, szépen viselkedtél. Az egész Föld megtudja majd, hogyan segítettél… tudod, kinek. És lehet, hogy a szellőzőcsőben is szükség lesz férfiakra. – Begga magához húzta a két gyereket. – Csak ti lesztek ott férfiak, rátok bízzuk az asszonyokat. Vigyázzatok rájuk!
Csing szeme fölcsillant. Ez igen, ez tetszett neki. Meglökte Gentert:
– Hallod, öregem? Mi leszünk Kasztór és Pollux, a két hős robotgyerek. A Macskabolygó című filmből, emlékszel rájuk?
– Ühüm – bólintott a barna bőrű Genter, és Csing után mászott. A két gyerek hamar eltűnt a sötét nyílásban. Az asszonyok gyorsan követték őket.

Irina hátraugrott, és felsikoltott:
– Ne! Ne nyúljon hozzám!
A lény ott állt előttük. Magas volt és széles, de emberformájú. Borles kapitánynak a gyomrába markolt a fájdalom, ám a következő másodpercben kissé megkönnyebbült. Először maga sem tudta, miért. Aztán hirtelen megértette: az alak űrruhája volt számára ismerős. Ilyeneket viselnek a szerelők, ha a robotok nem bizonyulnak elégségesnek, és az embereknek is részt kell vállalniuk a nukleáris hajtómű megjavításában.
A rejtélyes alak ügyet sem vetett Irina sikoltozására. Lehet, hogy nem is hallotta? Némán lépett eléjük. Borles akkor vette észre, hogy valamit hozott a két hóna alatt: lágyan omló batyuk hullották a lábuk elé, a padlóra. A rejtélyes lény hol a batyukra, hol Irinára és Borlesre mutogatott, sürgetően. A lámpájával is a padlóra világított –
– Sugárvédő ruhák! – ismerte fel a batyukat a kapitány. – Azt akarja, hogy oltsuk fel!
Irinát a sírás rázta. A mondat értelme az első percben nem is hatolt el a tudatáig. A könnyek elöntötték a szemét. Aztán – Borles segítségével, az idegen lámpájának imbolygó fényénél. – magára vette a ruhát. A "szörny" közben némán várakozott. "Ezekben a sisakokban nincs rádiókészülék" – jutott a kapitány eszébe. Felcsatolta a sisakot Irinára is, aztán önmagára. Attól a pillanattól kezdve süket csend vette körül, csak saját lélegzését hallotta. Tudta, hogy egyelőre nem érthet szót Irinával.
Az idegen intett: kövessék. És megindult visszafelé, ahonnan jött. Irina és Borles követték – az asszony remegve értette meg, hogy most a védőpajzstól távolodva egyenesen az Atlasz nukleáris hajtóműve felé vették útjukat…

– Csak nem félsz? – Leffrey kitárta az ajtót, és mozdulatlanná merevedve hallgatózott. Pisztolyt tartó keze körbejárt. De csend volt, és semmiféle mozgást nem tapasztaltak. Négyes hangosan szusszantott, széles vállán feszült a – ki tudja, honnan szerzett – kezeslábasa. A nadrágszárak a padlót seperték.
– Maradj az ajtónál. – Leffrey bement, és sorban kitárta a hűtőkamrák ajtaját. Amikor az egyik rekeszből jéghideg levegő csapott az arcába és Dalma lábait pillantotta meg – gyorsan becsukta az ajtót. Négyes mindezt látta, de nem szólt. Leffrey halántékán kidagadt egy ér: a férfi nagyot nyelt, és kinyitotta a következő kis kamrát…
– Itt van – húzta elő Pablo testét. Az alvó férfi hangosan felhorkant, és tovább szuszogott. Nem volt kétséges, hogy valakik "fogságba ejtették", hogy nem önszántából mászott be ide – vékony kötéldarabokkal a hordágyhoz volt kötözve. Leffrey egy pillanatig dühösen nézte magatehetetlen társát. Az arcához közel hajolva ismét érezte ugyanazt az illatot… Egy orvosság kesernyés illatát. Narkotikum. Hol is? Igen. Félórával ezelőtt érzett hasonló szagot, amikor Hármast próbálták felébreszteni álmából, sikertelenül.
– Gyere már, a fenébe is, segíts! – förmedt társára. Elvágta a köteleket.
– Mit csinálunk vele? – kérdezte Négyes, miközben a folyosón cipelték társuk folyton oldalra billenő testét.
– Letesszük az étterem mellett, Hármas mellé… Most már nem tart sokáig az egész.
Négyes főnökére sandított. Sejtette, hogy Leffreynek is elege lehet az Atlaszból. Viharfelhők gyülekeztek a fejük felett.
– Hárman is sakkban tarthatjuk őket – morogta. Leffrey nem válaszolt.
De amikor az étteremhez értek, kellemetlen meglepetés várt rájuk.
A magatehetetlen, kábult Hármas… eltűnt.

– Ha félnek, maradjanak itt. Próbáljanak elbújni – mondta Labin a férfiaknak. Ott álltak az alsó szint folyosóján. A asszonyokat már elnyelte a szellőzőberendezés. A pilóta a gyér világításban – mintha az egész emberiséget látta volna maga előtt. Trivento és néhány más férfi: fehér bőrű volt. A fekete férfi – Gallognak hívták – még mindig a szellőzőberendezés felé nézett, ahol fia eltűnt. A hallgatag ázsiai kiálló arccsontja alatt megült egy apró árnyék. Az indiai mérnök barna bőre szinte feketének tetszett a különös fényben.
– Nem félünk – válaszolta Trivento, és ökölbe szorult a keze. Úgy érezte, a többiek nevében is szólhat.
Sarah és Glinda kijöttek a szellőzőkamrából. Juan először nem szólt semmit, Saraht nézte. Gallog elindult a pilóta után, és csak annyit mondott:
– Nem bújunk el, a kabinjainkban leszünk. Lehet, hogy szükség lesz ránk. Hátha hasznunkat veszik…
Az indiai hallgatott. Több férfi jött mögöttük, valahogy senkinek sem volt kedve beszélni. Trivento bevárta a menet végén haladó két nőt.
– Maga is elbújhatott volna – jegyezte meg a férfi elégedetlenül.
– Most az Atlasz személyzetéhez tartozom – felelte Sarah. Hangjában eddig szokatlan keménység, határozottság csendült. Juan, az algabúvár, egy percre meghökkent, aztán… elmosolyodott:
– Maga tetszik nekem – mondta váratlanul Egyenesen. Őszintén. Glinda azonnal meggyorsította a lépteit – érezte, hogy a beszélgetés olyan fordulatot vett, amely már nem őrá tartozik. Sarah és Juan észre sem vették, hogy egyedül maradtak. A felső szint folyosóján, a gépteniszterem mellett megtorpantak, összenéztek.
– Idestova negyvenéves leszek. És csúnya vagyok – mondta a nő. Maga sem tudta, honnan vette a bátorságot, hogy a férfi szemébe nézzen. Eddig sohasem csinált ilyesmit. És hogy éppen ezt mondja? A tekintete mosolygós, mégis komoly szempárral találkozott:
– Én magát szépnek látom, Sarah – felelte a férfi. – És tudom, mennyire különbözik azoktól az ostoba huszonévesektől.
Sarah lehunyta a szemét, és megint úgy érezte, súlytalan lett. Hogy repül, meleg földi délelőttön, langyos tengerparti szélben, hajladozó pálmák között repül egyre magasabbra, magasabbra –

– Csak egyet tehetünk – mondta Klein felügyelő, és mielőtt folytatta volna, Flayatra sandított. A képernyő ezer és ezer apró fényfelvillanásból összeálló mezőjén a miniszter most egy pillanatra távolinak, idegennek tűnt. "Képzelődöm – futott át a felügyelő agyán. – A megerőltetéstől van. Vizuális képzelgés az egész. Már belefáradtam. Nem vagyok elég fiatal az ilyesmihez…"
– Tudom, mire céloz – felelte Flayat. – Fenyegessük meg a terroristákat.
– Pontosan! – Klein örült, hogy nem kell hosszasan magyarázkodnia. Flayat maga elé nézett, az ajka mozdult, de hangtalanul. Az elmondandó szöveget fogalmazta.
Halden lassan átment az irányítóközpont termén. A keresztcsontja fájt a sok üléstől, a szeme káprázott. Egy percre megtorpant, behunyta a szemét. Aztán kinyitotta, és az automatából üres poharat vett elő. Sötéten, szurokfeketén csurrant a kávé. A másik poharat Siettinek vitte. Társa karikás szemmel köszönte meg. Az indián Halden kínosan elmosolyodott:
– Most már nem tart sokáig, öregem. – Flayat intett, hogy kapcsolják az űrbe sugárzó nagyadót. Aztán mély lélegzetet vett –

Porov úgy tett, mintha ügyet sem vetne a belépőkre. Leffrey arca vörös volt a dühtől:
– Pablót megtaláltuk, de most meg Hármast vitték el valahová! Micsoda piszok banda!
De Kettest nem rázta meg a dolog:
– Az elkábítottaknak úgysem vesszük hasznát. Akkor meg teljesen mindegy, hol fekszenek a fiúk. Amint Zemunék megérkeznek, előhozzuk, és átvisszük őket a másik hajóra. És elmegyünk… Néhány óra múlva magukhoz térnek. A fegyverük nálunk van, nem?
– Egy kivétellel… – morogta Leffrey, de belátta, hogy társának igaza van. Kissé lecsillapodott. Négyes nyugodtan állt a félig nyitott ajtónál, és olykor a folyosóra is vetett egy-egy éber pillantást.
Ekkor szólalt meg a hangszóró:
– Itt a Föld. A kormánybiztos beszél. Borles kapitányt kérem a készülékhez.
Leffrey azonnal felélénkült. Maga lépett a mikrofonhoz:
– Borles kapitány lepihent. Közölje, mit akarnak.
Porov lehunyta a szemét. Egy kicsit megkönnyebbült. Tehát a Földön vették előző, titokban leadott mondatait, és ez a válaszuk. A Föld szeretne meggyőződni arról, mi történik a kapitánnyal. Igaz-e, hogy az űrkalózok meggyilkolták? Remélhetőleg nem derül ki, hogy a Borlesról szóló információ innen származik. Porov a védőpajzson túli nukleáris térre gondolt, a félelmetes, sötét folyosókra… Aztán kinyitotta a szemét, és órájára nézett. Már alig néhány perc maradt addig a megbeszélt időpontig, amikor –
– A földi kormány aggódik a túszok testi épsége miatt, Leffrey. A rendőri gyakorlatból tudjuk, hogy ilyen hosszú úton igen sok lehetősége van a konfliktusnak… Figyelmeztetjük magát, Leffrey: Zemunt és társait csak akkor kapják meg, ha az Atlasz személyzete előzőleg rádión biztosít bennünket afelől, hogy az összes túsz ép és egészséges.
Leffrey ajkába harapott, és Porovra nézett. A mérnök visszanézett rá, aztán vállat vont. A mozdulat most nem tanácstalanságot fejezett ki – inkább szemtelenséget… "Úgy kell nektek. Dögöljetek meg." Leffrey szinte pontosan megérezte.
– Tudomásul vettük – mondta a mikrofonba, Ekkor csendült meg a fedélzeti telefon. Kettes nyúlt érte, de Leffrey intett:
– Hagyd! – És felvette.
– Igazat mondtam, ugye? – kérdezte a rejtélyes nő közvetlenül. Mintha nem is szakadt volna félbe az előző beszélgetésük.
– Igen, megtaláltuk az emberemet.
– No látja. De a java ezután jön, Leffrey… Egy órával ezelőtt kihallgattam egy beszélgetést. A maga két embere suttogott a hátsó raktárfolyosón. Az egyik azt magyarázta a másiknak, hogy Leffrey nélkül kellene fogadniuk Zemunt. Merthogy akkor Leffrey helyébe léphetnek, mondta az egyik. A másik csak bólogatott. Aztán – nem tudom, miért – lézersugárral kiolvasztották a raktárajtót, pedig biztosan volt hozzá kulcsuk. Alighanem azért tették, hogy a betörést majd másokra kenjék… Mikor kijöttek, azt mondta a magasabbik: "Ettől alszanak majd, mint a tej…" Igen, így mondta. Az volt az érzésem, hogy többek között magáról beszéltek, Leffrey.
– Hogy nézett ki az a magasabbik? – kérdezte Leffrey.
– Hát tudja… Olyan egyformák az emberei azokban a kezeslábasokban meg az álarcokban… De akiről én beszélek, annak olyan fura, régimódi sárga cipő van a lábán, ebben biztos vagyok.
– Köszönöm. – Leffrey letette a kagylót, és önkéntelenül is Kettes lábára nézett. Mert a helyettese viselt régimódi sárga cipőt.

– Ön nem bújt el, asszonyom? – kérdezte Glinda meglepődve, mikor a kabinok között Beggával találkozott.
– Más feladatot bíztak rám – mosolygott talányosan a fiatalasszony, és nem állt meg. Glinda csak annyit látott, hogy Begga – aki valószínűleg az egyik tornateremből jött – most a kabinok felé siet. A fekete lány csodálkozott, de nem szólt.
Sarah, Trivento és az ébenbőrű, örökké szomorú férfi megállt az étterem bejárata előtt. Sarah nem tudta, mihez kezdjen most. Trivento gondolataiba merült. "Meddig tarthat még?" – töprengett. Az Atlasz személyzete révén kiszivárgott hírekből már minden utas sejtette, hogy alig néhány óráról van szó. Ennyi ideig kell elviselniük az embertelen feszültséget –
Az algabúvár csak ekkor tudatosította magában, hogy a fekete férfi hozzá beszél:
– …Hiszen, ha vele történnék valami… Valami rossz… Akkor már semminek sem lenne értelme a számomra, ő az egyetlen gyermekem…
– A kis Genter? – érdeklődött udvariasan Sarah, és a férfira pillantott. Meglepte az a hihetetlen szomorúság, ami a fekete arcról sugárzott. A nő Juanra nézett, és most mindketten érezték, hogy itt többről van szó, mint egyszerű aggodalomról.
– Ne féljen. Minden rendben lesz… – Ígérte Sarah, bár ebben maga sem volt biztos. Amaz talán nem is hallotta – reszkető kézzel egy fényképet vett elő:
– Nézzék, a feleségem… – És egy sóhajjal tette hozzá: – Volt… 
Sarah nézte a képet. Vakító szőke, szép, harminc körüli, fehér bőrű nő nézett vele farkasszemet a képről. Az arcában volt valami végtelenül rokonszenves… Trivento is a képre nézett:
– Mi… mi történt vele?
– Meghalt. – A fekete férfi válla megrázkódott. – Tizenkét évi házasság után. A Marson érte baleset. Geológus volt, mint én. Ott is temették el. A fiammal minden évben elmegyünk a sírjához, most is ott voltunk,
Sarah akkor vette észre, hogy már Glinda és a hallgatag ázsiai is mögöttük áll. Egy pillanatra kínos csönd telepedett a kis csoportra. Elsőként Juan találta fel magát:
– Menjünk a társalgóba… Azt hiszem, mindnyájan szívesen innánk egy teát.
Glinda elértette:
– Máris hozom.
Az algabúvár a nyomasztó hangulatot akarta eloszlatni. Sarah hálásan pillantott rá. Juan megfogta a fekete férfi karját, és a folyosóról nyíló társalgó egyik foteljához vezette. Mire maga is leült, az ázsiai az egyik polcról egy bűvész ügyességével sakktáblát varázsolt elő, és az asztalra tette. Sarah mosolygott. A szobában érezhetően csökkent a feszültség. Trivento Saraht figyelte, a nő szeméből sugárzó érzés megnyugtatta. "Minden rendben lesz…" – gondolta. Aztán sóhajtott egyet, és nem is nézve ázsiai partnerére, a sakktábla fölé hajolt.

Porov a fali digitális időjelzőt figyelte. Még egy perc… Érezte, hogyan növekszik benne a feszültség. Igyekezett nem nézni az ajtóhoz közel álldogáló terroristára.
Az időjelzőn átfordult az utolsó számjegy. Yvan Porov határozott mozdulattal nyúlt a vezérlőpulthoz, és megérintett két szenzoros gombot. A jelzőfények megnyugtatóan gyulladtak ki – az utasítást tehát teljesítették a gépek…
– Mit csinál? – kérdezte a terrorista, és közelebb jött.
– A radarsugarak pásztázószélességét növelem – felelte Porov készségesen. Régi – szokásos? – félelme mintha nyomtalanul elszállt volna. Nem, nem rettegett már. Más emberré lett, úgy érezte. Ő, Yvan Porov fedélzeti mérnök űrhajós, ezen az útján megváltozott –
Fölényesen gondolt a terroristára, aki nem ért ezekhez a bonyolult berendezésekhez. Aki, ha megfeszül is, nem tudhatja, mit művel a mérnök a vezérlőpult előtt… És Porov nevetett magában, elöntötte az elégedettség: "Becsaptam őket." És fél perc múlva az újabb gondolat: "Nem is érdemelnek mást…"
Labin és Jagel a hátsó raktárak mögött, az alsó szint végén álltak. A folyosó itt kiszélesedett. A falak mellett kétembernyi magas, szögletes, kiálló manipulátorkarokkal ellátott kerekes robotok álltak. Nem volt bennük "élet", kikapcsoltán, mozdulatlanul meredeztek a félhomályban…
Jagel torka elszorult:
– Mit akar?… Miért hozott ide? Labin az óráját nézte, vontatottan felelt:
– Még egy perc türelmet kérek, Korgen úr. Jagel már nem is figyelt a pilótára. Irinát látta maga előtt. Irinát, akit szeretett, és akiért mindenre képes lett volna. Mi lett vele? Miért nem tudta megvédeni, miért nem áldozta fel magát Irina helyett, Irináért? Behunyta a szemét, és ismét elfogta a reménytelen kétségbeesés.
A férfi visszaemlékezett a filmre, amit egyszer látott. A sugárbetegség a legalattomosabb kór, mióta a rákot legyőzték. És aki megkapja, még ma is menthetetlen. A környezete szeme láttára haldoklik hetekig, senki sem tehet már semmit, az ítélet kimondatott és –
Jagel rettegett Irináért.

Az ismeretlen óriás előttük ment. A fekete fémfalakra csak néha-néha esett fény – az idegen lámpájának sárga fényköre inkább a padlót világította meg előttük. Mintha ügyelne rá, hogy az emberek lássák, hová lépnek… Irina reszketve lépkedett. Hallotta maga mögött a kapitány nehéz csizmáit. Az asszony nehezen mozgott a számára szokatlan, merev ruhában. De szívében már feléledt a remény. "Megmenekülök a sugaraktól… De kijutunk-e innen?"
A környezet félelmetes volt. A falak olykor – úgy tetszett – közelebb nyomulnak, szinte rájuk dőlnek. Az asszony még soha nem járt ilyen környezetben. A szíve elszorult, ha eszébe jutott, hogy a védőpajzstól távolodva tulajdonképpen egész idő alatt a nukleáris hajtóműhöz közelednek… Hová vezeti őket ez a valaki? Ember-e egyáltalán?
Kongó fémlépcsők következtek. Lefelé haladtak. Borles észrevette, hogy irányt változtattak. Egy szinttel lejjebb ellenkező irányba mentek, vagyis most a hajtóműtől távolodva ismét a védőpajzshoz közeledtek –
Aztán a lámpa fénye felemelkedett – az ismeretlen előrevilágított. Szürke falakat láttak. Borles sejtette már, hol vannak.
És ekkor meglepő dolog történt.
Mintegy varázsütésre – szétnyílt a fal. Vastag, súlyos fémszárnyak húzódtak el balra és jobbra, a túloldalról fény szökött a sötétben várakozó emberek szemébe… A három, ormótlan, ezüstösen csillanó védőruhát viselő alakra két férfi várakozott: Jagel és Labin.
Olyan volt minden, mint egy álom. Fényözön és menekülés! Élet! Az öröm Borlesbe vágott, önkéntelenül is fellélegzett, és széttárta karjait Irinának elakadt a lélegzete, a könnyek megint elfutották a szemét –
Borles lépett ki elsőnek. Az idegen Irinát vezette Jagelhez. Labin pilóta már ügyet sem vetett rájuk; a fali telefonhoz lépett, a vezérlőt hívta.
– Yvan? Minden rendben. Zárd be! – És már nem is nézett az ismét összecsukódó falakra, segített Borlesnek kibújni a kényelmetlen szerelőruhából.
Jagel az örömtől fuldokolva ismerte fel a sisak ellenzője mögött Irinát.
– Drágám! Itt vagy? Élsz? – És ügyetlenül próbálta lehámozni az asszonyról az öltözéket. Labin segített. Irina sírt a boldogságtól, mikor megölelhette férjét.
Borles közben az idegennek segített levetkőzni. A kapitány különösebben nem is lepődött meg, amikor a "lény" leemelte sisakját, és a jelenlévők megpillantották… Raito arcát.
– Égy ideje már sejtettem, hogy maga szervezi az ellenállást a hajón – mondta a kapitány elégedetten, és kezet nyújtott. – Tulajdonképpen már odabenn is tudhattam volna, hogy csak ön lehet a megmentőnk.
– Semmiség volt – mosolygott Raito szerényen. – Yvan Porov nélkül semmire sem mentem volna. Tőle tudtam meg, hogy a reaktortérnek két bejárata van: az a fenti, amiről a terroristák is tudtak, és ahol önt és Irinát is bevitték. Ez itt az alsó szinten a szélesebbik bejáró, amely a javítórobotok számára készült. Mikor önöket odafönn belökték a pajzs mögé, Porov a terroristák tudta nélkül, távvezérléssel kinyitotta néhány másodpercre ezt az ajtót is. Én már védőruhában voltam, és vittem a Porovtól kapott tartalék védőöltözékeket is.
– Szóval Yvan ezért nem segített, mikor a banditák elhurcoltak a vezérlőből – morogta immár megbékélten Borles. – Pedig akkor nagyon dühös voltam rá.
– Ok nélkül, mint látja! – Raito ledobta a védőruhát a padlóra, és megfogta a sürgölődő Labin vállát. – Hagyja ezt most, Jan. Mi történt közben a hajón?
– A nőket és gyerekeket a terv szerint a szellőzőrendszerbe rejtettük. Csak Glinda, Sarah és az ön felesége maradtak kinn. És persze a férfiak.
– Remélem, Begga elvégezte a rá bízott dolgokat… – mormolta Raito, és a fali telefonhoz lépett. Közben Jagel elkapta a vállát, és megölelte. Ez a heves reakció kissé meglepte a hadnagyot – de a történész szemébe pillantva látta a férfi örömét.
– Raito, te egy hős vagy! Már azt hittem, minden elveszett. Hogy Irina… érted, ugye? És egyszer csak nyílik a fal, és kiléptek ti, épen, egészségesen…
Az utolsó szóra Labin pilóta is bekapcsolódott a beszélgetésbe: –
– Mértem az időt, kapitány úr. Nem hiszem, hogy védőruha nélkül tíz-tizenkét percnél tovább tartózkodtak odabenn.
– Pedig óráknak tűnt… – Irina érezte, hogy a rémület csak most apad le benne. Térdei remegtek, elgyengült, és pihenni szeretett volna.
– A hajtómű nincs bekapcsolva – számít gáttá Borles. – A sugárzás ilyenkor minimális, a védőruha nélkül töltött percek nem hagyhattak nyomot a szervezetünkben… – A kapitány mélyeket lélegzett, mintha mélyről, nagyon mélyről bukkant volna az életfelszínre. Oda, ahol a kozmosz és a Föld várta, Róma és egy ház kertje, ahol a pázsiton az unokái szaladnak…
– Jan, vezesse Irinát Porov barkácsműhelyébe. Ott talán senki sem fogja háborgatni.
– Veled megyek – ugrott a férje. De Raito leintette:
– Nem, Jagel. Lehet, hogy szükségünk lesz rád… Maradj. – És Borlesre nézett. – Kapitány úr, arra kérem, ön is rejtőzzék el egyelőre. A legjobb, ha. Irinával megy. A terroristák hadd higgyék, hogy a pajzs mögött vannak.
– Elrejtőzzem a saját hajómon? – Borlesnek nem tetszett az ötlet, de tudta: Raitónak igaza van. – Jól van, megyek. Egyelőre…
Aztán a hadnagy telefonon a saját kabinját hívta. De a szám foglaltat jelzett. Begga valakivel beszélt éppen.

Leffrey már eléggé fáradt volt. Próbálta kiszámítani, mikor aludt utoljára, de erre sem emlékezett. Az Atlaszon töltött idő egybefolyt, az órák napoknak tetszettek. Agyában egymást kergették a gondolatok. Élt a gyanúperrel, hogy becsapják. De ha nem? Az az ismeretlen nő már egyszer igazat mondott. Elárulta, hová rejtették a fellázadt utasok az elkábított emberét, Pablót. Viszont amit utána mondott… Bár – Leffrey ezt nem tagadhatta önmaga előtt – ez a gondolat már az ő agyában is megfordult. Kettes minden dicsőséget learathatna, ha öt, Leffreyt valahogy kikapcsolná a játszmából. "Persze csak akkor, mikor mindent megtettem a siker érdekében" – dühöngött a ([önök gondolatban. Közben éppen Kettessel mentek a felső szint B folyosóján hátra, a raktárak felé. Leffrey óvatosan lépkedett. "Milyen magabiztos – figyelte Leffrey gyanakodva. – Vagy úgy érzi, hogy baja sem eshet, hisz nem tudok semmiről… vagy tényleg ártatlan. De Zemun annak hisz majd, aki őt kiszabadítja. És ha én holtan maradok itt az Atlaszon, Kettes és Zemun meg a többiek vidáman és szabadon elszáguldanak az űrbe… Eszükbe sem jut majd miattam bánkódni… És ha engem is elkábítanak, ha beadnak nekem valamit? Zemun csak annyit lát majd, hogy elaludtam, hogy könnyedén kikapcsoltak a játszmából. Soha többé nem bízza rám egyetlen akció vezetését sem…" Véletlenül Kettes sárga cipőjére pillantott, és újra elborult a kedve. "Egy perc – és minden kiderül."
– Gondolod, hogy tényleg erre vannak? – kérdezte Kettes.
– Nem gondolok semmit. De jobb, ha meggyőződünk róla. Már a második emberünk kábul el, mintha valamilyen narkotikumot kapott volna. Harcképtelenek lettek.
– No de az utasok is elkábultak…
– Akkor most hol vannak? Az előbb az étterem mellett jöttünk el, és egyetlen kábult utast sem láttam, pedig nemrégen még szerteszét hevertek.
– Talán az orvosi szobába vitték őket – vélte Kettes.
– Talán.
A 3-as raktár ajtaját lézerrel szétolvasztva találták. Kettes nyugalma elszállt, izgatottan tekintett körbe:
– Feltörték, látod?
– Látom. – De Leffrey közben azt gondolta: "Te csináltad, meg a társad… Valamit terveztek ellenem, csak tudnám, hogy mit…" Belökte az ajtót. Maga sem vette észre, hogy a keze mikor csúszott a fegyver agyára. A mennyezeti lámpa gyér fényében az itt tanyázó társai fekhelyeit és szétdobált tárgyait látta csupán. Mégis, sejtette, hogy kell valamilyen nyomot találnia. Ha az a nő igazat mondott…

A telefon megcsendült. Halkan, diszkréten. Porov vette fel. Négyes az ajtó közelében állt.
– Porov vagyok.
– Adja azt a fickót – mondta azonnal a már ismert női hang. A mérnöknek úgy tetszett, most egy árnyalattal mélyebb volt. Izgatottabb. És Yvan is kezdte érezni, hogy a hajóban ismét növekvő feszültség rá is átragadt.
– Magát keresik – mondta az űrkalóznak. Négyes bizalmatlan pillantást vetett a mérnökre. Nem jött túl közel, messziről, kinyújtott karral vette át a kagylót, és rögtön félfordulatot tett, hogy a beszélgetés közben is szemmel tarthassa az ajtót.
– Halló!
– Vigyázzon, veszély fenyegeti! – mondta a nő gyorsan. – Méghozzá a barátja részéről!
– Mit beszél itt összevissza? – döbbent meg az álarcos.
– Leffrey úgy hiszi, hogy Kettes és maga kábították el a többieket. Iszonyúan dühös. Vigyázzon, mert ha visszamegy a vezérlőbe, le fog számolni magával! – Egy kattanás, a vonal hirtelen megszakadt.
– Micsoda? Halló! Halló! – Négyes hiába várta a folytatást. Dühösen körülnézett, talán azt hitte, a rejtélyes telefonáló itt bukkan fel a közelben – de csak Porovot látta. A fedélzeti mérnök az egyik hőmérsékleti jelzőt figyelte összeráncolt homlokkal. Az űrhajó lakóterének teljes belső hőmérséklete az utóbbi negyedórában egy teljes fokkal emelkedett. A központi számítógép – az Atlasz "agya" – már jelezte a tényt, de még nem vont le belőle következtetést, és így a mérnök sem tudta, mire vélje a dolgot, őszintén szólva most kisebb gondja is nagyobb volt annál, hogy ezzel foglalkozzék. A lézerpisztoly csövét a hátában érezve egyre hosszabbnak tűnt a vezérlőben töltött idő –
Négyes fújt egyet, és az órára nézett. "Hány átkozott órát kell még ezen a hajón tölteni?" – gondolta dühösen. És most már ő is félni kezdett.

– Ez mi? – Leffrey a fal mellett heverő hálózsákok közül felemelt egy palackot. A színes címkés, szép formájú üvegben áttetsző folyadék csillant.
Kettes zavarba jött:
– Hát szóval… tudod, tegnap elalvás előtt…
– Azt mondtam, akció alatt nehogy alkoholt igyatok! – Leffreyben forrt a düh, de még fékezte magát. Nagy lendülettel a falhoz vágta a palackot. Csörrenve spricceltek szét a cserepek és a folyadék. Kettes mozdulatlanul állt az ajtónál, és nem tudta, mit tegyen.
Leffrey tovább matatott társa holmijában, és elsötétült az arca:
– Gyere csak közelebb – mondta vészjósló hangon. A padlón guggolt ugyan, de a tekintetét le sem vette Kettesről. – Emlékszel, mikor Hármas kiitta a narancslét és elkábult?
– Igen.
– Te is ittál, de semmi bajod sem lett.
– Szerencsém volt – felelte Kettes. – Az utasok nem mertek kockáztatni, és biztosan csak az egyik pohárba tettek kábítószert. Nagyon ravaszak ám!
– Bizony, ravaszak. De te sem maradsz el mögöttük! – Leffrey szabad kezével hirtelen elrántotta az egyik hálózsákot. A padlón apró, barna tubusok hevertek. Rajtuk a felirat: Narkotex.
Kettes döbbenten nézte a látványt. Megértette: ravasz cselszövés áldozatául esett. Akik idecsempészték a tubusokat, azt akarták, hogy Leffrey őt, Kettest higgye ellenfelének… A keze a lézerpisztolyt kereste…
De Leffrey gyorsabb volt, már előrántotta a magáét: 
– Ne mozdulj!
– Gustav, mit csinálsz? Megőrültél? – Kettes elsápadt.
– Inkább most jött meg az eszem. Rájöttem, hogy ellenem vagy. Elkábítottad az utasokat meg a társainkat. Tudtad: ha választania kell, Pablo velem tartott volna… Te akartad az Atlaszt Zemunhoz vinni, te akartad őt kiszabadítani, tiéd lett volna az egész dicsőség, mi?!
– Nem vagy normális! – Kettes körülpillantott. A félig nyitott ajtó elég közel volt…
– Képes lennél minket is eltenni láb alól, teee!… És hogy megjátszottad magadat, átkozott! Kiolvasztottad a zárat, pedig van hozzá kulcsod…
– Nem én csináltam! Az utasok! Ők rejtették ide a. Narkotexet – kiabált Kettes kétségbeesetten.
– …hogy másokra kenhesd a bűnödet, te dög. Hát most megfizetsz érte! – Leffrey felemelte a fegyvert. Kettes a főnöke arcát nézte, és már nem maradtak kétségei. A másodperc tört része alatt megértette, hogy vége – nincs mire várnia. Rábeszéléssel, fenyegetéssel vagy mentegetőzéssel semmire sem megy. Döntött – megperdült, és az ajtóhoz ugrott…
A sugár a levegőben érte. Iszonyú fájdalom csapott a hátába, úgy érezte, szakadékba zuhan. Tűz lobbant a testében –
Mikor a padlóra zuhant, utolsó erejével fegyverét kereste… De keze már nem találta. Elvesztette az eszméletét. Hörgött, szeme kidülledt…
Leffrey lihegve állt mögötte. Aztán átlépve volt barátját, kinézett a folyosóra. Senkit sem látott. Lehajolt, elvette Kettes pisztolyát, és sietve elment.

Porovban nőtt a meghatározhatatlan eredetű aggodalom. Halványan érezte, hogy a hajón – az emberek harcán kívül – valami nincs rendben. Tízegynéhány éve hajózott már az űrben, és néha úgy tetszett, sejtjeiben érzi a gépeket. A hajtóműnek a valóságban soha nem hallható dübörgését, a falakban áramló gázokat, a percenként ezer és ezer információ érkezését és indulását a központi elektronikus agy végtelen számú részecskéjébe.
Megnézte a kijelzőt. Gyomra összerándult… Az elmúlt tíz percben a hőmérséklet újabb két fokkal nőtt! A hajó mindkét szintjén a középátlag már huszonhárom és fél Celsius-fok volt. Még nem túl sok, de ha tovább emelkedik… Egy óra múlva elérheti a negyven fokot is… Valamilyen berendezés kétségkívül elromlott. Porovnak Borles jutott eszébe. Még az a szerencse, hogy a kapitány megmenekült. Élve kijutott a nukleáris védőpajzs mögül. Talán hamarosan itt áll majd a vezérlőben, és nyugodt hangon osztogatja utasításait.
"De még nincs itt, most mindenért én felelek!" – gondolta a férfi, és utasította a központi agyat, derítse ki, miért emelkedik a belső hőmérséklet ilyen rohamosan. Az eredmény azonnal megjelent az egyik képernyőn. Porov ajkába harapott, és görcsösen igyekezett, hogy a rémület ne uralkodjék el rajta. Habozás nélkül leállította a fűtést, ami eddig is csak minimális mértékű volt, hisz a hajó belső világából nem szökhetett ki a meleg, erre a célra hát kevés energiát használtak.
Gyorsan a mikrofonhoz lépett. Már lenyomta volna a gombot, de a terrorista ott termett mellette:
– Mit csinál?
– Kisebb műszaki hiba. – Porov most nem habozott. Négyes szemébe nézett – a fekete textil két, primitíven-szabálytalanul kivágott résén át hideg, könyörtelen szemeket látott –, és mégsem érzett félelmet; már nem. Porov túlemelkedett egykori önmagán. Eltolta a férfi kezét, és lenyomta a gombot:
– Jan Labin azonnal jelentkezzék a vezérlőben! Labin pilóta jöjjön a vezérlőbe!
A hangszórók az egész hajóban szétkiáltották Porov szenvedélyes, és kissé izgatott segélykérését.

– Te jó ég! – Begga szája elé kapta a kezét, és izgalmában a falhoz simult. – Nézd, egy halott!
– Nyugodj meg. – Raito a felesége elé állt, védelmezőleg. Előrántotta zsákmányolt lézerpisztolyát, és éberen figyelt mindenfelé. De a folyosón csönd volt. Csak a félig nyitott ajtóban heverő férfi hörgött halkan.
– Még él… Lehet, hogy csapda – mondta Jagel józanul. Arra gondolt, előző napon ők is ugyanilyen trükköt eszeltek ki, hogy tőrbe csaljanak egy űrkalózt, éppen ők hárman…
Raito a fal mentén közelebb lopakodott, aztán visszanézett. Majd pisztolyát előre tartva berúgta az ajtót, és a raktárba ugrott.
– Sehol senki. Gyertek. Jagel, vigyázz az ajtónál! – Raito a férfi fölé hajolt. Megfordította. Látta lábán a sárga cipőt…
– Ez Kettes, az alvezér.
– Sikerült a cselünk. – Begga szája széle reszketett. – Jobban, mint reméltük. Leffrey elintézte a fickót a Narkotex miatt. Raito! – a színésznő most értette meg a történteket. Amit most láttak, az ő cselszövésük eredménye volt. Ez az ember vérbe fagyva – miattuk jutott erre a sorsra… A nő majdnem elsírta magát, de eszébe jutott Dalma. És Irina a védőpajzs mögött… Megkeményítette a szívét. Ezek a banditák nem érdemelnek mást.
– Még nem halt meg… – Raito a férfi pulzusát tapogatta, felhúzta szemhéját is. – A hátába kapta a sugarat, de ha nem ért tüdőt, szívet vagy ütőeret, akkor megmarad… Kevés vért vesztett.
– Mi legyen vele? – érdeklődött Jagel. A gyomra felfordult, nem tudott a sebesültre nézni.
Raito egy másodpercig habozott, aztán döntött:
– Van egy ötletem. Begga, telefonálj Glindának, hogy az elsősegélytáskával jöjjön Porov barkácsműhelyébe. Aztán csináld, amit elterveztünk… Jagel, te kapd el a hóna alatt.
– Hová visszük? – idegeskedett a történész elborzadva.
– Hallottad, a barkácsműhelybe. Remélem, sikerül megmentenünk.
– Megmenteni? – Jagel már semmit sem értett. De barátja sürgető tekintetét látva felsóhajtott: – Hogy ezen a hajón a cipekedés mindig nekünk jut…
És Kettes súlya alatt görnyedve elindultak.

A vezérlőben megcsörrent a telefon. Négyes felvette. Ugyanakkor lépett be Labin. A pilóta gyorsan Porovhoz sietett:
– Kerestél. Mi történt?
Yvan örült, hogy Négyes nem hallja most őket. Mert amit közölni akart a pilótával, azt nem hozhatták az űrkalózok tudomására. A telefon miatt szerencsére nem volt szükség álcázott magyarázkodásra:
– A V 4-es szellőzőjáratban leállt a kettes számú ventillátor – felelte izgatottan. Jan azonnal megértette a dolog jelentőségét.
Négyes közben az ismeretlen nővel beszélt. Azzal a rejtélyes hanggal, amely már előbb is figyelmeztette:
– Vigyázzon, Négyes. Most maga következik.
– Kivel beszélek?
– Mindegy. A lényeg az, hogy Leffrey megőrült.
– Miket beszél?
– Az előbb magam láttam Kettest vérbe fagyva heverni. Leffrey lőtte le.
– Leffrey? Kettest?
– Igen. És az az ámokfutó egyedül akar maradni, mire ideér Zemun. Csak az övé lesz a dicsőség, Négyes. Ezért mondtam: most maga következik. Leffrey elindult a vezérlő felé – és a vonal hirtelen megszakadt.
Közben Porov a vezérlőpultra intett:
– Látod? A szellőzés leállt, a hőmérséklet emelkedik. De az igazi baj más…
– Értem. Mit csináljunk?
– Vedd át a vezérlést, én lemegyek a szellőzőkamrába, és kibontom a meghajtómotorok burkolatát. Vagy sikerül elindítanom újra a ventillátort, vagy… – Yvan nem fejezte be a mondatot, gyorsan kisietett a vezérlőből. Az agyában, a mellében akárha pörölycsapások döngtek volna, csak egyetlen gondolat kínozta: minél előbb meg kell javítania a ventillátort. Mert ha nem – a szellőzőcsőbe rejtőzött utasok negyedórán belül megfulladnak…

8

Halden visszajött a mosdóból. A hideg víz lecsorgott a tarkóján, néhány csepp az inge alá is került. Kellemetlenül csiklandozta. Szándékosan nem törölte meg a haját – még bőrén érezte a hűvös zuhanyt, mikor újra leült a helyére.
– Igyekezz, kihűl az ebéd – mondta Sietti. Halden a tálcára nézett, a fehér műanyag tányérokra. Egy cseppet sem volt éhes. Maga elé húzta ugyan a tálat, kanalát belemerítette a levesbe, aztán felnézett. Tekintete Siettiével találkozott.
– Megértelek – mondta a társa halkan. – Nekem is éppen az jutott eszembe, hogy amíg mi itt falatozunk, azok ott az Atlaszon talán éppen haldokolnak.
– Vagy harcolnak – felelte az indián ősök utóda. – Így vagy úgy, de néhányan közülük az utolsó percig sem adják fel.
– És jól teszik.
Halden elnézett valahová messze. Az űrállomás most a Föld árnyékában haladt, a sötétség oltalmazón vette őket körül. Legalábbis Haldennek úgy tűnt: a bársonyos fekete burkolat védelmezőén befogadta őket. Ugyanakkor tudta, hogy ez csupán hangulat. Semmi más.
– Lehet, hogy mi is így tennénk a helyükben – vélte Sietti.
– Lehet – hagyta rá Halden, és kedvetlenül eltolta maga elől a tányért.

A Földön milliók várták a híreket. Az Atlasz személyszállító űrhajóval történt tragédia napok óta izgalomban tartotta az embereket. A hozzátartozók számára a kormány külön videotelefon-vonalat biztosított, ahol éjjel-nappal rendelkezésükre bocsátották a hajóról érkezett legfrissebb híreket. A világtévé központi és regionális stúdiói rendszeresen tudósítottak a fejleményekről. A sanghaji körzet nézői szívszaggató jelenet szemtanúi lehettek – a kis Csing szülei üzentek az Atlaszt elrabló űrkalózoknak – kérték őket, hogy ne bántsák a gyermeküket… Csing édesanyja sírásban tört ki a kamerák előtt. A skandináv körzet egy riporterének sikerült fellelnie Dalma Ouden apját; a férfi egy távoli fafeldolgozó telepen dolgozott, de nem volt hajlandó nyilatkozni a tévének. Többen próbáltak interjút készíteni Raito és Begga szüleivel, de az öregek – Klein felügyelő tanácsára – elzárkóztak minden nyilatkozat elől. A szemfüles riporterek viszont nem adták fel a harcot, következő célpontjuk Jamagucsi videofilm-rendező volt, aki azonnal megértette az ügy jelentőségét. Közölte a riporterekkel, hogy új filmjének főszerepét Begga Kuomeni fogja játszani…
A Föld lakóinak többsége döbbenten értesült az Atlasz sorsáról. Az új, fiatalabb nemzedék tulajdonképpen csak ekkor értette meg, hogy az erőszak még nem halt ki világukból. Abból a világból, amelyet már olyannyira hajlamos volt tökéletesnek látni, hinni –

Leffrey elhatározta, hogy maga keresi meg a rejtélyes módon eltűnt utasokat. A betegszobában hiába járt – a fehér falú kis helyiség üresen ásított. Lement az alsó szintre. A raktárak táján is süket csend fogadta.

Porov felsóhajtott. Elöntötte a kétségbeesés… Hát mégsem sikerül? A ventillátorok vezérlőberendezésében nem tapasztalt hibát. A mérnök ott állt a nyitott faliszekrény előtt. A vezetékek, kapcsolók, összefonódott kábelcsomók és érintkezők halmaza számára nem jelentett titkot. Értette a szellőzőrendszer működésének alapjait, és tudta már: a vezérlésben sem következett be hiba. A hajó ventillációs csöveiben a belső, megtisztított levegő keringett. Az egyes szinteken külön-külön, egymástól függetlenül dolgoztak a gázcserélők, amelyek az elhasznált levegőt ismét feltöltötték a megfelelő százalékarányú oxigénnel. A rendszer végpontjai a hőmérsékletérzékelők voltak; ha valahol az előre megállapított érték fölé emelkedett a hőmérséklet – akár csak egy tizedfokkal is! –, a központi számítógép máris utasította a négy ventillációs hálózat egyikét…
Porov meredten nézte a kis műszerfalat. A jelzések itt is félreérthetetlen ék voltak: a kettes számú ventillátor nem működött. Ez azt jelentette, hogy sem a kettes számú, méternyi széles szellőztető csővezetékben, sem az ahhoz csatlakozó, jóval vékonyabb csövekben nem áramlott a levegő. Gyakorlatilag tehát a V 4-es rendszer, leállt. És ők előzőleg éppen ebbe a csőrendszerbe rejtették a nőket és a két gyereket!
A mérnök érezte, hogy verejték cseppek ülnek a homlokán. Fázott és melege volt egyszerre. És visszatért a félelme. Pedig már azt hitte, ettől egyszer s mindenkorra megszabadult…
Zajt hallott. A folyosón léptek dobogtak. De mire zsibbadt lábai mozdulhattak volna, az ajtó felpattant…
Porov megkönnyebbülten fellélegzett – az ajtónyílásban Begga és Raito állt:
– Maguk azok?… – Yvan fújt egyet, és megtörölte a homlokát.
– Mindent tudunk – közölte gyorsan Raito. – Labinnak sikerült telefonálnia a vezérlőből. Nem tudja elindítani a ventillátort?
– Nem. Innen ez lehetetlen – felelte gyorsan a mérnök. – Csak egyet tehetünk: lemegyünk a szellőzőkamrába, és kihívjuk a nőket a csőből…
– Nem lehet! Leffrey éppen azon a környéken mászkál.
– És ha én elterelem a figyelmét? – kérdezte Begga. De Porovnak más ötlete támadt:
– Tudom már… gyerünk!
Otthagyták a nyitott vezérlőszekrényt, és felrohantak a felső szintre. Yvan megszállottan szaladt az élen, a házaspár követte. Szerencsére nem találkoztak terroristákkal. A mérnök feltépte az egyik félreeső helyiség ajtaját, odabenn a falhoz szaladt. Szétdobálta a felhalmozott ládákat. Raito – anélkül, hogy tudta volna, miről van szó – segített neki. Ő is érezte a levegőben vibráló feszültséget –
Néhány másodpercig úgy tűnt a hadnagynak, érti már, mit akar Porov. A raktár falán, alul, kicsi, rácsos szellőzőablakot pillantottak meg.

– Iszonyú forróság van… – suttogta Genter kiszáradt torokkal.
– Mint odalenn délen… ahol a pálmafák nőnek. – Csing is szenvedett, de igyekezett férfiasan viselni a csapást. A sötét, szűk csőben kényelmetlenül ült, lábai elzsibbadtak. Néha úgy tűnt neki, látja a többieket – de ez csak optikai csalódás lehetett, ezt maga is sejtette, szeme játszott vele, képzelődött. A szellőzőrendszerben nem volt világítás. Csak itt-ott szűrődött be – nagyon távolról – valami kis fény, a nagy csőből elágazó kisebb csövek végéről. Igen, azok a nyílások az űrhajó egy-egy helyiségébe csatlakoztak. A ráccsal takart kerek réseket innen nem látták, nem láthatták.
– Nem áramlik a levegő – mondta valaki dél-amerikai akcentussal. A sötétben egymás mellett kuporgó asszonyok keveset beszéltek. Ez a mondat is furcsán hangzott most. Hallgattak tovább, de érezték, egyre nehezebben lélegezhetnek.
Genter kigombolta az ingét. Mikor kiegyenesítette a lábát, véletlenül megrúgott valakit.
– Bocsánat – mondta kényszeredetten.
– Be vagyunk zárva – mondta valaki. Keserűen. Rettegve.
– Azt az ajtót, ahol bemásztunk, csak kívülről lehet kinyitni.
– Ha Glindáékkal történik valami… itt ragadunk.
– Levegőt!
– Megfulladok!
– Csend legyen! – kiáltotta a kis Genter idegesen. A vékony gyerekhang elvágta a vitát. A csőalagútban meglepett csönd támadt, csak néhány kapkodó lélegzetvétel hallatszott. Aztán… Valahonnan – felülről? oldalról? – szinte földöntúli, de halk, messziről érkező kiáltást hallottak: – Csing!… Csing!

Leffrey negyedórával később befejezte "őrjáratát" az alsó szinten, és visszament a személyzeti folyosóra. Belépett a vezérlőbe. Az űrkalóz figyelmét nem kerülte el, hogy Négyes az első másodpercben meglepett mozdulatot tett: keze az övére csúszott. "Mintha fegyvert akart volna rántani" – futott át a férfi agyán, de egyelőre nem tulajdonított a dolognak jelentőséget. Különben is, sok egyéb gondja volt:
– Miért van olyan meleg? – kérdezte Labintól. A pilóta készségesen válaszolt:
– Leállt az egyik ventillációs rendszer. Porov mérnök elment megjavítani. A hőmérséklet tovább már nem emelkedik, mert a másik három szellőzőrendszert nagyobb teljesítményre kapcsoltam.
A műszaki részletek nem érdekelték Leffreyt. Négyesre nézett:
– Menj a felső szintre, keresd meg a kábultakat. Az alsó szinten senkit sem találtam. Az ördögbe is, jó lenne tudni, mi lett Pablóval és Hármassal?
– Megyek. – Négyes láthatóan megkönnyebbült. Kiment a vezérlőből. Leffrey megvárta, míg, a férfi eltűnt a személyzeti folyosó kanyarulatában, aztán a pilótához fordult:
– Mikor találkozunk Zemunékkal?
– Talán már két óra múlva – felelte Labin szárazon, és összeszorította fogsorát. A két férfi – a fegyveres és a fegyvertelen – hosszú percekig állt egymás mellett, néma csöndben.

– Csing!… Csing!
– Itt vagyok! Én vagyok, Csing! – kiáltotta a gyerek. A meleg levegőben nehezére esett a kiáltozás, forróságot érzett a mellében. – Ki hív?
– Raito vagyok, Csing!
A gyerek elmosolyodott a sötétben:
– Hol vagy, Raito?
– Ez nem fontos. Baj van, Csing, szükségünk van rád!
A gyerek büszkén meglökte Gentert:
– Hallod? Nélkülem semmire se mennek.
A hang folytatta:
– Figyelj jól, Csing. A kalózok miatt most nem tudunk benneteket kihozni onnan. De elromlott a ventillátor, és a szűk csőben csak te férhetsz hozzá.
– Mert én vagyok a legkisebb… – morogta a gyerek elégedetlenül. De aztán újból arra gondolt, hogy Raitónak van rá szüksége, csodált nagy barátja az ő segítségét várja – és ez büszke örömmel töltötte el.

A barkácsműhelyben Glinda egy ollót kért. Sarah az elsősegélytáskából gyorsan kivette, és odaadta. Borles kapitány segédkezett a kötözésnél, Irina pedig a félig nyitott ajtónál állt őrt. Néha kilesett a folyosóra. Igyekezett nem nézni az asztalra, ahol Porov lesöpört alkatrészei helyén most egy véres emberi test feküdt.
– Glinda nem orvos – mondta Borles. – Még kevésbé sebész. Nem felelhet ennek az embernek az életéért.
– Raito csak annyit mondott, próbáljuk bekötözni – suttogta. Irina.
– Ez megtörtént. – Borles lesöpörte a gézmaradványokat a padlóra. Sarah a sebesült arcát nézte. Furcsa volt most először látni Kettest – álarc nélkül. Az űrkalóz huszonnégy-huszonhat éves lehetett; a fekete hajú, borostás férfi sápadtságát most különösen kiemelte az asztal fölött alacsonyan lógó erős fényű lámpa.
– …Mindenesetre belőttem a bőre alá egy dupla adag erősítő injekciót – tette hozzá Borles, és a sarokba ment, a vízcsaphoz. Széles sugárban eresztette a maga és a fekete stewardess kezére a meleg vizet. – Glinda, maga most menjen vissza. Elég, ha Sarah marad itt. Ha valami fontos dolog történnék, azonnal értesítsen.
– Igen, kapitány úr.
Irina mélyet lélegzett. Borles ránézett, és visszatért szokásos nyugalma:
– Asszonyom, ön még sápadtabb, mint ez a terrorista…
– Nem… nem vagyok hozzászokva… az ilyesmikhez – nyögte a fiatalasszony, és megrázta vörös haj koronáját. De láthatóan már jobban érezte magát, mint a védőpajzs mögött.
– Hát az biztos, hogy ez a Mars–Föld utazás három nap alatt több izgalmat okozott, mint az utóbbi tíz év összes fordulója…
Borles lassan törölgette a kezét. Kettes felnyögött, az egyik lábát félig felhúzta, valamit mormogott. Látszott, visszanyerte eszméletét, bár a szemét még nem nyitotta ki. Sarah közelebb lépett, hogy vigyázzon rá, ha túl hirtelen mozdulatot tenne…

Csing az egyre szűkülő csőben mászott. Lassan haladt előre – a cső átmérője az utóbbi néhány méteren csökkent. A gyerek már vállaiban érezte a fémgyűrűk szorítását. Lihegett, a verejték a szemébe csörgött, csípte.
– Csing!… – hallotta újra a távoli kiáltást.
– Igen?
– Már csak néhány méter, tarts ki!
Csing nem válaszolt. Előbbre préselte magát. Most semmit sem látott – az eddigi úton néha oldalról beszivárgott a fény a kiágazó szellőzőcsövekből. Némelyik biztosan egészen közel torkollt valamelyik helyiségbe… De Csing most már saját testével zárta el a fényt, sötétben mászott. Fájt a könyöke, a válla, a térde. Nehezen lélegzett. Alig kapott levegőt. De fáradhatatlanul dolgozta magát előre a csőben, hisz Raito kérte rá… Még négy méter, azt mondta az előbb, körülbelül annyi lehet a távolság a cső beszűkült része és a ventillátor között… Még kettő. A cső már olyan keskeny volt, hogy a fiú vállai szinte teljesen beszorultak. Megrázta a fejét, egyik karját előre nyújtotta, kapaszkodót keresett. Éppen itt nem volt csőelágazás, nem volt mit fognia. Lábát csúsztatta hát előre, és rálelt egy nyílásra, ami mellett az imént csúszott el. Sarkát beleillesztette, előbbre lökdöste a testét… Úgy tűnt, lát valamit. De nem volt benne biztos. Mintha sötét tárgy magasodna előtte a csőben –
A kezével még nem érhette el. A füle zúgott, a verejték megint a szemébe csörgött. "Azért is!…" – suttogta. A vállába fájdalom nyilallt.
– Csing, ott vagy már a ventillátornál?
– Igen! – válaszolta. De hangja most nem zengett úgy, mint máskor. Ezt Raito még a távolban is hallhatta, mert váratlanul így kiáltott be a szellőzőrendszerbe:
– Csing, kitartás! Gondolj az Űr Sárkányára! Gordonra, a verhetetlen hősre! Gravittira, aki senkitől sem fél! Most te vagy Gordon, te vagy Gravitti!…
– Én vagyok… Gordon… – Csing hatalmas erőfeszítéssel lökte magát előre. Szeme rég megszokta a sötétséget. Látta-érezte, hogy a ventillátor már itt van. Milyen messzire? Karnyújtásnyira?
Még két mozdulat. Már csak centiméterekkel csúszott előre; a szellőzőcső hihetetlenül szűk volt. Csing lihegve pihent, aztán jobb kezét kinyújtotta és… megérintette a ventillátort!…
Körbetapogatta a kereket. Ujjbegyével érezte a ferde lapkákat. A könnyű kerék megmozdult, de elakadt ismét. Miért?… A gyerek egy utolsó erőfeszítéssel közelebb csúszott. Tapogatott. És akkor… alul, a ventillátor forgó része és a cső fala között valami puhát tapintott. Először ijedten visszarántotta a kezét, aztán erőt vett magán, odanyúlt ismét…

Porov kezében tartotta a telefonkagylót, és várt. Raito a raktár padlóján térdelt, és fülét a lyukra tapasztotta. A mérnök nem hallottá a gyerek kiáltásait – de tudta, hogy Raito hallja, és ez a fontos. A négyes számú szellőzőrendszer kiágazó csöveinek bonyolult elhelyezésével az Atlaszon egyedül csak Porov mérnök lehetett tisztában. A mikrofilmekre vett tervrajzok előkeresésére sem volt idő. De Yvan Porov szerette az Atlaszt, és nem jött zavarba, ha bármelyik berendezés akármelyik kicsiny részletéről kérdezték… így most is azonnal tudta, hogy abból a kis szolgálati raktárhelyiségből nyílik a szellőzőcső, amelyik a legközelebb esik az elromlott ventillátorhoz. És a rendszerben rekedt rejtőzködőkhöz…
Raito elkapta a fejét a nyílástól:
– Egy textildarab akadt a ventillátor szárnyaiba. Alighanem valamelyik nő kendője vagy zsebkendője lehet.
– Amikor bemásztak, elvesztette a csőben, és a légáramlat a ventillátorra húzta. – Porov azonnal kész volt a magyarázattal.
– Lehet. Csing most leszedi, és amint kész lesz, kiált… De már alig hallom a hangját. Fuldoklik a légszomjtól, és biztosan a többiek is… Hívja Labint. Amint a gyerek ideszól, azonnal indítsa el a ventillátort, így még van remény, hogy életben maradnak ott a csőben…

Csing megmarkolta a puha kendőt. Merev ujjai nehezen fonódtak rá. Összeszorította a kezét. Az anyag hersenve elszakadt. A gyerek tovább tapogatott. A ventillátorkerék lapküllői szélén itt-ott talált még textildarabokat. Leszedte mindet, inge alá gyűrte. A válla sajgott.
– Raito…
– Igen, Csing?
– Készen van!
Alig fejezte be a szót – halk zúgás töltötte be a csövet. Légáramlat csapott a gyerek arcába… A zúgás erősödött, és szél, szél fújta már Csinget, hűvös szél! Mint egykor otthon a tengerparton, íze volt a levegőnek –
Csing boldogan fellélegzett, szinte itta a jóízű, életszagú levegőt…

– Az a másik hajó már feltűnt a radaron – mondta Labin. Még egy pillantást vetett a műszerekre. Mind a négy szellőzőberendezés tökéletesen működött. A hajóban süllyedni kezdett a hőmérséklet.
Leffrey most nem tudta leplezni izgalmát. Talán nem is akarta. Csak ők ketten voltak a vezérlőben – sem a személyzet, sem terroristatársai előtt nem kellett megjátszania magát.
– Mikor kezd fékezni? – kérdezte az űrkalóz. Ő is a radarernyőt nézte.
– Amint Borles kapitány parancsot ad rá – válaszolta Labin nyugodtan. A hangja sem rezzent. Leffrey meglepetten lekapta tekintetét a radar zöldes képernyőjéről, a fel-felvillanó fehér pontokról, szeme összeszűkült.
– Mit mondott?
– Jól hallotta, Leffrey. Fékezésre csak a kapitány adhat parancsot.
– De a kapitány már… – Leffrey csak az állával intett hátra, az Atlasz hajtóműve felé.
– Az engem nem érdekel – vont vállat a pilóta. – Az űr kellős közepén csak kapitányi parancsra lehet megállítani a hajót.
Leffrey megmarkolta a pisztolyát. A pilóta mozdulatlanul állt a helyén.
– Számítsa ki a féktávolságot! – Az űrkalóz lassan szűrte fogai között a szavakat. – Aztán haladéktalanul kezdje meg a fékezést… Nem ajánlom, hogy ellenkezzen. Gondoljon Dalmára. Maga is a lány sorsára juthat, Labin!
A pilóta nem válaszolt.

Négyes benézett az összes helyiségbe. Feltűnt neki, hogy alig pár kabinban látott utasokat, azok is mind férfiak voltak. A teniszpálya, az úszómedence, a tornaterem üresen ásított. Négyes félni kezdett. Talán nem is az utasoktól. Az Atlasz csendje riasztotta meg, ez a fülben zúgó, fenyegető csend.
A terrorista minden ajtó előtt hallgatózott előbb, csak aztán tépte fel villámgyorsan. Lézerpisztolyát állandóan készenlétben tartotta.
De nem akadt ellenfélre. A felső szinten majdnem magányosnak érezhette magát. Semmi nyomát sem lelte két elkábult társának. Azt sem tudta, merre járhat Kettes? És miféle foltok voltak a hármas raktár előtt?… És ha vér volt?… Ha igaz az, hogy –
A bal oldali folyosón hangokat hallott, miközben az étterem felé tartott. A társalgó ajtaja előtt megállt, óvatosan belesett. Az alacsony asztalka mellett egymással szemben ülve két férfi sakkozott. Az egyiknek ázsiai vonásai voltak. Négyes úgy döntött, kikérdezi őket.
Juan Trivento éppen előrehúzta egyik tornyát, ezzel érdekes, új helyzet alakult ki a sakktáblán. Ikeda doktor – látszólag – se látott, se hallott, lehajtott fejjel ült. Trivento felnézett a váratlanul megjelent Négyesre, gyűlt benne a düh, de hallgatott. Annyit mindenesetre megállapított, hogy a köpcös férfi egyedül van.
– Figyeljenek ide – mondta Négyes. – Nem látták a többi utast?
Ikeda és az algabúvár összenéztek. Mintha azt mérlegelték volna, egyáltalán válaszoljanak-e a fickónak.
– Itt nincsenek, láthatja. Keresse őket máshol – förmedt rá Trivento. A hang durva és megvető volt, ez meglepte Négyest. Halványan érezte, hogy az utasok szemtelensége már jelez valamilyen változást. Ha nem többet, hát annyit biztosan, hogy már nem félnek a terroristáktól… Akkor viszont nekik: Leffreynek és Négyesnek – kell tartaniuk az utasoktól… Négyes most hát csak állt a sakkozók mellett, izzadt az álarc alatt, a homloka viszketett, és félt. A félelem pedig haragot ébresztett benne. Triventóhoz lépett, rászegezte pisztolyát:
– Maga most elvezet engem a rejtekhelyre. De gyorsan! – kiáltotta izgatottan. Túl hangosan. Juan csak nézett:
– Miféle rejtekhelyre?
– Ahová elbújtak! A nők… – és dühösen a padlóra lökte a sakktáblát. A fekete és fehér figurák szertegurultak a padlón.
Ekkor meglepő dolog történt. Trivento, ha később megpróbálta rekonstruálni az eseményeket, a látványt nem tudta felidézni teljes egészében. Csak annyit látott, hogy az idegesen hadonászó Négyes egy pillanatra hátat fordított Ikedának. És a doktor akkor – mintha rugók lökték volna fel – ülő helyzetből a magasba pattant. Egy kar süvített, tompa ütés zaja hallatszott. A döbbent algabúvár a Négyes fekete álarcából kilátszó szemeket nézte; azokat a szemeket, amelyeknek azonnal kifordult a fehérje, és a férfi egyenesen… Trivento karjába dőlt elernyedt testtel. A pisztoly a padlóra koppant.
Ikeda egy teniszlabda ruganyosságával ért földet, és máris az ajtóhoz szaladt, kinézett.
– Senki – mondta megkönnyebbülten. Trivento a földre dobta az ájult terroristát, felvette a pisztolyt. Csak akkor nézett a doktorra:
– Hát ezt hogyan csinálta?
– Tarkóütés – legyintett Ikeda könnyedén. – Tanultam valamikor.
– Telefonálok Raitónak. – Trivento még mindig csodálkozott, lelkendezve folytatta: – Nahát, doktor! Erre nem számítottam.
– Ő sem – mutatott Ikeda az ájult álarcosra.
– Miért lépett közbe, doktor? Eddig eszébe sem jutott lázadni a terroristák ellen!
– Mert ez a fickó megzavarta a sakkpartinkat – felelte Ikeda halkan, a rá oly kevéssé jellemző bőbeszédűséggel, és a padlón heverő sakkfigurákra mutatott.

Borles Porovra nézett. A barkácsműhelyben álltak; a lámpa nagy árnyékokat vetett a falra.
– Csúnyákat gondoltam magáról, Yvan. Mikor Leffrey elhurcoltatott a védőpajzs mögé, és maga nem állt ki mellettem…
– Nem volt rá szükség, kapitány úr. Én már tudtam, hogy Raito védőruhába öltözve várakozik a pajzs másik bejáratánál.
Sarah a falnál guggolt, és egy dobozba rakosgatta Porov alkatrészeit és szerszámait. Az asztalon fekvő sebesült Kettes már magához tért, de nem szólt. A kapitány Irinára nézett:
– Látja, asszonyom? Ez az ember gúnyolt bennünket, mielőtt belökött a pajzs mögé… És most itt fekszik. Megölhetnénk. Egyetlen mozdulatba kerülne, csupán egyetlen mozdulatba…
– De ezt nem tesszük meg – lehelte halkan a fiatalasszony. – Ezzel mi is olyanná válnánk, amilyenek ők.
– Igazad van. – Jagel átölelte felesége vállát. Gallog, a fekete férfi, aki addig a folyosón őrködött, most bedugta a fejét az ajtón:
– Jönnek Raitóék, hozzák azt a fickót.

Halden az egyik képernyőt nézte. A fel-felvillanó fénypontok ezreiből összeálló kép a világűr egy részletét mutatta. A távolban csillagok – vagyis napok – ragyogtak. "Elméletileg mindenütt lehet élet, ahol e napok körül bolygók keringenek – gondolta. – A központi, energiát, fényt, életet adó csillagoktól se túl messze, se túl közel lévő bolygók milliárdjain pezseghet az élet valamilyen formában. Lehet, hogy egyszer találkozunk valahol. Vagy ők jönnek el ide, vagy mi megyünk el hozzájuk. Vagy egyszer valahol az űrben véletlenül találkozik két hajó. Vajon milyen külseje lehet az ő járműveiknek?"
– Ébredj, öregem – érintette meg a vállát Sietti.
– Nem alszom. A képernyőt nézem.
– Lehet aludni nyitott szemmel is – bölcselkedett kövérkés társa. – Rádiótávirat jött Klein felügyelő embereitől, akik Zemunt kísérik.
– Halljuk.
– A radarjaikon már befogták a közeledő Atlaszt. De… – Sietti arcán zavar tükröződött. Halden erre rögtön felfigyelt.
– No, mondd gyorsan. Mi a baj?
– Az Atlasz nem fékezett le. Az eddigi sebességével száguld tovább. Úgy tűnik, a két hajó találkozásából nem lesz semmi…

Raito és Trivento belökték Négyest a barkácsműhelybe. Juan az ajtónál maradt a második zsákmányolt lézerpisztollyal. A fal mellett Borles, Porov, Begga, Irina, Glinda, Sarah, Gallog és Ikeda álltak. A kis helyiségben éppen hogy elfértek ennyien.
Raito lerántotta a terrorista fejéről az álarcot. Négyes kövérkés, borostás arcán patakzott a verejték, kapkodva lélegzett. Apró sötét szeme volt, orra mellett sebhely virított. Még eléggé bizonytalanul állt a lábán. Ikeda doktor tarkóütése hosszú percekre elkábította. Két karját a férfiak még a folyosón hátrakötötték.
Raito az asztalon heverő Ketteshez lökdöste Négyest. A sebesült arcán látta, hogy az magánál van.
– Kettes! Mondja el a barátjának, ki sebesítette meg!
Kettes kiszáradt ajka megmozdult. Halkan szólt. Raito közelebb lökte Négyest. Kettes most felnézett; csak Négyest látta maga előtt. Az utasok hátrább húzódtak.
– Gustav… az az átkozott… lézerrel… Vigyázz, mert téged is… – elhallgatott. De ennyi is elég volt. Négyes azonnal kijózanodott. Meredten nézte barátja arcát.
– Szóval mégis igazat mondott az a nő. Leffrey megőrült… – suttogta.
– Mindig őrült volt. – Raito maga felé fordította Négyest, és a bandita szemébe nézett. – Szerencséje, hogy a mi kezünkbe került, Négyes, így legalább életben maradhat. És ha tesz nekünk egy szolgálatot, még azt is elérhetjük, hogy az egész bandából maga kapja a legenyhébb ítéletet.
– Maga nem hivatalos személy, csak egy utas. – Négyes már láthatóan magához tért, és ravasz szikra csillant a szemében. – A törvény nevében maga semmit sem ígérhet nekem.
– Téved! – Raito elővette igazolványát, felmutatta. Közben maga is tisztában volt vele, mennyire színpadias ez a mozdulat. De ebben a percben nem tehetett másként. Tudta, hogy szüksége van most erre a kis mágneses lapra, amelyen a Föld címere büszkélkedett. Ez talán jobb belátásra bírja a banditát. – A világőrség hadnagya vagyok.
Meglepett csend támadt a kis szobában. Borles kinyitotta a száját, talán szólni akart – de hallgatott. Yvan Porov csak bólogatott, mintha mondaná: sejtettem. Ikeda talányosan mosolygott. Trivento a fejét vakarta.
– Csak egyet ígérhetek magának – folytatta Raito Négyes szemébe nézve. – A bíróság jelentősen csökkentheti a büntetését, ha szolgálatot tesz a túszoknak.
Négyes már csak Raitót látta. A fiatalember világos szemét.
– Most még egyszer dönthet, kinek az oldalán áll. Ez az utolsó esélye.
Négyes mélyet lélegzett. Búvár volt most, mélyről merült fel. Tekintetét elszakította Raitótól, körölnézett. Sarah és Glinda szeme is rajta pihent. És Irina… Jagel és Porov. No meg… Kettes. A társa csendben hevert, meztelen mellén és hátán vérnyomokkal és fehérlő kötéssel. De a tekintetét ő is Négyesre szegezte.
A bandita leszegte a fejét:
– Mit kéne tennem?
Borles kapitány megkönnyebbülten felsóhajtott. Raito halkan, egyszerűen mondta:
– Mondja el, hová rejtették a robbanóanyagot.

A 14-es raktár ajtaját a zsákmányolt lézerpisztollyal olvasztották ki. Triventóról kiderült, hogy ért a fegyver kezeléséhez – nemrégen még hasonló pisztolyokkal védekeztek a cápák ellen Óceániában az algatelepek szórakozásképpen búvárkodó dolgozói.
Raito elküldte Jagelt és Beggát a személyzeti folyosó végéhez. Az volt az "előőrs" feladata, hogy jelezze, ha netán Leffrey közelednék a felső szint leghátsó részéhez.
Borles kapitány lépett elsőként a helyiségbe. Négyestől tudták, hogy a thoratitot a banditák két jókora ládában hozták át a Lunoritról, és ebben a helyiségben, a hátsó fal tövében helyezték el. "Pontosan a védőpajzs mellett" – gondolta Borles, magában átkozva az űrkalózok hidegen számító kegyetlenségét.
Néhány odavetett műgyanta lap mögött ráleltek a ládákra. A lámpafényben fenyegetően csillantak a négyszögletes, bordázott alumínium tartályok –
– Két vékony kábellel kapcsolták őket össze, és az egyik tetejére valamit szereltek – mondta a kapitány; ő hajolt elsőként a ládák fölé. "Ha felrobban, vége a hajónak, és vele együtt nekünk is. Ha nem a detonáció, akkor egy másodperccel később az űr végez velünk. Az Atlaszból pedig csak kozmoszban bukdácsoló roncsok maradnak. A világmindenségben az idők végezetéig repülnek majd ezek a fémdarabok és minden, ami belőlünk marad…"
– Négyes szerint a banditák között ötös volt a robbantási szakértő – mondta gyorsan Raito. – Vagyis Pablo, akit elkábítottunk, és csak órák múlva térhet magához.
Raito a többiektől hallotta, hogy míg ő a védőpajzs mögött járt, Hármast és Pablót a többiek Csing kabinjába vitték, ott újabb jókora Narkotex-adaggal tovább altatták őket.
– Nem várhatjuk meg, míg a fickó magához tér, nincs annyi időnk! – Trivento a ládára szerelt félgömb alakú vörös fémszerkezetet nézte. A tetején látható csavarokat és a két számskálát. – Ha a detonátor tényleg Leffrey zsebében van… – Márpedig ezt Kettes is megerősítette. Ez a "bomba" bármikor felrobbantható távirányítással, és az erre szolgáló kis készüléket Leffrey egyetlen percre sem adta ki a kezéből, még Kettesnek sem.
– Tehát most is nála van.
– És bármikor megnyomhatja a gombot…
A férfiak hátán hideg borzongás futott át. Raito az ébenfekete férfira nézett:
– Gallog úr… Azt mondta, esetleg tudna segíteni.
Amaz már nem is figyelt Raitóra. Finoman félretolta Borlest, és alaposan, közelről megszemlélte a rejtélyes szerkezetet. Leguggolt, és csak akkor válaszolt, a tekintetét le sem véve a ládákról:
– Geológus vagyok. Kutatórobbantásoknál használjuk a thoratitot, persze jóval kisebb mennyiségekben. Az a gyanúm, hogy ezt a detonátorfajtát a marsi bányákban használják, főleg a külszíni fejtéseknél. Ebből következik, hogy ők is ott szerezhették…
– A Phoboszon rakodott a Lunorit – bólintott Borles.
– Látott már ilyen detonátort? – kérdezte Raito türelmetlenül. Hisz' sürgette az idő.
– Igen. Ezekhez hasonlókat szoktunk használni mi is. – Gallog ismét a piros félgömb fölé hajolt, jól megszemlélte minden oldalról, és felemelte a kezét. – Ne kérdezze, Raito. A válaszom: igen… Megpróbálom szétszedni. Vagy sikerül, vagy sem…
Súlyos lett a csönd. Borles, Trivento és Raito összenéztek. Tudták mindnyájan, mit jelentene a kudarc… Aztán a hadnagy észrevette a falon a telefonkészüléket.
– Én elmegyek. Maguk maradjanak itt. Kapitány, kérem, legyen a telefonnál. Juan, álljon az ajtóhoz. Ha Leffrey felbukkan, használja a fegyvert.
– Felhatalmaz rá? – kérdezte a férfi komolyan. Raito nyelt egyet. "Igen, most már tudják, hogy én képviselem a törvényt. Tehát enyém a felelősség is. Eddig soha nem tudhattam, milyen nehéz kiadni egy ilyen parancsot…" Bólintott:
– Igen, Juan, lője le, ha más mód nincs az ártalmatlanná tételére. – Kilépett a folyosóra, aztán visszaszólt. – Bár az az igazság, hogy… azzal a banditával magam szeretnék leszámolni.

– Utoljára mondom, kezdje el a fékezést – ismételte Leffrey komoran. Fenyegetően.
Labin az adattároló kijelzőjére nézett. Nem kellett utánaszámolni. – Így is látta, hogy már késő van. A Földről eléjük küldött hajó – úgy látszik – korábban megállt. Ki tudja, mióta várakozik már az űrnek ezen a semmivel meg nem jelölt pontján. Ha most kezdi fékezni az Atlaszt, a hajó a nagy utazósebességéről csak harmincötezer kilométer megtétele után fog megállni. Csak akkor csillan majd a sebességmérő mattüveg számlapján az űrben oly ritkán megjelenő "0" számjegy… És az Atlasz addig jóval túlszalad a várakozó földi hajón.
"De annak semmi akadálya, hogy becsapjam a fickót" – gondolta Labin, és vallat vont:
– Rendben van. Néhány perc alatt kidolgozom az optimális fékezési programot, és kezdhetjük.
Leffrey megkönnyebbült:
– Mégis lehet magával okosan beszélni, pilóta… Csinálja!

Begga megfogta a férje karját:
– Rai…
– Igen, szívem.
Egy pillanatig csendben álltak, összeölelkezve. Nem kellett beszélniük, nem is volt szükség szavakra. Mindketten ugyanazt érezték. Aztán az asszony kibontakozott férje karjaiból:
– Vigyázz magadra! – A szeme könnyes volt.
– Te is – felelte Raito halkan, és elment. Az asszony megvárta, míg becsukódik a kabin ajtaja. Aztán a telefonért nyúlt.
Glinda egy tálcán két kávét hozott. A fehér csészékből felkígyózó pára láttán Labin nagyot nyelt, az illat rögtön betöltötte a vezérlőtermet.
– Itt a kávé, uraim.
– Jöhet – felelte Labin. Jobb kedvre derülten nézett fel a kis kézi számítógép mellől.
– Kábítószeres? – kérdezte Leffrey gúnyos-ellenségesen, összehúzott szemmel figyelte a lány arcának mindén rezdülését; Hátha elárulja magát valamilyen apró, alig észrevehető jellel…
– Sajnos nem volt kéznél Narkotex – vágta rá Glinda. Őt aztán nem olyan fából faragták, hogy megijedt volna Leffreytől. Vagy bárki mástól –
– Honnan tudja, hogy azt használtak? – csapott le a bandita.
– Kik használtak? A terrorista barátai? – kérdezett vissza a lány. Labin közben felhajtotta az egyik kávé felét, és beleszólt a borotvaéles szavakkal folytatott társalgásba:
– Az sem baj, ha elkábulok tőle. Úgyis keveset aludtam az utóbbi napokban.
De amazok nem figyeltek rá. Mindketten tudták, érezték, hogy ellenfelek. Csak egymást látták… Glinda szájához emelte a másik csészét:
– Kiiszom, ha akarja.
Leffrey már feleslegesnek érezte a maga kezdeményezte vitát, türelmetlenül legyintett:
– Csináljon, amit akar.
Glinda "csak azért is" ivott – szép mozdulattal, fejét kissé hátrahajtva. "Tulajdonképpen egészen csinos lány – gondolta Labin. – Kár, hogy Porovot szereti…"
A fekete stewardess visszatette a tálcára a csészéket, és elindult. Az ajtóból visszafordult:
– Majdnem elfelejtettem… Jan, Borles kapitány, üzeni, hogy a hajót nem szabad lefékezni.
Leffreybe mintha a villám csapott volna bele:
– Borles? Megőrült? Hiszen a kapitány…
– A kapitány megtiltotta a fékezést – ismételte a lány Labin szemébe nézve.
Leffrey előrántotta pisztolyát, és közelebb lépett:
– A kapitány… kijött a pajzs mögül?
Glinda és Leffrey farkasszemet néztek. A lány ajka remegett:
– Igen… – suttogta, és a tálcát letette egy székre. Leffrey elsápadt.
– Itt van?
– Igen, az utastérben rejtőzött el – válaszolta a lány. Leffrey feljebb emelte a pisztolyt:
– Most azonnal odavezet hozzá!
– Megöli?
– Nem a maga dolga. Vezessen! – förmedt a terrorista a stewardessre. Glinda lehajtott fejjel, lassan megfordult, és kiment a vezérlőből. Leffrey fegyverét rászegezve követte.
Labin egyedül maradt. És ekkor csengeni kezdett a telefon.

Gallog érezte, hogy a hátán, a gerince árkában verejtékcseppek csordulnak alá. Meleg volt a fal tövében. Ráadásul kényelmetlen testtartással volt kénytelen félig térdelni, félig guggolni a ládák mellett.
Azt hamar megállapította, hogy a bordázott alumínium fal túl vastag ahhoz, hogy a rendelkezésre álló szerszámokkal gyorsan átfúrhassák. Ez mellesleg veszélyes is lett volna a fúrásnál keletkező hő miatt. A thoratit már háromszáztíz fokon robban… Belülről tehát nem férhettek hozzá a kábelekhez. Maradt a detonátor –
A piros doboz alján két csavart fedezett fel Gallog. Azok rögzítették a ládához. Borles már nyújtott is egy csavarhúzót; a helyiségben szerencsére a javítórobotok felszerelését tárolták. Szerszám volt bőven.

Gallog óvatosan megfeszítette a csavarhúzót. Kilazult az első csavar. Félig kitekerte. "Szerencse – gondolta –, hogy alig néhány napja szerelték össze, még laza a menet." Gyorsan kicsavarta a másikat is. A vörös félgömb megmozdult – és a férfi lassan, óvatosan a kezébe vette…

A pilóta felvette a telefont:
– Labin.
– Elmentek már? – kérdezte Begga a saját természetes hangján.
– Kik? – Labin az első pillanatban nem értette, kiről van szó. Aztán "kapcsolt". – Glinda és Leffrey? Ebben a percben mentek ki. Most hagyják el a személyzeti folyosót.
– Rendben van – és egy kattanás tudatta a pilótával, hogy Begga befejezte a beszélgetést. Labin egy perccel azelőtt még nem értette, miért beszélt Glinda Leffrey jelenlétében Borles kapitányról – ilyen hibát követett volna el? Ám most Labin kezdte sejteni, hogy ez nem volt véletlen. Igen nagy játszma vette kezdetét. Glinda csak eszköz volt, ki kellett csalnia Leffreyt a vezérlőből… És ez a játszma az eddigiek közül a legnagyobb, a legfontosabb. Mindnyájuk életéről van szó, most már mindnyájukéről.

Leffrey Glinda mögött lépkedett. A férfi rendkívül gyanakodva szemlélte a környéket. Az ajtókat, a folyosók beszögelléseit.
Glinda gyors léptekkel haladt az utastéren át. Elhagyták az éttermet, a társalgót, a géptenisztermet. A terrorista sehol sem látott mozgást. Minden néptelennek tetszett.
A csönd a fülükben zúgott. Csak saját lépteiket hallották. Glinda ajkába harapott. "Még tíz méter" – gondolta, mikor megpillantotta a kabinsor felé vezető átjáró nyitott ajtaját.

Gallog óvatosan kezébe vette a vörös félgömböt. Fekete kábel vezetett belőle a ládába. A geológus próbálta finoman kihúzni – de a kábel nem mozdult. Bekövetkezett, amitől tartott: szét kell szednie a detonátort. Felsóhajtott. Magán érezte Borles és Trivento tekintetét. Igyekezett eltitkolni idegességét. Arra nem gondolt, hogy a homlokán csillogó verejtékcseppek úgyis elárulják félelmét.
A gömbrész alján három különleges csavart látott: a rájuk vésett jelzés szerint fordított menetűek. Gallog egy pillanatra behunyta a szemét. Széles marsi mezőt látott – vöröses kősivatag, homokvihar. A levegőt szél kapja fel. "Levegő"?… Ember nem lélegezheti be, igaz. Mégis levegő, marsi légkör. Ott álltak egyszer a feleségével és a többiekkel a robbantásra kijelölt helyen. Lábuknál a detonátor. "Induljunk" – mondta valaki. Elmentek ormótlan űrruháikban, ráérősen ballagtak a nagyobb sziklák mögé, hogy majd onnan nézzék a robbanást. Gallog ma is emlékszik, hogy a távolból hogyan csillogott a detonátor a napfényben…
"Alighanem ehhez hasonló készülék volt az is" – gondolta most, és sóhajtott. Aztán a csavarhúzó végét a résbe illesztette, és finom, óvatos mozdulatokkal tekerni kezdte kifelé.

A személyzeti folyosó falára árnyék vetült. Labin – éppen a helyreállt hőmérsékletet ellenőrizte a központi agy képernyőjének segítségével – megpillantotta a közeledő árnyat, és magában káromkodott. Azt hitte, máris Leffrey jön vissza. De nem. A vezérlőbe Begga és Porov léptek be. Az asszony komoly arcáról feszültség tükröződött. Porov olyan volt, mint máskor. Szótlanul a belső hangosítóberendezéshez lépett, és egy hangkristályt tett bele. Közben Begga leült a telefon mellé:
– Mostantól itt lesz a telefonközpont – jelentette ki rövid, ideges mosoly kíséretében, és máris hívott egy számot. Labin mindebből nem sokat értett, de már nem szólt. Ahogy a többiek, úgy ő is érezte, hogy a harc a végéhez közeledik.
A telefon megcsendült – Gallog akaratlanul is összerázkódott. Borles azonnal felkapta a kagylót.
– Nem, asszonyom. Még dolgozik rajta – és visszatette. Gallog akkor tekerte ki a második csavart. A detonátor burkolólapja megmozdult – Glinda alig egy méterre volt már az átjárótól, mikor valahonnan a hátuk mögül ibolyaszínű lézersugár csapott a levegőbe. Leffrey mellett azonnal lyukat égetett a falba, füst csapott fel –
Az űrkalóz megperdült. Glinda ezt használta ki – amíg Leffrey háttal állt neki, kiugrott az ajtón, és elrohant jobbra. Leffrey nem tudott uralkodni magán, és hosszú lézersugarakkal pásztázta végig a folyosót. Vaktában – hisz senkit sem látott…

Raito a figyelmeztető lövés után csendben meglapult az uszoda ajtaja mögött. Eddig minden a terve szerint történt; Leffrey figyelmét az első lövéssel sikerült elterelnie, Glinda pedig – aki előre tudta, hogy ez hol és mikor fog bekövetkezni – elmenekült. A terroristának tehát nincs túsza. Nem bújhat ismét ártatlanok élete mögé –
A hadnagy lassan, csendben lopózott el az uszoda fala mellett. Átért a másik kijárathoz. Kilesett a folyosóra – néptelen volt. Felemelte a pisztolyt, odalőtt az ajtónyílásba, ahol egy perccel ezelőtt állt. A medence mozdulatlan, nyugodt vize visszatükrözte a liláskék fénysugarat –
Üldözője – ha ott volt – most biztosan meglapult. Raito pedig rohant, hogy közben Leffrey hátába kerüljön.

Alig csendült egyet a készülék, Begga máris felkapta, belehallgatott. Aztán csak annyit mondott:
– Jól van, Glinda. Nyugodj meg… Menj a betegszobába, ahogy megbeszéltük.
Letette, és intett Porovnak:
– Jöhet a felszólítás, Yvan.

Leffrey habozva állt az uszoda mögötti keskeny folyosón. Hiába hallgatózott – csak a hajó szokott neszeit hallotta. Valahol a falakban gáz zúdult tova a csövekben, hidraulikus rendszerek dolgoztak a padló alatt, ventillátorokból fújt elő a hűvös levegő. De mindez olyan volt, mintha valahol nagyon távol történne – a zajok neszekké szelídültek, szinte nem is léteztek. A férfi érezte, hogy a harag mellett nő benne a nyugtalanság is. Hol lehet Négyes? Elő kell keríteni, szükség van rá. Ketten majd csak mennek valamire. És ki lőtt az imént? A stewardess elfutott. Lehet, hogy amit Borles kapitányról mondott, nem is igaz… Ö, Leffrey, az "Alex Zemun Csoport" sok akcióban részt vett, kipróbált főnöke… csapdába esett volna?
És ebben a percben a feje fölött elhelyezett hangszóró megszólalt. Egy férfihang beszélt:
"Gustav Leffrey! Add meg magad! Egyedül maradtál, és nincs több esélyed… Raito Kuomeni, a világőrség hadnagya beszél. Akárhol vagy – tedd a fegyveredet a padlóra, és feltartott kézzel indulj az étterembe. Leffrey, csak így maradhatsz életben!…"

Gallog előbb a csavarhúzót, aztán a harmadik csavart tette a padlóra. A félgömbnek két borítólapja volt – leszedte őket. A réz és alumínium alkatrészek megcsillantak a lámpa fényében.
– Dupla távkapcsolós – suttogta. – Ha az egyik meghibásodik, a másik ugyanúgy elvégzi a detonálást.
– Ha hozzányúl… nem robban? – kérdezte Borles súgva, kiszáradt szájjal.
– Attól függ… Elméletileg rádiójel kell hozzá. A jelre bemozduló fémtű hozza létre az érintkezést az áramkör két része között. Ha ez bekövetkezik, akkor már késő… – Gallog minden oldalról jól megnézte a gyerekfejnyi szerkezetet. Az alkatrészek között belátott a közepébe. Borles, aki laikus volt, csak ellenállásokat, egy mágneses tekercsei és néhány más, számára ismeretlen rendeltetésű alkatrészt látott. Gallog felnézett:
– Megpróbálok belenyúlni a közepébe. Ott a rádióvevő… látja, az a sárga. És a tű. Alig négy centiméter hosszú. A vége csak fél centire van az áramkör vaslemezkéjétől… Ha közéjük dughatok valamit, ami nem vezeti az áramot… – és a férfi tanácstalanul körülnézett.

Raito a társalgó és a tornaterem között fékezett le; még lihegett a futástól. Az egyik ajtó mögött állva úgy vélte, jó rejtekhelyet talált. A hangszórókon közölt felszólítás után Leffrey – ha nem adja meg magát – valószínűleg erre fog jönni. Hiszen tudja, hogy a hangszórókat csak a vezérlőből lehet kezelni. Azt hiszi hát, hogy az a bizonyos Raito Kuomeni ott lapul. Ha le akar vele számolni, arra indul –
És nem is tévedett. Leffrey jött is – csak éppen egy másik folyosón. Raito az utolsó pillanatban hallotta meg egy nyíló ajtó zaját. Megperdült, és lőtt, még mielőtt ellenfelét látta volna –
Ez volt a szerencséje. Leffrey a tornaterem másik ajtaján jött be. Raito a B folyosón várta – de az űrkalóz az A folyosón jött, és benyitott. Talán éppen a tornaszerek között akart elrejtőzni –
Raito nemi találta el Leffreyt; a férfi kiugrott a folyosóra, és elszaladt. A hadnagy óvatosan a nyomába eredt. Rohantak az Atlasz keskeny folyosóin. A lámpák fénye óriássá magasította árnyékaikat. Raito minden kanyar előtt lefékezett – nem szeretett volna Leffrey lézersugarába rohanni… A bandita ezt kihasználta, és előnyhöz jutott. Hamarosan eltávolodott. Fémlépcsők dobogtak… "Lement az alsó szintre" – gondolta Raito, és megtorpant.
A hangszórók újra beledörrentek a csendbe:
"Gustav Leffrey, add meg magad!…"

"…egyedül maradtál, és nincs több esélyed…"
Leffrey megtörölte a homlokát, lihegett. Az alsó szinten állt, a hátsó raktárak mellett. "Szóval Négyest is elkapták – dühöngött. – Lehet, hogy tényleg egyedül maradtam. De akkor is… én, Gustav Leffrey megmutatom ezeknek a nyomorultaknak, hogy rajtam nem lehet kifogni…"
"… akárhol vagy… tedd a fegyveredet a padlóra…"
Leffrey káromkodott, és elindult a gyéren megvilágított helyiségek között.

Trivento látta, hogy amazok ketten tanácstalanok. Nem mert elmozdulni az ajtótól, hiszen vigyáznia kellett, hátha erre jön Leffrey. De támadt egy ötlete:
– Itt a lézerpisztoly… Nem lehetne vele elégetni azt a szerkezetet?
Gallog szeme felcsillant:
– Igaza van! Hogy ez nekem nem jutott eszembe!
– Nem lesz ebből baj? – aggodalmaskodott Borles. – A nagy hő hatására nem történhet robbanás?
– Nem. – Az ébenbőrű, sovány geológus határozottan rázta a fejét. – Csak a vevőkészüléket kell működésképtelenné tenni, így Leffrey hiába sugározná ki a jelet, a detonátor azt már nem tudja "venni"…
Trivento az ajtónál maradt. Borles a pisztolyt odavitte Gallognak. A férfi körbeforgatta a detonátort – amennyire a ládához csatlakozó kábel engedte –, és kereste azt a pontot, ahova belőhetne a tűvékony, mégis roppant energiát hordozó sugarat –

– Hol van? – kiáltotta Raito dühösen a telefonba.
– Nem tudjuk – felelte Begga. – De légy nyugodt, hamarosan kiderítjük. Csak gyere közelebb a vezérlőhöz!
– Rendben, megyek. – letette, és kilépett a lépcsőre. Hallgatózott. Aztán fegyverét készenlétben tartva felszaladt a felső szintre.
Ismét az uszoda körül járt már, mikor megdördültek a hangszórók:
– Utasok, figyelem!… Begga beszél. Figyeljétek a folyosókat! Figyeljétek a folyosókat! Aki látja Leffreyt, telefonáljon a vezérlőbe!…

Leffrey a fogát csikorgatta. Az az átkozott nő! Nem ez beszélt a telefonban is?… Most nem volt ideje ezen töprengeni. Zajt hallott az utaskabinok felől. Egy ajtó csukódott. Zár kattant. Leffrey odaeresztett egy lézersugarat – sercegve égett a műanyag festék. Az utas azonnal telefonálhatott a vezérlőbe, mert alig néhány másodperc múlva Begga diadalmasan kiáltotta a megafonokba:
– Raito… Leffrey a felső szinten, az utas-folyosón van! Az utasfolyosón…
– Az ördögbe! – Leffrey máris rohant. Csak el, minél messzebb attól a helytől! Szívesen leszámolt volna az utassal, aki őt beárulta az imént, de jól tudta: ezzel is időt vesztene, ráadásul ott Raito is meglepheti. Sejtette, hogy e perctől kezdve űzött vad lesz belőle. Az Atlasz fedélzetén már vesszőfutás vár, rá. Amíg le nem számol azzal a Raitóval…
Hiába futott, hiába futott. A megafonok elől nem menekülhetett:
– "… akárhol vagy… tedd a fegyveredet a padlóra, és feltartott kézzel indulj…"

A lézersugár kicsapott a pisztolyból. Az apró vevőkészülék szinte azonnal szétolvadt, az áramköröket záró fémtűvel együtt. Gallog akkorát sóhajtott, mint még életében soha. Átadta a pisztolyt Borlesnek, és bátran belenyúlt a félgömbbe; ujjai rátaláltak a detonátor kapcsolójára. Egy mozdulat, és az egyik távkapcsoló lemezkéi szétugrottak. Aztán ujját ráfeszítette a másik távkapcsolóra…

Leffrey rájött a menekülés módjára. Ha a központ arról tájékoztatja azt a Raito nevű férfit, hogy Leffrey az utaskabinok körül ólálkodik – akkor a hadnagy nyilván oda jön majd. El kell tehát rejtőznie, és bevárni a "vadászt". Csak úgy szabadulhat a rettegéstől, ha megöli a fickót. Akkor még visszaszerezheti az uralmat a hajó fölött is… így is tett. Fél testtel a társalgó sarokfala mögé bújt. Hamarosan lépteket hallott… De közben megszólalt a megafon is, elnyomva minden más zajt:
– Rai, vigyázz! Most sehol sem látják a fickót, elbújhatott valahová!
"Átkozott némber" – gondolta Leffrey ajkát harapdálva. Felemelte pisztolyát –

Raito számított rá, hogy Leffrey valahol itt bujkál. A két folyosó kereszteződésén át kellett mennie. De ha a bandita itt lapul, gyorsan kell ugrania…
És Raito ugrott. Ám ibolyaszínű fénysugár csapott fel… A hadnagy szúró fájdalmat érzett bal karjában. Majdnem felkiáltott –
Aztán lába padlót ért, fékezte lendületét. A falhoz dőlt. Vérzett a bal karja. Sziszegve tapogatta a sebet; néhány meleg vércsepp máris elindult a bőrén, az inge alatt. A seb lüktetett.
"De legalább tudom, hol van Leffrey" – futott át az agyán. Ha a bandita a társalgó mögé rejtőzött, kétfelől lehet megközelíteni. Itt a folyosón, vagy… Igen! Az uszodán keresztül! És Raito fájdalmát feledve rohant, hogy a tornatermet megkerülve eljusson az uszoda másik bejáratához.

Leffrey sejtette, hogy eltalálta Raitót. Agya lázasan dolgozott. A hadnagyot nem érhette halálos találat, mert elmenekült. "Túszokat kéne szedni. Akkor azok ott a vezérlőben kénytelenek lennének megadni magukat – nekem…" De hogyan?
A szeme a fali telefonkészülékre tévedt.

Sietti fejcsóválva nézett a képernyőn át Kleinre:
– Felügyelő úr, már késő. Az Atlasz sebességét egyáltalán nem csökkentve rohant el a találkozásra kijelölt pont mellett.
– Szóval az embereim nem vethetők be – kesergett Klein, őszintén sajnálta a dolgot.
– Halden, maga mit tanácsol? – kérdezte Flayat. A miniszter kérdése meglepte az irányítót. Nem hitte volna, hogy ilyesmire sor kerülhet. A kormánybiztos az ő véleményét kérdezi? Megköszörülte a torkát.
– Nos… Én azt mondanám, adjunk parancsot a mi embereinknek, induljanak vissza. Egy, az Atlaszéhoz közeli pályán kövessék Raitóékat. Ha szükség lesz rájuk, hát közel lesznek. Ha nem…
– …úgyis vissza kell jönniük a Földre. Rendben van, Halden, azt fogjuk csinálni – döntött Flayat.
– Ne szóljunk az Atlasznak? – kérdezte Klein. Flayat a fejét ingatta:
– Hagyjuk őket békén. Az az érzésem, most csak megzavarnánk az eseményeket…

Leffrey telefonált:
– Vezérlő… – megismerte Begga hangját, dühösen folytatta. – Egy túsz van a kezemben, értik? Egy nő! Ha azonnal nem hagyják abba ezt a cirkuszt, megölöm!
– Ki az a nő, Leffrey? – kérdezte Begga. Nem ijedt meg. – Talán Glinda vagy Sarah?
– Nem ismerem, az egyik utas! – hazudott tovább a férfi. Közben a környéket figyelte.
– Ez érdekes – felelte Begga. – Adja a telefonhoz, hadd mondjon valamit. Erősítse meg a szavait, mert ugyebár magának nem hihetünk, Leffrey.
Közben valahonnan egy férfihang kiáltotta:
– Raito, most mozoghat, Leffrey telefonál!
Leffrey káromkodott, és lecsapta a kagylót. Szóval amazok még azt is kihasználják, hogy telefonált. Hol lehet az a fickó… A háta mögül zajt hallott, megperdült…
Semmi. A csönd újra körülvette.
"Hallucinálok" – jutott eszébe. Lépett volna tovább, de ekkor ismét hallott egy koppanást. Aztán valami hosszan tartó neszt. Cipő csúszott a padlón?… Az uszoda… Igen. Most tisztán hallotta a vízcsobbanást. A falhoz lapulva igyekezett közelebb kerülni az ajtóhoz…

Gallog szétrántotta a piros félgömböt. Az alkatrészek a padlóra hullottak. Borles arcán elsimultak a ráncok. A fekete férfi megtörölte homlokát, kitépte a kábelt a ládákból, és… az eddig elfojtott feszültség kitört belőle. Nevetni kezdett – idegesen, megállíthatatlanul –, de közben reszketett a keze és vacogott a foga. Leült a padlóra, egyszerre reszketett és nevetett, megkönnyebbülten…

Raito két öltözőszekrény között állt, – szappandarabokat dobált a medence mellé és a vízbe. Tudta, hogy a zaj előbb-utóbb idecsalja Leffreyt.
Bal karjából szivárgott a vér. A lézersugár cérnavékony sebet ütött rajta, néha belenyilallt a fájdalom.
És akkor… megpillantotta Leffreyt.
A férfi az egyik ajtónyílás szélén jelent meg. Előbb csak a pisztolya bukkant fel, aztán egy kar, egy váll… Végül hirtelen az ajtófélfa mellett befordult Leffrey, egy vadállat fürge-feszült ruganyosságával, villámgyorsan körülnézett –
A megafonokban újra hallották Beggát.
– Rai, valahol az uszoda és a társalgó körül van, vigyázz!
Leffreyt megtévesztette a csend. Már hajlamos volt azt hinni, hogy az imént képzelődött – mikor Begga most egészen más hangon kiáltotta a falakból:
– Rai, Gallog végzett! Rendben van, érted?
Raito behunyta a szemét. Szóval a thoratit… a ládák… a detonátor… Nem létezik, elfoszlott, akár egy rossz álom. Nem kell már attól rettegniük, hogy Leffrey megnyom egy gombot, és egyetlen másodperc alatt semmivé válik világuk. Az életük.
Most már csak – Leffrey az ellenfél.
Raito erőt gyűjtve felemelte a pisztolyát. Óvatosan kilesett a szekrények közül. Leffrey még mindig nézelődött… Raito bal kézzel a vízbe hajított egy szappant. Leffrey a csobbanásra odafordult.
Akkor Raito a háta mögött előlépett:
– Ne mozdulj! Fel a kezekkel, gyerünk! A pisztolyt dobd a földre.
Leffrey válla megrándult. Raito sajnálta, hogy most nem látja a férfi arcát. Mit érezhet, hogy… vesztett?
De Leffrey még nem adta föl. Úgy tett, mint aki eldobja a pisztolyt. Meglendítette jobb karját, majd hirtelen megfordult, fél térdre vetette magát, és –
De nem tudott már lőni. Raito megelőzte. Az ibolyaszínű sugár rezzenéstelenül izzott a levegőben, összekaszabolta a terrorista mellét, fejét. Leffrey még kiáltott valamit, de hangja hörgésbe fulladt… Eldőlt, bele a medencébe. A test körül azonnal vörös lett a víz.
"Embert öltem" – gondolta Raito. Semmi más – csak ez a két szó dübörgőit az agyában. Közben a megafonokból Begga aggódó-kedves hangja áradt:
– Rai?… Jól vagy?… Raito!

Halden ismét megpróbálta kiszámítani, mióta vannak ügyeletben. Sietti és ő. De az idő összefolyt, emlékezetében az eddigi események egymásra torlódtak. Nagyot sóhajtott, és éppen mozdult volna, hogy egy újabb kávét hozzon az automatából, mikor megreccsent a hangszóró:
– Az Atlasz hívja a Földet. Föld, jelentkezz.
– Jelentkezem – válaszolta Halden habozás nélkül, és Siettire pillantott. Az elértette a kimondatlan kérdést:
– Nem tudom, kinek a hangja. Talán egy másik terrorista?…
Flayat és Klein is várakoztak. Hamarosan megérkezett az űrből a magyarázat:
– Itt az Atlasz, Raito Kuomeni beszél. Közlöm a kormánybiztossal, hogy az Atlasz-akció véget ért. Az utasok összefogásával ártalmatlanná tettük az összes terroristát, ismétlem, az összes terroristát. Gustav Leffrey halott. A robbanószerkezetet hatástalanítottuk. Az űrhajó folytatja útját a Föld felé. Vége.
És a kábelekben már csak az űr végtelen csendje zúgott.

– Csókolj meg!
– Ennyi ember előtt?… Mindenki minket néz. És a tévések is itt vannak.
– Persze a rendeződ már elhíresztelte, hogy te vagy az új video- és tévésztár.
– Igazat mondott. Nézd csak, mióta leszálltunk, minden reflektort rám irányítanak.
– Szóval csókolj meg. Vagy egy felkötött karú nyomorékot nem lehet szeretni?
– Dehogynem, te buta… Hiszen szeretlek.
– Én is… Siess, mert már rohamra indultak a riporterek.
– Nyugalom, egyelőre a kis Csinget filmezik jobbról, balról.
– Te jó ég, milyen kutya életem lesz ezután… Én leszek a híres színésznő férje, a kis senki.
– Vagy én a híres hadnagy jelentéktelen kis felesége….
– Ezt a szerepet is biztosan eljátszanád. Nem is rosszul.
– De csak rövid ideig, szívem.
– No, akkor most már tényleg csókolj meg…