NNCLvt200-20030921v1.1

Poul Anderson
IDŐJÁRŐR

Valhalla Páholy
BUDAPEST 1994

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Poul Anderson
Guardians of Time
Copyright © 1960 by Poul Anderson

Fordította Hoppán Eszter

Minden jog fenntartva, beleértve az egész vagy részletek reprodukálásának jogát!
All rights reserved!

A címlapon Mark Harrison festménye

Tipográfia: Marjai Csaba
Műszaki szerkesztés: Zölley Imre

Hungarian translation © 1994 Hoppán Eszter
Hungarian edition © 1994 Valhalla Páholy Kft.
Az AVALON Kiadói Csoport tagja

ISBN 963 8353 201
VP-SF-23694-70.6.63

A kötet kizárólagos terjesztője a TóthÁgas Könyvterjesztő Kft.
1047 Budapest, Perényi Zsigmond u. 15.

Kiadja a Valhalla Páholy
Felelős kiadó: Novák Csanád ügyvezető igazgató
Felelős szerkesztő: Gáspár András
Művészeti igazgató: Marjai Csaba
Korrektor: Tóth Endre
Szedés, tördelés: Valhalla Páholy Kft.
A nyomdai munkálatokat az Alföldi Nyomda Rt. végezte
A nyomdai megrendelés törzsszáma: 5118.66-14-2
Felelős vezető: György Géza vezérigazgató
Terjedelem: 19 ív
Készült Debrecenben az 1994. évben

Tartalomjegyzék

Idő-őrjárat

Nehéz királynak lenni

Gibraltár vízesései

Az egyetlen játék

Delenda est

IDŐ-ŐRJÁRAT

1.

Keresünk – ffi., 21-40, lehetőleg nőtlen, kat. v. tech. tapaszt., jó fizikummal, magas fizetés, külföldi utazás. Engineering Studies Co. 305 E. 45,9-12 és 2-6.

– A munka, tudja, némileg különleges – mondta Mr. Gordon. – És bizalmas is. Bízhatok a titoktartásában?
– Általában igen – felelte Manse Everard. – De persze ez a titoktól függ.
Mr. Gordon elmosolyodott. Rejtélyes mosoly volt ez, az ajak zárt görbülete, ami más volt mindennél, amit Everard eddig látott. Gordon könnyedén beszélte a mindennapi Általános Amerikait, és szolid öltönyt viselt, mégis volt benne valami idegen, de ez nem sötét bőrét, szakálltalan arcát, vagy kaukázusi orra fölött barnálló mongolos szemeit jelentette. Valami megfoghatatlan dolog volt.
– Nem vagyunk kémek, ha erre gondolt – mondta Gordon.
Everard elvigyorodott.
– Ne haragudjon. Kérem, ne gondolja, hogy én is olyan hisztérikus lettem, mint ez az ország. Különben sem dolgoztam még soha bizalmas adatokkal. De az önök hirdetésében tengerentúli feladatokról volt szó, és ahogy most a dolgok állnak – szeretném, ha megmaradna az útlevelem, ugye megérti?
Everard termetes, szögletes vállú férfi volt, nyűtt arcú, katonásra nyírt, barna hajú. Papírjai ott feküdtek előtte: katonai elbocsátópapírja, mechanikai mérnökként végzett munkáinak tanúsítványai. Mr. Gordon szinte meg se nézte őket.
Az iroda maga teljesen szokványos volt: egy íróasztal, néhány szék, egy iratszekrény, és egy hátsó ajtó. A hat emeletnyi magasból New York nyüzsgő forgalmára lehetett kilátni.
– Önálló szellem – mondta a férfi az íróasztal mögött. – Ez tetszik nekem. Nagyon sokan már az elején olyan meghunyászkodva jönnek be, mintha alig várnák, hogy beléjük rúgjanak. Persze az ön hátterével nem kell ennyire aggódnia. Tud munkát szerezni, még ilyen… ó, azt hiszem, a pillanatnyi szakkifejezés szerint átmeneti gazdasági pangásnak mondják.
– Én többfelé érdeklődtem – mondta Everard. – Mint látja, külföldön is dolgoztam, és szeretnék újra utazni. De az igazat megvallva egyelőre fogalmam sincs, mit csinál az ön cége.
– Sok mindennel foglalkozunk – közölte Mr. Gordon. – Lássuk csak… maga harcolt már. Franciaországban, Németországban – Everard pislogott: a papírjai közt ott volt kitüntetéseinek felsorolása is, de esküdni mert volna rá, hogy a fickónak nem volt ideje elolvasni. – Hmmm… megtenné, hogy megfogja azokat a dudorokat a széke karfáján? Köszönöm. Nos, hogyan reagál a fizikai veszélyre?
Everard dühbe jött.
– Idefigyeljen…
Mr. Gordon tekintete egy szerkezetre villant az íróasztalán: egy doboz volt csupán, mutatótűvel és néhány tárcsával. – Ugyan, hagyja. Hogyan vélekedik az internacionalizmusról?
– Mondja…
– A kommunizmusról? A fasizmusról? A nőkről? A személyes ambícióiról?… Ez minden. Nem kell válaszolnia.
– Hát ez meg mi a fene? – vakkantotta Everard.
– Egy kis pszichológiai teszt. Felejtse el. Nem érdekelnek a vélekedései, csak annyiban, amennyiben alapvető érzelmi orientációját tükrözik. – Mr. Gordon hátradőlt, és ujjbegyeit összeillesztette maga előtt. – Idáig nagyon ígéretes. A felállás a következő: olyan munkát végzünk, ami, mint ön is tudja, szigorúan bizalmas. Éppen… hm… egy kis meglepetést akarunk szerezni a versenytársainknak – kuncogott. – Menjen csak, és jelentsen az FBI-nak, semmi akadálya. Minket már átvizsgáltak, és tiszták vagyunk. Látni fogja, hogy valóban folytatunk nemzetközi pénzügyi és tervezési tevékenységet. De a munkának van egy másik aspektusa is, és ehhez van szükségünk emberekre. Száz dollárt kap, ha bemegy a hátsó szobába és elvégez egy tesztsorozatot. Körülbelül három órán át fog tartani. Ha nem felel meg, akkor békével elmehet. Ha viszont alkalmasnak bizonyul, leszerződünk magával, mindent megtud, és elkezdődik a kiképzése. Benne van?
Everard tétovázott. Nem szerette, ha siettetik. Az irodán és ezen a nyájas idegenen kívül még semmit sem látott a vállalatból. Mégis…
Megvan a döntés.
– Leszerződöm, de csak az után, hogy mindent elmondtak.
– Ahogy óhajtja – vont vállat Mr. Gordon. – Készüljön. A tesztek majd eldöntik, hogy így lesz, vagy sem. Nagyon jók a módszereink.
Ez legalább igaz volt. Everard tudott egy keveset a modern pszichológiáról: enkefalográfok, asszociációs tesztek, Minnesota-profil. A körülötte villogó és zümmögő, eltakart masinák közül egyet sem ismert fel. Azoknak a kérdéseknek, amiket az asszisztens – egy fehérbőrű, tökéletesen szőrtelen, meghatározhatatlan korú, erős akcentussal és tökéletesen kifejezéstelen arccal beszélő ember – föltett neki, látszólag semmihez nem volt közük. És mi lehet az a fémsisak, amit a fején kell hordania? Vajon mibe vezetnek belőle a drótok?
Időnként lopva a kijelzőkre tekintett, de a számok és betűk, amiket látott, semmire sem hasonlítottak, amit ismert. Nem angol, nem francia, nem orosz, nem görög, nem kínai, semmi olyan, ami i.sz. 1954-hez rendelhető lett volna. Talán már akkor kezdte sejteni az igazságot.
A teszt előrehaladtával valami furcsa öntudat alakult ki benne. Manson Emmert Everard, 30 éves, az Amerikai Hadmérnökök hajdani hadnagya, amerikai, svédországi és arab tervezési és kivitelezési tapasztalatokkal, még nőtlen, bár egyre inkább csendes irigységgel figyeli házas barátait. Jelenleg nincs barátnője, semmilyen szoros érzelmi kapcsolata, kicsit könyvmoly, makacs pókerjátékos, szereti a vitorlásokat, a lovakat és a puskákat, szabadságát táborozással, horgászással tölti. Persze mindezt eddig is tudta, de csak széteső tényszilánkok formájában. Nagyon különös volt ez az érzés, ahogy hirtelen egyetlen integrált organizmusnak látta magát, ez a felismerés, hogy minden egyes tulajdonsága egy átfogó mintázat apró, de nélkülözhetetlen eleme.
Kimerülten és izzadtan jött ki. Mr. Gordon cigarettával kínálta, aztán fürge tekintettel átfutotta a kódolt adatlapokat, amiket az asszisztens átadott neki. Időnként félhangon elismételt egy-egy mondatot:
– Zeth-20 kéreg… itt differenciálatlan értékelés… antitoxinra fizikai reakció… gyengeség a központi koordinációban… – Átcsúszott akcentusba, dallamos és furcsa magánhangzókat használó beszéde semmihez sem volt fogható Everard hosszú tapasztalatában, amit az angol nyelv különféle torzításairól szerzett.
Csak fél óra múlva nézett föl újra. Everard már kezdett nyugtalankodni, erőtlen düh kapálózott benne a hánya veti bánásmód miatt, de az érdeke azt diktálta, hogy maradjon nyugton. Mr. Gordon széles, elégedett mosolyra húzta valószínűtlenül fehér fogsorát.
– Ó. Végre. Tudja, hogy már huszonnégy jelentkezőt utasítottam el? De maga meg fog felelni. Határozottan meg fog felelni.
– Mihez fogok megfelelni? – hajolt előre Everard, és érezte, hogy felgyorsul a pulzusa.
– Az őrjárathoz. Afféle rendőr lesz.
– Igen? És hol?
– Mindenhol. És mindenkor. Kapaszkodjon meg: nem lesz mindennapi, amit hallani fog.
– Tudja, a mi cégünk, bár teljesen törvényes, csak homlokzat és anyagi forrás. Valódi tevékenységünk az, hogy őrjáratozunk az időben.

2.

Az Akadémia az amerikai Nyugaton volt. Az oligocén korszakban, a füves puszták meleg időszakában, amikor az ember patkányszerű ősei még óriás emlősök döngő léptei elől cikáztak. Az Akadémiát ezer éve építették, és félmillió évre szánták – elegendő időre ahhoz, hogy az Idő-őrjárat számára elegendő végzőst biztosítson – aztán pedig majd gondosan megsemmisítik, hogy nyom se maradjon utána. Aztán majd jön a jégkorszak, jön az ember, és i.sz. 19352-ben (a Morenniai Diadal 7841-edik évében) ez az ember felfedezi az időn keresztüli utazás módját és visszatér az oligocénbe, hogy létrehozza az Akadémiát.
Hosszú, alacsony épületekből álló komplexum volt, csupa lágy hajlat és változatos szín, hatalmas ősfák árnyékában egy tisztáson. Mögötte dombok és erdők nyúltak egy széles, barna folyó felé, éjszaka pedig időnként roppant növényevők bőgése, vagy kardfogú tigris hátborzongató üvöltése hallott.
Everard száraz torokkal lépett ki az időfülkéből – egy nagyobbacska, jellegtelen fémdobozból. Úgy érezte magát, mint amikor a Hadseregben töltött első napján, tizenkét évvel ezelőtt – vagy tizenöt-húsz millió múlva, ha úgy tetszik. Magányosnak és elveszettnek érezte magát, és valami méltóságteljes ürügyre vágyott, amivel otthagyhatja az egészet. Nem sok vigaszt lelt a többi fülke, és a többi ötven-valahány fiatal férfi és nő látványában sem. A rekruták lassan suta csapattá verődtek össze. Eleinte nem szóltak egymáshoz, csak bámultak a többiekre. Everard észrevett egy Hoover-gallért és egy keménykalapot: az 1954-es és azutáni öltözködési és hajviseleti stílus. Honnan jött ez a lány abban az irizáló, testhezálló térdnadrágban, zöldre rúzsozott szájjal és fantasztikusan hullámos sárga hajjal? Vagyis inkább… mikorról?
Egy huszonöt év körülinek látszó férfi állt éppen Everard mellett: szemlátomást angol volt, tweedzakós, lóarcú. Kifogástalan modora mögött valami vad keserűség rejtőzött.
– Hello – szólította meg Everard. – Akár meg is ismerkedhetnénk egymással – Megmondta a nevét, és hogy honnan jött.
– Charles Whitcomb, London, 1947 – mondta a másik szégyenlősen. – Éppen most szereltek le a Királyi Légierőtől, és ez jó lehetőségnek tűnt. De most már nem vagyok annyira biztos ebben.
– Pedig lehet, hogy az – mondta Everard a fizetségre gondolva. Alapból évi tizenötezer! De hogyan számolják az éveket? Nyilván a ténylegesen megélt idő alapján.
Egy férfi közeledett feléjük. Karcsú fiatal fickó volt testhez simuló szürke egyenruhában és mélykék köpenyben, ami úgy csillogott-villogott, mintha csillagokat szőttek volna bele. Kellemes arca volt, mosolygott, és tökéletesen, semleges kiejtéssel beszélt:
– Hello mindenkinek! Isten hozta önöket az Akadémián! Ugye, mindnyájan beszélnek angolul? – Everardnak feltűnt egy tépett német egyenruhát viselő férfi, egy hindu, meg még néhányan, akik valószínűleg más országokból érkeztek.
– Akkor hát az angolt fogjuk használni, amíg mind meg nem tanulják a temporált. – A fiatalember lezseren, csípőre tett kézzel álldogált. – Dard Keim a nevem. Keresztény számítás szerint 9573-ban születtem, de az önök kora a speciális szakterületem. Ez a kor amúgy 1850-től 2000-ig terjed, önök mind innen valók. Én vagyok az önök hivatalos siratófala, ha bármi bajuk lenne.
– Ez a hely másképp működik, mint ahogy önök bizonyára elképzelték. Mi nem tömegoktatást végzünk, ezért nincs szükség egy osztályterem vagy egy hadsereg alapos fegyelmére. Mindannyian egyéni és általános instrukciókat is fognak kapni. Nincs szükség arra, hogy a tanulásbeli hiányosságokat büntessük, hiszen az előzetes tesztek biztosították, hogy ez ne forduljon elő, és a lehető legkisebbre csökkentették a kudarc lehetőségét. Mindnyájan magas érettségi fokon állnak a saját kultúrájuk fogalmai szerint. Mindazonáltal a képességbeli különbségek azt jelentik, hogy amennyiben mindenkit a teljességig akarunk fejleszteni, akkor személyes vezetésre van szükség.
– Itt a normális udvariasságon kívül nem sok formaság van. Pihenésre éppúgy lesz majd lehetőségük, mint tanulásra. Sosem fogunk többet követelni önöktől, mint amit nyújtani tudnak. Hozzátehetem még, hogy már ezen a környéken is remekül lehet halászni és vadászni, de ha egy pár száz mérfölddel arrébb mennek, akkor egyenesen fantasztikusak a lehetőségek.
– Most pedig, ha nincs kérdés, kérem, jöjjenek utánam, hogy mindenkit elhelyezzünk.
Dard Keim megmutatta egy átlagos szoba felszereléseit. Olyasmi játékszerek voltak ezek, amit az ember úgy a 2000. évre vár el: diszkrét, tökéletesen odaillő bútor, frissítő-tisztálkodó kabin, képernyők tetszés szerint előhívható előre felvett látványokkal, szórakoztató hanggal. De semmi túlságosan meghökkentő. Minden újoncnak megvolt a maga szobája a "háló"-épületben. Az étkezések a központi menzán voltak, de magán-bulikat is lehetett rendezni. Everard érezte, hogy oldódik benne a feszültség.
Érkezésük tiszteletére bankettet rendeztek. A fogások ismerősek voltak, de a felszolgálást végző guruló gépek nem. Volt bor, sör, és sokféle dohány. Lehet, hogy valami volt az ételben, mert Everard is épp olyan eufórikus hangulatba került, mint a többiek. A végén már boogie-t vert valami zongorán, miközben féltucatnyian mérgezték a levegőt éneklési kísérleteikkel.
Csak Charles Whitcomb maradt visszafogott. Egy sarokba húzódva egymagában szopogatta italát, és Dard Keim elég tapintatos volt ahhoz, hogy ne akarja belekényszeríteni az általános jókedvbe.
Everard úgy döntött, hogy tetszeni fog neki itt. De a munka, a szervezet és a cél még mindig homályban rejtőzött.

– Az időutazást a Korita Szektauralom széthullásának idején fedezték föl – mondta Keim az előadóteremben. – A részleteket majd később megismerik: most elégedjenek meg az én szavammal. Zavaros kor volt ez, amikor a kereskedelmi és genetikai vetélkedés gigantikus kombinátok kíméletlen harcává fajult, minden megengedett volt, és a különféle kormányok csak gyalogok voltak egy galaktikus sakkjátszmában. Az idő-effektus az azonnali szállítás módozataira irányuló kutatások mellékterméke volt, amelynek matematikai leírásához, mint arra néhányan önök közül rá fognak jönni, végtelenül szakadásos függvények szükségesek… csakúgy, mint a múltba történő utazáshoz. Nem akarok belemenni az elméletbe – erről fizikából még fognak hallani – egyszerűen csak kimondom, hogy köze van a 4N dimenzió kontinuumában fennálló végtelen érték-viszonyok koncepciójához, ahol N az univerzumban létező összes részecske száma.
– Természetesen a csoport, a Kilencek, akik felfedezték ezt, tisztában voltak a lehetőségekkel. Nem csak a gazdaságiakkal – kereskedelmi, bányászati és minden más elképzelhető eredményekkel –, de azzal a lehetőséggel is, hogy halálos csapást mérhetnek ellenfeleikre. Láthatják, az idő módosítható, a múltat meg lehet változtatni…
– Kérdés! – Elizabeth Gray volt az, a lány 1972-ből, a saját korában ígéretes fizikus.
– Igén? – kérdezett vissza udvariasan Keim.
– Szerintem maga egy logikailag lehetetlen szituációt ír le. Én elfogadom az időutazás lehetséges voltát, hiszen itt vagyunk, de egy esemény nem lehet megtörtént és meg NEM történt egyszerre. Ez ellentmondás.
– Csak akkor, ha ragaszkodik egy olyan logikához, ami nem Alef-szub-Alef-értékes – mondta Keim. – A következő történik: tegyük fel, hogy én visszamegyek az időben, és megakadályozom hogy a maga édesapja összetalálkozzék az édesanyjával. Akkor ön nem született volna meg. Az egyetemes történelemnek ez a része másképp íródott volna, és mindig is másmilyen lett volna, bár én emlékeznénk a dolgok "eredeti" állapotára.
– És mi van, ha ugyanezt magával csinálja meg? – kérdezte Elizabeth. – Akkor megszűnne létezni?
– Nem, mert én a történelemnek a saját felfedezésemet megelőző részéhez tartoznék. Alkalmazzuk ezt önre. Ha ön visszamenne, mondjuk, 1946-47-be, és megakadályozná a szülei házasságát 1947-ben, attól még létezne abban az évben: nem tűnik el a létből csak azért, mert beleavatkozott az eseményekbe. Ugyanez lenne a helyzet akkor, ha ott lenne 1946-ban egyetlen mikroszekundummal azelőtt, hogy lelövik az embert, aki különben az apja lett volna.
– De akkor… eredet nélkül léteznék! – tiltakozott a lány. – Lenne életem, lennének emlékeim… meglenne minden… úgy, hogy nincs semmi, ami létrehozta volna.
Keim vállat vont.
– És akkor mi van? Ön ragaszkodik ahhoz, hogy az okságok törvénye, vagy szigorúbban szólva az energiamegmaradás törvénye csak folytonos függvényeket tesz lehetővé. Pedig a valóságban a szakadás nagyon is lehetséges.
Felkacagott, és az előadói asztalra támaszkodott.
– Már hogyne lennének lehetetlenségek – nevetett. – Példának okáért a saját anyja természetesen nem lehet, pusztán genetikai okokból. Ha visszamenne, és feleségül menne a saját korábbi apjához, akkor a gyerekek mások lennének, egyik sem ön lenne, mert mindegyik az ön kromoszómáinak csak a felét tartalmazná.
Megköszörülte a torkát:
– De ne kanyarodjunk el a tárgytól. Más órákon majd megismerik a részleteket is. Én csak egy általános hátteret szeretnék mondani önöknek. Folytatom is: a Kilencek meglátták azt a lehetőséget, hogy visszamehetnek az időben és megakadályozhatják, hogy ellenségük munkához lásson, vagy akár csak megszülessen. De ekkor színre léptek a danelliek.
Először fordult elő, hogy lezser, félig-meddig humoros stílusa elkomolyodott, mintha a megismerhetetlen jelenlétét érzékelné. Halkan folytatta:
– A danelliek a jövőhöz tartoznak – az én jövőmhöz is, több mint egymillió évvel utánam. Az ember valami olyasmivé fejlődött, amit… nem lehet leírni. Önök valószínűleg még sosem láttak danellit. Ha majd látnak, az eléggé… megrázó lesz. Rosszindulatúak – korántsem jószándékúak –, és már kívül esnek mindenen, amit mi tudunk vagy érzünk, csakúgy, mint ahogy mi is meghaladjuk a rágcsálók fogalmait, akik a mi őseink lesznek. Nem kellemes dolog ilyesmivel szembesülni.
– Egyszerűen csak a saját létük védelmezésével törődtek. Az időutazás már régi dolog volt, amikor ők megjelentek, és számtalan lehetőség kínálkozott az ostobáknak, harácsolóknak és őrülteknek arra, hogy visszamenjenek és a feje tetejére állítsák a történelmet. Persze eszük ágában sem volt megtiltani az időutazást – ez része volt a folyamatnak, ami elvezetett hozzájuk – de kénytelenek voltak szabályozni. A Kilenceket megakadályozták tervük végrehajtásában. És felállították az őrjáratot, hogy vigyázza az idő ösvényeit.
– Önöknek zömmel a saját korukban kell majd munkálkodniuk, kivéve, ha független státusszal végeznek. Általában normális életet fognak élni, családdal, barátokkal, ahogy kell. Ennek az életnek a titkos részében ott lesz a jó fizetés, a védelem, időnként rendkívül érdekes helyeken eltöltött vakációk, és a különlegesen értékes munka. De mindig készenlétben kell állniuk. Néha bajbajutott időutazóknak kell segíteniük, néha küldetéseket kell teljesíteniük, majdani politikai, katonai vagy gazdasági kalandorokat kell elfogniuk. Néha az Őrjárat megtűr károkat is, ha már megtörténtek, de akkor a későbbi periódusokban olyan ellentétes hatású eseményeken kell dolgozni, ami visszazökkenti a történelmet a kívánt kerékvágásba.
– Mindnyájuknak sok szerencsét kívánok.

Az oktatás első része testi és pszichológiai volt. Everard eddig nem is volt tudatában annak, hogy életvitele mennyire satnyává tette: csak a fele volt annak az embernek, aki lehetett volna. Eleinte vért izzadt, de a végén már jó volt érezni az izmok tökéletesen kontrollált erejét, az edzések utáni fáradtságot, a tudatos gondolkodás fürgeségét és pontosságát.
Valahol útközben alaposan belekondicionálták, hogy semmit se áruljon el az Őrjáratról, még a puszta létére se utaljon illetéktelen személynek. Egyszerűen képtelennek érezte magát erre, bármilyen befolyás érje: olyan lehetetlennek érezte, mint a Hold átugrását. Huszadik századi, a köz felé mutatandó személyisége minden külső és belső vonását is kitanulta.
A temporál, ez a mesterséges nyelv, aminek segítségével a különféle korokból származó őrök kommunikálni tudtak egymással, anélkül, hogy kívülállók értették volna őket, a logikusan szervezett kifejezőkészség csodája volt.
Azt hitte, hogy a harchoz tényleg ért valamelyest, de itt ötvenezer év fogásait és fegyvereit kellett kiismernie, a bronzkori késtől a ciklikus fúvattyúig, ami egy egész földrészt is meg tudott semmisíteni. A saját korába visszatérve kap majd valami fegyverkészletet, de hívhatják más korokba is, ahol a nyílt anakronizmus aligha megengedhető.
Ott voltak még a történelmi, természettudományi, művészeti és filozófiai tanulmányok, részletes dialektika és etikett. Ez utóbbi kettő csak az 1850-1975-ös időszakra vonatkozott: ha majd esetleg máshová kell mennie, akkor egy hipnotikus kondicionáló látja majd el a szükséges információval. Ezek a gépek tették különben lehetővé, hogy képzése három hónap alatt befejeződjön.
Megtanulta az Őrjárat szerveződését. Valahol "elől" ott volt a rejtély, amit a danelli civilizáció jelentett, de velük alig volt közvetlen kapcsolat. Az őrjárat fél-katonai alapon épült fel, rangokkal, de különleges formaságok nélkül. A történelmet miliőkre osztották fel, mindegyikben valami nagyobb városba egy kijelölt húszéves időszakra telepített főhadiszállással (amit valami elfogadható tevékenység, teszem azt kereskedelem álcája mögé bújtattak) és számos fiókirodával. Jelen pillanatban épp három miliő volt: a nyugati világ, londoni központtal, Oroszország moszkvaival, és Ázsia, Pekinggel, mindegyik a zavartalan 1890-1910-es időszakra, amikor az álcázás kevesebb gondot okozott, mint a későbbi évtizedekben, amikor már kicsik voltak az irodák, mint Gordoné. Egy átlagos időfüggő ügynök szép nyugodtan éldegélt a saját idejében, gyakran valódi foglalkozását űzve. Az évek közti kommunikáció apró robotfülkék vagy futárok segítségével zajlott, automatikus terelőkkel, amelyek megakadályozták, hogy ezek az üzenetek egyetlen időpillanatban túlságosan felgyűljenek.
Az egész szervezet olyan hatalmas volt, hogy Everard még csak igazán értékelni sem tudta. Valami új és izgalmas dologba csöppent, egyelőre ennyi jutott el valóban a tudatáig… egyelőre.
Az oktatóit barátságosnak és segítőkésznek találta. Az őszbe hajló hadastyán, aki űrhajóvezetésre tanította, a 3890-es marsi háborúban szolgált.
– Ti, srácok, elég hamar belejöttök – jegyezte meg. – De azokat a pre-indusztriális alakokat tanítani kész kínszenvedés. A legfontosabb alapoknál többet már nem is próbálunk megtanítani nekik. Lehet, hogy egy római – Cézár korából – a maga idejében menő fejnek számított, mégsem képes felfogni, hogy egy géppel nem lehet ugyanúgy bánni, mint egy lóval. A babilóniaiaknak meg egyszerűen nem illik bele világképükbe az időutazás. Nekik egy istenek háborúja mesét adunk be.
– És nekünk milyen mesét adnak? – kérdezte Whitcomb.
Az űrhajós összehúzott szemmel méregette.
– Az igazat – mondta végül. – Már amennyit elbírtok belőle.
– Ön hogyan került ebbe a munkába?
– Ó… engem lelőttek a Jupiteren. Nem sok maradt belőlem. Ők fölszedtek, csináltak nekem egy új testet – mivel az enyéim közül már senki sem volt életben, és engem is halottnak hittek, nem lett volna sok értelme hazamennem. Nem nagy öröm az Irányító Hadtest alatt élni. Ezért itt kezdtem dolgozni. Jó a társaság, könnyű a megélhetés, és sok korba van kimenő – vigyorodott el a vén űrhajós. – Ha egyszer elmenetek a Harmadik Matriarchátus hanyatló korszakába, majd megtudjátok, mi az igazi muri!
Everard nem szólt semmit. Túlságosan lefoglalta a csillagok előtt méltóságteljesen úszó, roppant Föld látványa.
Újonc-társaival is összebarátkozott. Hasonszőrű csapat voltak – ami természetes, hisz ugyanazt a típust válogatták ki Őrnek: fürge és értelmes elméket. Szövődtek szerelmek is. Szó sem volt romantikus bujkálásról: a házasság teljesen megengedett volt, a pár még azt az évet is kiválaszthatta, ahol meg akarta alapítani közös háztartását. Everardnak is tetszett némelyik lány, de észnél maradt.
Furcsamód a szótlan és komor Whitcomb volt az, akihez a legszorosabb barátság fűzte. Volt valami vonzó az angolban: annyira kulturált volt, annyira tökéletesen jófiú, és mégis olyan gyámoltalan.
Egy nap kilovagoltak, hátasaik ősei ott surrantak el óriás leszármazottaik lába alatt. Everardnál puska is volt, hátha el tudja ejteni azt a lapátagyarút, amit a múltkor látott. Mindketten az Akadémia világosszürke egyenruháját viselték, amely selymes és hűvös volt bőrüknek a tűző sárga napon.
– Kíváncsi vagyok, szabad-e vadásznunk egyáltalán – jegyezte meg az amerikai. – Ha teszem azt lelövök egy kardfogú tigrist, mondjuk, Ázsiában, ami különben megette volna ez egyik ilyen prehumán rágcsálót. Nem változtatom meg ezzel a jövőt?
– Nem – jelentette ki Whitcomb. Ő előbbre járt az időutazás elméletével foglalkozó tanulmányokban. – Tudod, az időkontinuumot inkább úgy kell elképzelni, mint erős gumiszálak szövedékét. Nem könnyű eldeformálni, mert a tendencia mindig az, hogy visszatérjen, hm, "előző" állapotába. Egyetlen kis rágcsáló nem számít: a faja teljes genetikai készlete vezetett el az emberig.
– Ugyanígy, ha megölnék egy bárányt a középkorban, ezzel nem tüntetném el az összes későbbi leszármazottját, talán az összes 1940-ben létező birkát. Valószínűbb, hogy azok még mindig ott lennének, a más leszármazástól független módon változatlanul, talán egészen a génjeikig, mert egy ilyen hosszú időszak alatt minden birka, vagy ember az ÖSSZES korábbi birka vagy ember utódjává válik. Hát nem látod a kiegyenlítődést? Valahol az öröklődési vonalon egy másik ős fogja biztosítani azokat a géneket, amiről azt gondoltad, hogy kiejtetted.
– Ugyanígy… ó, mi lenne, ha visszamennék, és nem hagynám, hogy Booth megölje Lincolnt? Hacsak nem teszek nagyon pontos előkészületeket, kiderülhet, hogy valaki más tette, csak Booth-t hibáztatták érte.
– Az időnek ez a rugalmassága az ok arra, hogy az időutazást egyáltalán engedélyezik. Általában, ha valóban változtatni akarsz, akkor nagyon gondosan kell tervezned és keményen kell dolgoznod.
Whitcombnak elkeskenyedett a szája.
– Üres beszéd! Hisz újra és újra azt sulykolják belénk, hogy ha MI beavatkozunk, akkor büntetést kapunk. Engem nem engednek vissza, hogy lelőjem azt a pirospozsgás gazember Hitlert még a bölcsőben. Hagynom kell, hogy felnőjön, kirobbantsa a háborút, és megölje a szerelmemet.
Everard egy darabig szótlanul lovagolt tovább. Csak a nyergek nyikorgását és a fű suhogását lehetett hallani.
– Ó – szólalt meg végül – Ne haragudj. El akarod mondani?
– Igen. El akarom. De nem valami sok. A Női Kiegészítő Légierőnél volt. Mary Nelsonnak hívták, és azt terveztük, hogy a háború után összeházasodunk. '944-ben Londonban volt. November tizenhetedike, ezt a dátumot sosem fogom elfelejteni. A V-bombák elkapták. Átment az egyik szomszédhoz Streathamben – tudod, kimenőn volt, az anyjánál. És az a ház robbant fel: a sajátjukon egy karcolás sem esett.
Whitcomb arca a szokásosnál is színtelenebb volt. Üres tekintettel meredt maga elé. – Nagyon nehéz lesz… nem visszamenni, csak egy pár évvel, hogy legalább láthassam. Csak hogy újra láthassam… Nem! Nem merem megtenni.
Everard félszegen a barátja vállára tette a kezét, és szótlanul lovagoltak tovább.

Az osztály haladt, mindenki a maga tempójában, de elég ráhagyás volt a tantervben ahhoz, hogy mindenki egyszerre végezzen: a rövid ceremóniát nagyszabású parti követte, érzelgős fogadalmakkal a későbbi találkozókat illetően. Aztán mindenki visszament abba az évbe, ahonnan jött: ugyanabba az órába.
Everard fogadta Gordon gratulációit, átvette a kortárs ügynökök listáját (sokan közülük a katonai felderítésnél és hasonló helyeken dolgoztak), aztán hazament. Később kényesebb munkája is adódhat, pillanatnyi megbízatása azonban – jövedelemadó-okokból az "Engineering Studies Co. szak-konzultánsa" – csak naponta egy tucatnyi újság elolvasására vonatkozott, amelyekben időutazók jeleit kellett észrevennie, ahogy tanulta. Ezenkívül természetesen készenlétben kellett állnia.
De aztán hamarosan sor került az első igazi munkára.

3.

Furcsa érzés volt úgy olvasni a főcímeket, hogy többé-kevésbé tudja, mi fog történni. Ez megfosztotta a kellemes izgalomtól, inkább szomorúsággal töltötte el, hiszen tragikus kor volt ez. Meg tudta érteni Whitcomb vágyát, hogy visszamenjen és megváltoztassa a történelmet.
Egy ember azonban túlságosan kevés ehhez. Jóra nem fordíthat semmit, legfeljebb véletlenül: valószínűbb az, hogy mindent szétzilál. Az ember visszamegy, megöli Hitlert, meg a japán és szovjet vezetőket – és meglehet, hogy valaki ravaszabb lép a helyükre. Talán parlagon maradna az atomenergia, és sosem következne be a Vénuszi Reneszánsz dicső virágzása. Az ördög nem alszik…
Kinézett az ablakán. Fények villóztak a zavaros égen, az utca tömve volt autókkal, arctalan tömeggel. Innen nem láthatta Manhattan tornyait, de tudta, milyen arrogánsan meredeznek az égbolt háttere előtt. És ez az egész csak egy csobbanás volt a roppant folyamban, ami a békés ember előtti tájtól az elképzelhetetlen danelli jövő felé áramlott. Hány billió, trillió emberi lény élt, nevetett, sírt, dolgozott, reménykedett és pusztult el a sodrában!
Nos… Felsóhajtott, megtömte a pipáját, és megfordult. Nyugtalansága a hosszú sétától sem múlt el: teste és elméje egyaránt türelmetlenül, tettrekészen állt. De már későre jár, és… A könyvespolchoz lépett, többé-kevésbé találomra leemelt egy kötetet, és olvasni kezdte. Viktória- és Edward-korabeli történetek gyűjteménye volt.
Egy futó utalás mellbe vágta. Valami tragédia Addletonban, és egy ősi brit sírdomb furcsa leletei. Semmi más. Hmm. Időutazás? Magában elmosolyodott.
Mégis…
Nem, gondolta. Ez őrültség.
De azért nem árt, ha utánanéz. Az eset a könyv említése szerint 1894-ben történt, Angliában. Utána tud nézni a londoni Times régi számaiban. Más dolga úgy sincs… Talán ezért is vállalkozott erre az unalmas újság-böngészésre: hogy az unalomtól már feszült elméje végre elfoglaltságot találjon.
A könyvtár lépcsőjén toporogva várta a reggeli nyitást.
Megvolt a keresett szám, 1894. június 25, és az azt követő napok. Addleton egy falucska volt Kentben, és főként a Lord Wyndham tulajdonát képező Jakab-korabeli kúriájáról és egy ismeretlen korból származó sírdombról volt nevezetes. A nemesúr – lelkes amatőr régész – kiásta, James Rotherhithe, a British Museum egyik szakértője segítségével, aki történetesen a rokona volt. Lord Wyndham egy meglehetősen soványka sírkamrát lelt: néhány szinte teljesen elrozsdállt és szétrothadt tárgyat, meg ember- és lócsontokat. Volt még egy láda is, meglepően jó állapotban lévő ismeretlen anyagú, feltehetőleg valami ólom- vagy ezüstötvözetből készült fémöntvényekkel. A lord hamarosan halálos betegségbe esett, halálhoz vezető mérgezéses tünetekkel. Rotherhithe-nek, aki épp csak belepillantott a ládába, semmi baja nem lett, és közvetett bizonyítékok arra utaltak, hogy ő mérgezte meg a lordot valami különös ázsiai főzettel. Amikor 25-én Lord Wyndham meghalt, a Scotland Yard őrizetbe vette a tudóst. Rotherhithe családja felbérelt egy jónevű magándetektívet, aki zseniális érveléssel és állatkísérletekkel bebizonyította a vádlott ártatlanságát, és azt, hogy a halálesetért a láda káros kisugárzása a felelős. Ezek után a ládát mindenestül a tengerbe dobták, általános örvendezés, happy end.
Everard elgondolkodva ült a hosszú, suttogó teremben. A történetből nem derült ki minden. Viszont éppen eléggé izgalmas volt.
Vajon az Őrjárat Viktória-korabeli irodája miért nem vizsgálta ki ezt az esetet? Vagy kivizsgálták? Valószínű. Természetes, hogy nem verik nagydobra az eredményt.
Mégis jobb lesz, ha küld egy memorandumot.
Hazament, és elővette az egyik üzenőfülkét, beletette a jelentést, és az irányítórendszert beállította Londonra, 1894. június 25-re. Amikor megnyomta az utolsó gombot is, a dobozka a hűlt helyébe áramló levegő süvítő hangja közepette eltűnt.
Aztán pár perc múlva ismét megjelent. Everard kinyitotta, és kiemelt belőle egy ív csinos gépírással írott fogalmazópapírt – igen, az írógépet persze már feltalálták akkor. A tanult gyorsolvasó technikával futotta át:

Tisztelt Uram,

Válasz gyanánt az 1954. év szeptember hó 6. napján kelt levelére ajánlom gondjaiba eme levelet. Itt a mi végünkön az ügy csak most vette kezdetét, és jelenleg nagyon lefoglal minket őfelsége a Királynő meggyilkolásának megakadályozása, valamint a Balkáni Kérdés, a Kínával folytatott sajnálatos ópiumkereskedelem, etc. Amíg be nem végezzük jelenlegi feladatunkat, hogy ehhez az ügyhöz visszatérjünk, tanácsos elkerülnünk az olyan kuriózumokat, mint két helyen tartózkodni egyszerre, ami szemet szúrhat. Miáltal nagyra értékelnénk, ha kegyed és még néhány tanult brit ügynök a segítségünkre lenne. Egyéb megállapodás híján az Old Osborne Road 14-b-ben várjuk önöket, 1894. június 26.-án éjféli 12-kor. Kegyed legalázatosabb szolgája,

J. Mainwethering

Aztán egy tér-idő koordinátákat tartalmazó jegyzet következett, ami meglehetősen furcsán hatott a cikornyás stílus mellett.
Everard felhívta Gordont, aki áldását adta az akcióra, majd elintézte, hogy kapjon egy időugrót a "társaság" raktárából. Aztán kilőtt egy üzenetet Charlie Whitcombnak 1947-be. A válasz egyetlen szó volt: "Persze" – aztán elment a gépéért.
A szerkezet egy kerekek és kormány nélküli motorra emlékeztetett, Két ülése volt, és egy antigravitációs hajtóműve. Everard Whitcomb korára állította a tárcsát, és egyszeriben egy másik raktárban találta magát.
London, 1947. Egy pillanatig csak ült, és arra gondolt, hogy ebben a pillanatban hét évvel fiatalabb önmaga még egyetemre jár ott az Államokban. Aztán Whitcomb nyomakodott be az ajtón az őrszem mellett, és kezet ráztak.
– Jó hogy újra látlak, öregfiú – mondta. Savanyú arca különös, elbűvölő mosolyra derült, amit Everard már ismert. – Szóval Viktória, mi?
– Ja. Ugorj fel – Everard megint állítgatni kezdett. – Most egy irodában fognak megjelenni. Egy igen-igen privát, belső irodában.
Egy szempillantás, és már ott is voltak. Az égő gázkandalló meghökkentőnek tűnt a tölgyfabútorok és a süppedős szőnyegek mellett. A villany is megoldható lett volna, de a Dalhousie and Roberts cég szolid, konzervatív kereskedőház volt. Mainwethering állt fel egy székből, és személyesen üdvözölte őket: testes, kövér ember volt sűrű pofaszakállal és monokliban. De az erő levegőjét árasztotta, és olyan csiszolt oxfordi kiejtése volt, hogy Everard alig értette.
– Jó estét, uraim. Remélem, kellemes útjuk volt. Ó, igen, bocsássanak, meg, önök újak, nemde? Eleinte meglehetősen furcsa a dolog. Még emlékszem, mennyire megdöbbentett első látogatásom a huszonegyedik századba. Egyáltalán nem volt angol… Bár csak egy res naturae, csak egy újabb darabja a mindig meglepő univerzumnak, igaz? Bocsássák meg hiányos vendégszeretetünket, de valóban rettentően elfoglaltak vagyunk. Egy fanatikus német 1917-ből megtudta az időutazás titkát egy óvatlan antropológustól, lopott egy gépet, és Londonba jött, hogy meggyilkolja őfelségét. Rettenetes perceket élünk át, amíg meg nem találjuk.
– És meg fogják találni? – kérdezte Whitcomb.
– Ó, igen. De ez megkettőzött erőfeszítést igényel, uraim, különösen akkor, ha tevékenységünket titokban akarjuk tartani. Szeretnék felfogadni egy magánnyomozót, de az egyetlen szóba jöhető túlságosan okos. Az az elve, hogy ha a lehetetlent kizártuk, akkor ami megmarad, az az igazság, legyen bármilyen valószínűtlen is. Az időbeli közlekedés gondolata valószínűleg nem lenne túlságosan valószínűtlen a számára.
– Lefogadom, hogy arról az emberről van szó, aki az Addleton-ügyön dolgozik, azaz fog dolgozni holnaptól – mondta Everard. – De ez nem fontos: tudjuk, hogy be fogja bizonyítani Rotherhithe ártatlanságát. Inkább az a probléma, hogy úgy tűnik: nagyszabású babrálás történt az ősi britek idejében.
– Talán szászokat akartál mondani – javította ki Whitcomb, aki maga is utánanézett a dolgoknak. – Nagyon sokan összekeverik a briteket a szászokkal.
– Majdnem annyian, mint amennyien a szászokat a jütlandiakkal – mondta Mainwethering komoran. – Kentet tudomásom szerint Jütlandról foglalták el… Hm. Néhány ruha, uraim, és egy kis pénz. Valamint papírok, személy szerint önöknek. Néha azt hiszem, hogy önök, kirendelt ügynökök nem értékelték eléggé azt a rengeteg előkészítő munkát, amit a helyi irodák végeznek még a legkisebb akció előtt is. Hó! Elnézést. Van térképük a vidékről?
– Igen – Everard elkezdte lehámozni magáról huszadik századi ruhadarabjait – Azt hiszem. Mindketten tudunk annyit a viktoriánus korról, hogy elboldoguljunk. De nekem azért meg kell maradnom amerikainak… Igen, látom, hogy úgy szólnak a papírjaim.
Mainwethering gyászosnak tűnt.
– Ha a sírbolt-ügy olyan híres irodalmi esetté vált, ahogy mondják, akkor legalább száz memorandumot fogunk kapni róla. Történetesen éppen a magáé volt az első. Azóta további kettő érkezett, 1923-ból és 1960-ból. Szegény fejem, bár engedélyeznének végre nekem egy robottitkárnőt!
Everardnak meggyűlt a baja a szokatlan ruhával. Elég jól illett rá, a méretei megvoltak az irodának, de eddig nem értékelte a saját öltözete nyújtotta kényelmet. A fene esne ebbe a mellénybe.
– Idehallgasson – kezdte. – Ez az ügy valószínűleg viszonylag ártalmatlan lesz. Azaz, mivel most itt vagyunk, ártalmatlannak kellett lennie. Így van?
– Most igen – felelte Mainwethering. – De gondoljanak csak bele. Önök ketten most visszamennek a jütlandi időkbe, és megkeresik a fosztogatót. De kudarcot vallanak. Talán ő lövi le önöket, mielőtt önök lelőhetnék őt, talán eltéríti azokat, akiket önök után küldünk. Aztán folytatja tovább, és megcsinálja az ipari forradalmat, vagy amit tervez. A történelem megváltozik. Önök, mivel a változási pont előtt álltak, továbbra is léteznek… még ha csak tetemekként is… de mi itt sosem léteztünk. Ez a beszélgetés sosem játszódott le. Ahogy Horatius mondta…
– Hagyja! – nevetett Whitcomb. – Először a mostani évben, itt vizsgáljuk meg a sírt, aztán visszajövünk magához, és kisütjük, mit tegyünk. – Lehajolt, és huszadik századi bőröndjéből kezdte átpakolni a dolgokat egy virágos szövetből készült táskaféle rémségbe. Volt ott egy pár pisztoly, bizonyos fizikai és kémiai felszerelések, amiket a saját kora még nem ismert, és egy apró rádió, amivel baj esetén hívni lehetett az irodát.
Mainwethering a menetrendfüzetébe pillantott.
– Menjenek holnap reggel a Charing Crossból érkező 8:23-assal – közölte. – Fél órát számoljanak az útra az állomásig.
– Oké – Everard és Whitcomb újra felpattantak a gépre, és eltűntek. Mainwethering sóhajtott, ásított egyet, adott néhány instrukciót a titkárának, aztán hazament. Reggel 7:45-kor, amikor gép megint materializálódott, a titkár ott volt.

4.

Everard most először érezte meg az időutazást a maga valóságában. Az eszével eddig is ismerte, és kellőképpen csodálta, de érzelmei számára csak egzotikum volt. Most egy ismeretlen London utcáin zötykölődött egy jópofa taxiban (nem turista-csalogató anakronizmus, hanem poros, elnyűtt, igazán működő kocsi), beszívta a levegőjét, amiben por ugyan több volt, mint a huszadik században, benzingőz viszont egyáltalán nem, látta a tolakodó tömeget – cilinderes és keménykalapos urakat, piszkos kubikosokat, hosszúszoknyás nőket, ezeket a saját valóságos dolguk után siető, nevető és komor emberi lényeket – és ekkor döbbent rá a maga teljes valóságában, hogy itt van. Az anyja még meg sem született, a nagyszülei még fiatal házasok, akik még csak most kezdenek beletörni a közös istrángba, Grover Cleveland az Egyesült Államok elnöke, és Viktória az angol királynő. Kipling most ír, és Amerikában még hátravannak az utolsó indiánfelkelések…
Mintha fejbekólintották volna.
Whitcomb nyugodtabban viselte a dolgot, de tekintete egy pillanatra sem állapodott meg, úgy pásztázta Anglia dicsőséges korának jelenetit.
– Kezdem érteni – mormolta. – Sosem tudtak megegyezni abban, hogy ez a természetellenes, felfuvalkodott konvenciók és a rosszul leplezett brutalitás kora volt-e, vagy a hanyatló nyugati civilizáció utolsó virágbontása. Ahogy így elnézem ezeket az embereket, rá kell jönnöm, hogy ezzel mindent elmondtak, a jót is és a rosszat is, mert itt nem egyszerre mindenkivel történt valami, hanem milliónyi emberrel külön-külön.
– Igen – mondta Everard. – Ez valószínűleg minden korra igaz.
A vonat szinte ismerős volt. Nem sokban különbözött az angol vasutak 1954-es kocsijaitól, ami Whitcombot szarkasztikus megjegyzésekre ragadtatta a szent és sérthetetlen hagyományokkal kapcsolatban. Néhány óra múlva leszálltak egy gondosan ápolt virágágyásokkal övezett álmos kis vidéki állomáson, ahol kocsit fogadtak, hogy a Wyndham-birtokra vigye őket.
Egy udvarias rendőr néhány futó kérdés után beeresztette őket. Archeológusnak adták ki magukat – Everard amerikainak, Whitcomb pedig ausztrálnak – akik rendkívül szerettek volna Lord Wyndhammal találkozni, és megrázta őket a lord tragikus halála. Mainwethering, akinek a keze, úgy tűnt, mindenhová elér, a British Museum egyik jól ismert szaktekintélyétől származó ajánlólevelekkel látta el őket. A Scotland Yard nyomozója beleegyezett, hogy megtekinthessék a sírt – "az ügy megoldást nyert, uraim, nincs több nyom, még ha a tisztelt kolléga ezt nem is így gondolja, haha!". A magándetektív savanyúan elmosolyodott és összehúzott szemmel méregette őket, ahogy a sírhoz léptek: magas, vékony, sólyomarcú ember volt. Zömök, bajuszos, enyhén bicegő férfi kísérte, amolyan titkárféle.
A sírbolt hosszú és magas volt, fű nőtte be, csak a sír kamra fölött látszott az ásás sebhelyén a föld. Valamikor durva deszkakorláttal volt körülkerítve, de a tákolmány már rég összedőlt: a deszka egyes darabjai még mindig ott hevertek a mocsokban.
– Az újságok említést tettek egy fémládikóról is – mondta Everard. – Vethetnénk arra is egy pillantást?
A felügyelő beleegyezőleg bólintott, és egy melléképülethez vezette őket, ahol a jelentősebb leletek voltak kiterítve egy asztalra. A ládika kivételével mindegyikből csak korrodált fém vagy törött csont maradt.
– Hm – mondta Whitcomb. Elgondolkodva méregette a kis doboz sima, sértetlen felületét. Kékesen csillogott: valami még felfedezetlen, időtálló ötvözet. – Felettébb különös. Egyáltalán nem primitív. Az ember szinte azt hinné, hogy valami masina, mi?
Everard óvatosan közelebb lépett. Meglehetősen biztos volt benne, hogy mit fog találni, és ilyen ügyekben a Sogenannte Atomkor embere a lehető legelővigyázatosabb. Táskájából előhúzott egy számlálót, és a ládikához tartotta. A tű kilendült, nem túlságosan, de…
– Érdekes eszköz – jegyezte meg a felügyelő. – Megkérdezhetem, mi ez?
– Kísérleti elektroszkóp – hazudta Everard. Óvatosan felhajtotta a fedelet, és a doboz fölé tartotta a számlálót.
Atyaúristen! Ez a sugárzásmennyiség egy nap alatt megöl egy embert! Éppen csak egy pillantást vetett a nehéz, tompán csillogó rudakra, aztán visszacsapta a láda fedelét. – Legyenek óvatosan ezzel ez anyaggal! – mondta remegő lábbal. Hál' istennek az, aki ezt a pokoli szállítmányt idehozta, az olyan korból jött, amikor már le tudták árnyékolni a sugárzást.
A magándetektív hangtalanul mögöttük termett. Éber arcára ragadozópillantás költözött.
– Tehát azonosította a tartalmát, uram? – kérdezte csendesen.
– Igen. Azt hiszem, igen – Everardnak eszébe jutott, hogy Becquerel még vagy két évig nem fogja felfedezni a sugárzást: még a röntgenig is több mint egy év van hátra. Körültekintően kell viselkednie. – Az… indiánok között hallottam történeteket mérgező ércekről…
– Felettébb érdekes – kezdte tömködni öblös pipáját a detektív. – Mint a higanypor, ugye?
– Ugye akkor Rotherhithe rakta a dobozt a sírba? – motyogta a detektív.
– Ne nevettesse ki magát! – reccsent rá a detektív. – Három vonalon is teljes oksági láncolattal tudom bizonyítani, hogy Rotherhithe tökéletesen ártatlan. Engem a lord halálának tényleges oka zavart meg. De ha úgy van, ahogy ezek az urak állítják, és történetesen valami halálos méreg volt elásva a sírban… a sírrablók elijesztésére? Mindazonáltal kíváncsi vagyok, hogyan juthattak hozzá az ősi szászok egy amerikai ásványféleséghez. Talán mégis lehet valami azokban az elméletekben, miszerint a korai föníciaiak áthajózták az Atlanti óceánt. Saját szakállamra végeztem egy kis kutatást azzal az ötletemmel kapcsolatban, hogy a kimri nyelv kaldeus elemeket tartalmaz, most viszont ez megdőlni látszik.
Everard némi bűntudattal látta, mit művel a régészet tudományával. A ládát szépen be fogják dobni a tengerbe, és elfeledkeznek róla. Whitcombbal együtt a lehető leghamarabb kimentették magukat és távoztak.
Londonba visszafelé menet, amikor biztonságban, magukban ültek a fülkében, az angol előszedett egy rothadófélben lévő fadarabot.
– Beleesett a zsebembe a sírnál – közölte. – Segíteni fog az időmeghatározásnál. Ideadnád azt a C-14-es számlálót? – A szerkezetbe csúsztatta a fadarabot, elfordított néhány kapcsolót, és leolvasta az eredményt: – Ezernégyszázharminc éves, plusz-mínusz tíz év eltéréssel. A sírdombot tehát… hmmm… i.sz. 464 körül emelhették, amikor a jütlandiak még éppen letelepedőben voltak Kentben.
– Ha azok a rudak ennyi idő múltán is olyan veszélyesek – mormogta Everard – akkor milyenek lehettek eredetileg? Nehéz elképzelni, hogyan lehet ilyen aktvitást elérni ilyen hosszú felezési idő mellett, de ott a jövőben olyanokra is képesek lehetnek, amiről az atomkor még csak nem is álmodik.
Benyújtották jelentésüket Mainwetheringnek, aztán városnézéssel töltötték a napot, amíg az irodavezető elküldte üzeneteit az időbe, és mozgásba hozta az Őrjárat roppant gépezetét. Everardot érdekelte, sőt, minden komorsága és nyomora ellenére is szinte lenyűgözte a viktoriánus London. Whitcomb szemébe távoli tekintet költözött.
– Szerettem volna itt élni – jegyezte meg.
– Igen? Ezzel az orvostudománnyal meg fogászattal?
– De hulló bombák nélkül – felelte Whitcomb némi daccal.
Mainwethering már végzett az előkészületekkel, mire visszatértek az irodába. Szivarral pöfékelve járkált fel s alá, párnás kezeit összefonta a háta mögött, és belekezdett a történetbe:
– A fémet nagy valószínűséggel azonosították. Izotópikus hajtóanyag a harmincadik századból. Az ellenőrzés feltárta, hogy az Ing Birodalom egyik kereskedője látogatott el 2987-be, hogy nyersanyagokat cseréljen szintropára, aminek a titka feledésbe merült az Interregnum alatt. Természetesen tett bizonyos óvintézkedéseket, és megpróbálta a Szaturnusz Rendszerből érkezett kalmárnak kiadni magát, de ezzel együtt eltűnt, az időfülkéjével együtt. Feltehetően 2987-ben valaki rájött a kilétére, és megölte az időgépéért. Az őrjáratot értesítették, de nyoma sem volt a gépnek. Végül a tizenötödik századi Angliában találta meg két járőr, hmm, Everard és Whitcomb nevűek.
– Ha egyszer már sikerrel jártunk, akkor minek vacakolunk még? – vigyorodott el az amerikai.
Mainwethering megütközve pillantott rá. – De drága uram! Még nem jártak sikerrel. A munka még önökre vár, az önök és az én időérzékelésem szerint is. És kérem, nem vegyék garantáltnak a sikert csak azért, mert a történelem feljegyzi. Ez a dolog nem hajlíthatatlan: az embernek szabad akarata van. Ha kudarcot vallanak, akkor a történelem megváltozik, és sosem fog beszámolni az önök sikeréről: és én sem mondtam ezt el önöknek. Pontosan ez az, ami megtörtént – már ha a "történt" szót lehet alkalmazni itt – abban a néhány esetben, amikor az Őrjárat sikertelenségről számolt be. Ezeken az ügyeken továbbra is dolgoznak, és ha végül sikerre viszik őket, akkor megváltozik a történelem, és az eredmény mintha mindig is létezett volna. Tempus non nascitur, fit, már ha megengedhetek magamnak egy kis gúnyt.
– Jól van, jól van, csak vicceltem – mondta Everard. – Induljunk. Tempus fugit – A g betűt némi gonosz hátsó gondolatokkal mondta bele, és Mainwethering összerezzent.
Kiderült, hogy még az Őrjárat is keveset tud arról a sötét korszakról, amikor a rómaiak elhagyták Britanniát, a római-brit civilizáció megroppant, és a britek előretörtek. Ez a kor sosem tűnt túlságosan fontosnak. Az i.sz. 1000-es londoni iroda minden fellelhető anyagot megküldött, elfogadható ruhadarabokkal együtt. Everardék egy teljes órát töltöttek eszméletlenül a hipnotikus tanítógépekben, hogy folyékony latintudással, valamint több szász és jütlandi dialektus, meg a dívó szokások ismeretével ébredjenek.
A ruha nagyon szokatlan volt: durva vászonból készült nadrág, ing és kabát, bőrcsuklya, valamint madzagok és zsinórok rengetege. Hosszú lenszőke paróka alá rejtették modern frizurájukat: borotvált ábrázatuk észrevétlen maradhatott, még az ötödik században is. Whitcomb fejszét, Everard kardot cipelt magával, amelyet méretre készítettek magas széntartalmú acélból, de a biztonság kedvéért egy-egy kis huszadik századi szónikus sokkfegyver is ott lapult a kabátjuk alatt. Páncéljuk nem volt, de az időugróhoz volt két motoros bukósisak a nyeregtáskában: ezek nem fognak feltűnést kelteni a házi készítésű felszerelések korában, ezenkívül sokkal erősebbek és kényelmesebbek, mint az igaziak. Némi elemózsiát is magukhoz vettek, na meg néhány agyagkorsónyit a jóféle viktoriánus sörből.
– Kiváló – húzott elő Mainwethering egy órát a zsebéből, és figyelmesen megnézte. – Itt fogom várni önöket… mondjuk négy órakor. Vannak kéznél fegyveres őreim, ha esetleg foglyot hoznának magukkal, aztán pedig megteázhatunk. – Kezet rázott velük. – Jó vadászatot!
Everard az időgépre pattant, a tárcsát i.sz. 464-re, Addletonra, egy nyári éjszakára állította, aztán elindultak.

5.

Telihold volt. A vidék szélesen és elhagyatottan terült szét a kilátást sötét erdő zárta el. Valahol felvonyított egy farkas. A sírhalom már ott volt: későn érkeztek.
Az antigravitációs egységgel felemelkedve felülről tekinthettek a sűrű, árnyas rengetegre. Egy kis tanya szerénykedett mintegy mérföldnyire a sírdombtól, egy durva deszkákból ácsolt ház és kisebb melléképületek. A rezzenetlen holdfényben teljesen nyugodtnak látszott.
– Művelt földek – jegyezte meg Whitcomb. Hangját suttogóra fogta a végtelen csendességben. – A jütlandiak és a szászok főleg szabad kisbirtokosok voltak, akik földet keresve jöttek ide. A briteket már jópár éve kiverték innen.
– Meg kell tudnunk mindent arról a temetésről – mondta Everard. – Menjünk vissza akkorra, amikor a sírt ásták? Nem, talán biztonságosabb, ha most kérdezősködünk, egy kicsit később, amikor már lecsillapodtak a kedélyek. Mondjuk holnap reggel.
Whitcomb bólintott, mire Everard egy bozótos oltalmába vitte a gépet, és előre ugrottak öt órát. A nap vakítóan ragyogott az északkeleti égen, harmat csillogott a hosszú fűszálakon, és a madarak istentől elrugaszkodott csivitelést műveltek. Leszálltak a gépről, aztán felküldték, hogy körülbelül tíz mérföldes magasságban lebegjen fölöttük, ahonnan majd a sisakjukba épített rádió hívására fog leereszkedni.
Nyíltan közelítettek a tanyához, kardjuk és fejszéjük lengetésével ijesztve el a feléjük acsargó vad küllemű kutyákat. A tanya udvara kövezetlen volt, ellenben gazdagon borította a sár és a trágya. Mezítelen, szöszke fejű gyerekek kandikáltak ki rájuk egy sárból és vesszőből tapasztott kunyhóból. Egy kislány, aki a kunyhó előtt fejt egy rozoga kis tehenet, elvisította magát, egy zömök, alacsony homlokú cseléd, aki a disznóknak adott moslékot, lándzsára kapott. Everard fintorogva gondolt arra, mi lenne, ha százada néhány "Nemes Észak"-rajongója idelátogathatna.
Fejszét markoló, szürke szakállú ember jelent meg a ház ajtajában. Mint ebben a korban mindenki, jópár centiméterrel kisebb volt a huszadik századi átlagnál. Aggályosan felmérte őket, mielőtt jó reggelt kívánt volna nekik.
Everard udvariasan elmosolyodott.
– Uffa Hundingssonnak hínak, eppedig a fivérem, Knubbi – mondta. – Jütlandi kalmárok vogymuk, és Canterburybe tartunk. (Persze a régi nevét, a Cant-wara-byriget használta.) – Hajónk kikötési helyétől elindulván eltévedtünk, és egész éjszakai tévelygés után találtunk házadra.
– Én Wulfnoth vónék, Aelfred fia – mondta a gazda. – Lépjetek be és költsétek el velünk szerény früstökünket.
A ház nagy volt, homályos és füstös, tele zsongó sokadalommal: Wulfnoth gyerekei, azok házastársai és gyerekei, jobbágyok és az ő feleségük és gyermekeik. A reggeli nagy fatálakon érkezett: félig főtt szalonna, amit gyenge, savanyú sörrel öblítettek le. Nem volt nehéz szóba elegyedni: az itteni emberek éppen olyan pletykásak voltak, mint a világtól elzárt bugrisok bárhol másutt. A baj ott volt, hogy Everardéknak hihető beszámolót kellett kitalálniuk arról, hogy mi újság Jütlandban. Wulfnoth, aki nem volt ostoba, egyszer-kétszer rajtacsípte őket, hogy rosszat mondanak, de Everard szilárdan kijelentette:
– Hamisságot hallottál. A hírek gyakran furcsák lesznek, ha átkelnek a tengeren. – Meglepve látta, hogy még mindig ennyire eleven a kapcsolat az őshazával. De az időjárásról és a termésről folytatott társalgás nem sokban különbözött attól, amit a huszadik századi Középnyugaton is tapasztalhatott az ember.
Csak később tudott óvatosan becsempészni egy kérdést a sírról. Wulfnoth összerezzent, kövér, fogatlan felesége pedig védő kézmozdulatot tett egy durva faragású fa-bálvány felé. – Nem jó ilyen dogokról beszélni – morogta a gazda. – Jobb szerettem von', ha a varázslót nem az én földembe temetik. De közel állt apámhoz, aki tavaly halt meg, és ezér' nem tehettem másképp.
– Varázsló? – vakargatta a fülét Whitcomb. – Miféle mese ez?
– Ti is ismerhetnétek – morogta Wulfnoth. – Idegen vót, Stane-nek hittak, és vagy hat év előtt bukkant föl Canterburyben. Biztos messzirő' gyött, mer nem az angolok vagy britek nyelvét beszélte, de Hengist király vendégül látta őt. Furcsaságos, de jóféle ajándékokat adott a királynak. Ravasz tanácsadó vót, akire a király egyre jobban támaszkodott. Senki se mert az útjába állni, mert varázsos botja, vót, ami villámokat szórt, látták, ahogy sziklákat olvaszt meg, és egyszer a britek elleni csatában megégetett embereket. Vannak, akik azt gondolják, hogy ő Wotan, de ez nem lehet, hisz' meghótt.
– Á, értem – Everardban feltámadt a mohóság szikrája. – És mit cselekedett még életében?
– Ó… bölcs tanácsokat adott a királynak, már mondtam. Azt gondolta, hogy mi itt Kentben ne bántsuk a briteket és ne hívjunk be többet a rokonaink közül, hanem éljünk békében az itteniekkel. Azt gondolta, hogy a mi erőnkkel és az ő római tudásukkal együtt hatalmas birodalmat csinálhatnánk. Talán igaza vót, bár én nem sok hasznát látom mindenféle könyveknek meg fürdőknek, arról a furcsa keresztes istenről már nem is beszélve… Aztán ismeretlenek levágták három évvel ezelőtt, és itt temettük el áldozatokkal és minden tulajdonával együtt, amit ellenségei nem vittek el. Egy évben kétszer áldozunk neki, és a szelleme nem háborgat minket, valahogy mégis nyugtalan vagyok miatta.
– Három éve? – lehelte Whitcomb. – Értem…
Majd egy órába tellett, mire el tudtak szabadulni, és Wulfnoth ragaszkodott hozzá, hogy adjon melléjük egy fiút, aki elkíséri őket a folyóhoz. Everardnak nem volt kedve olyan messzire elmenni. Elvigyorodott, és lehívta a gépet. Miközben Whitcombbal együtt ráültek, a legteljesebb komolysággal mondta a guvadó szemű legénynek:
– Tudd meg, hogy Wodent és Thunort láttátok vendégül, akik mostantól megvédik népedet minden bajtól. – Azzal visszaugrottak három évet az időben.
– Most jön a neheze – kukkantott ki a sűrűből a tanya felé. A sírhant még nem volt ott, Stane varázsló még életben van. – Egy gyereket könnyű bűvészkedéssel elkápráztatni, de ez itt egy nagy, kemény város, ahol ő a király jobbkeze, és sugárvetője van.
– Úgy látszik, sikerrel jártunk – vagyis sikerrel fogunk járni – mondta Whitcomb.
– Nem. Tudod, ez nem megváltoztathatatlan. Ha bukunk, Wulfnoth majd más történetet fog elmondani nekünk három évvel később, valószínűleg azt, hogy Stane itt van – kétszer is megölhet minket! Anglia pedig, ha kirángatják a Sötét Korból egy neoklasszikus kultúrába, olyan irányba fog fejlődni, hogy rá sem ismersz majd 1894-ben… Kíváncsi vagyok, mire játszik ez a Stane.
Felküldte az időgépet Canterbury fölé. Az éjszakai szél sötéten süvített el a füle mellett. A város egyre közelebb került, és Everard végül egy csemeteerdőben ért földet. A hold fehéren sütött az ősi Durovernum félig összedőlt római falaira, és foltokat vetett az újabb földre és a jütlandiak fa-betoldásaira. Napnyugta után senki sem juthatott be ide.
A gép megint előrevitte őket a nappalba – majdnem délig – aztán eltűnt a levegőben. Reggelijük, amit két órával korábban, illetve három év múlva a jövőben költöttek el, kőként rázkódott a gyomrukban, miközben Everard vezetésével a város felé haladtak a hepehupás római úton. Meglehetős forgalom zajlott, főleg parasztgazdák igyekeztek nyikorgó ökrösszekereken a piacra, hogy eladják terményeiket. A kapunál két gonosz külsejű őr állta útjukat, és megkérdezték, mi járatban vannak. Ezúttal egy tanethi kereskedő ügynökeinek adták ki magukat, aki azért küldte őket ide, hogy mindenfele kézművessel tárgyaljanak. A gazfickók szúrósan méregették őket, amíg Whitcomb a kezükbe nem csúsztatott egy pár római pénzérmét: ekkor a lándzsák mintegy varázsütésre leereszkedtek, és az őrök intettek, hogy menjenek tovább.
A város nyüzsgött és örvénylett, de most is az érett szag volt az, ami Everardra a legnagyobb hatást tette. A lökdösődő jütlandiak mellett néha római-brit alakokat is látott, akik undorodva kerülgették a trágyahalmokat és felcsippentett tunikával oldalaztak, hogy ne kelljen hozzáérniük ezekhez a vadakhoz. A látvány nevetséges lett volna, ha nem annyira szívszorító.
Volt egy különösen mocskos fogadó, ami egy hajdani gazdag polgár házának mohalepte romjain ütött tanyát. Everard és Whitcomb látták, hogy pénzük nagy értéket képvisel itt, ahol a kereskedelem főleg természetbeni alapon folyik. Néhány kör kifizetett ital után minden szükséges információt megkaptak. Hengist király palotája a város közepénél van… nem is igazi palota, csak egy régi ház, amit annak a külországi Stane-nek az irányítása alatt csinosítottak ki… nem mintha a mi királyunk afféle anyámasszony katonája lenne, félre ne érts, idegen… például a múlt hónapban is… ja, igen, Stane! Ott élt a szomszédos házban. Fura fickó, van aki azt mondja: isten… az már igaz, hogy értett a nőkhöz… Igen, azt mondják, ő állt a britekkel folytatott béketárgyalások mögött. Egyre több ilyen pernahajder jön, lassan már a becsületes emberek nem onthatnak egy kis vért anélkül, hogy… Persze, Stane igen bölcs, én nem szólok egy rossz szót sem rá, hiszen villámot tud szórni…
– Most mit tegyünk? – kérdezte Whitcomb, amikor már a szobájukban voltak. – Menjünk oda és tartóztassuk le?
– Nem. Kétlem, hogy ezt meg tudnánk tenni – mondta Everard óvatosan. – Van egyfajta tervem, de ez azon múlik, hogy ki tudjuk – e találni, mit forgat a fejében. – Ledőlt a szúrós, vastag szalmazsákra, és azon nyomban vakarózni kezdett. – A francba! Ennek a kornak nem írástudásra van szüksége, hanem bolhairtóra!
A ház gondosan fel volt újítva, fehér, oszlopos homlokzatát fáradságosan megtisztították a környező mocsoktól. Két őr álldogált a lépcsőjén, akik közeledtükre fegyverükhöz kaptak. Everard beetette őket egy kis pénzzel, meg egy sztorival, miszerint olyan hírei vannak, amik bízvást számot tarthatnak a varázsló érdeklődésére.
– Mondd meg neki, hogy "Ember a holnapból". Ez egy jelszó. Érted?
– Ennek nincs értelme – panaszkodott az őr.
– A jelszóknak nem is kell értelmesnek lenniük – mondta Everard fensőbbségesen.
A jütlandi elcsörömpölt, neheztelően csóválva a fejét. Ezek a fura új szók!
– Biztos vagy benne, hogy ez bölcs dolog volt? – kérdezte Whitcomb. – Lehet, hogy ezzel elijesztettük.
– Viszont azt se felejtsd el, hogy egy ilyen fontos személyiség nem pazarolja az idejét holmi jöttmentekre. Ez a munka sürgős, ember! Eddig nem csináltunk semmi maradandót, még annyit se, amiből egy tartós legenda kitelne. De ha Hengist valódi uniót hoz létre a britekkel…
Az őr visszajött, morgott valamit, és felvezette őket a lépcsőn, át az oszlopcsarnokon. Emögött volt az átrium, egy tágas helység, ahol modern medvebőr szőnyegek váltakoztak faragott márvánnyal és kopott mozaikkal. Egy férfi állt várakozóan durva fakanapéja előtt. Amikor beléptek, felemelte a kezét, és Everard megpillantotta egy huszadik századi sugárvető vékony csövét.
– Mindig látni akarom a kezeteket és ne kutakodjatok az oldalatoknál – mondta a férfi kedvesen. – Különben kénytelen leszek villámmal agyonsújtani benneteket.

Whitcomb sziszegő hanggal, undorodva szívta be a levegőt, de Everard valami ilyesmire számított. Ezzel együtt hideg csomóba rándult a gyomra.
Stane, a varázsló kicsi ember volt, finom hímzésű tunikában, amely valószínűleg valamelyik brit villából származott. Satnya testén nagy fej ült, arca megejtő csúnyaságát fekete haj keretezte. Feszült vigyor ült a szája sarkában.
– Kutasd át őket, Eadgar – parancsolta. – Vegyél el tőlük mindent, amit a ruhájuk alatt rejtegetnek.
A jütlandi nem állt hivatása magaslatán, de így is megtalálta a sokkfegyvereket, és a padlóra dobta őket.
– Most elmehetsz – mondta neki Stane.
– Nem veszélyesek rád, uram? – kérdezte a strázsa.
Stane szélesen elvigyorodott.
– Amíg ez a kezemben van? Nem. Menj csak – Eadgar kicsörtetett. Legalább a kardunk meg a fejszénk megvan még, gondolta Everard. Bár nem sok hasznát fogjuk venni ezzel szemben.
– Szóval a holnapból jöttetek – morogta Stane. Hirtelen csillogó verejtékréteg lepte el a homlokát. – Számítottam erre. Beszélitek a későbbi angol nyelvet?
Whitcomb már nyitotta a száját, de Everard improvizálni kezdett, az életét téve föl ebben a játékban. – Milyen nyelvre gondolsz?
– Okos – Stane hirtelen átcsúszott egy akcentusba, ami furcsa volt, huszadik századi fülnek mégis felismerhető. – Tudni akarom, honnan és mikorból jöttetek, mik a szántékaitok, meg minten. Montjatok el mintent, különben szétégetlek permeteket.
Everard megrázta a fejét.
– Nem – felelte jütlandiul – Nem értelek. – Whitcomb rápillantott, aztán megadta magát: hagyta, hogy az amerikai vezessen. Everardnak száguldottak a gondolatai: kétségbeesett éberségében tudta, hogy a halál csak az első hibájára vár. – A mi időnkben így beszéltünk. – És megeresztett néhány csicsergő mexikói-spanyol mondatot, annyira pergetve, amennyire csak merte.
– Szóval valami latin nyelv – csillant fel Stane szeme. A fegyver megremegett a kezében. – És mikorról jöttetek?
– A Krisztus utáni huszadik századból, és országunkat Lyonesse-nek nevezik. A nyugati óceánon túl fekszik…
– Amerika! – hörögte a férfi. – Nem hívták valaha Amerikának?
– Nem. Nem tudom, miről beszélsz.
Stane veszedelmesen megremegett. Aztán összeszedte magát:
– Ismeritek a római nyelvet?
Everard bólintott.
Stane idegesen elmosolyodott.
– Akkor beszéljünk úgy. Ha tudnátok, milyen elegem van ebből a helyi zagyvalékból… – Latinsága kissé tört volt, nyilván ebben a században szedte fel, de eléggé folyékonyan beszélt. Meglengette a sugárvetőt. – Bocsássátok meg udvariatlanságomat, de óvatosnak kell lennem.
– Ez természetes – nyugtatta meg Everard. – Ó… az én nevem Mencius, a barátomé Juvenalis. A jövőből jöttünk, ahogy gondoltad: történészek vagyunk, és az időutazást nemrég fedezték fel.
– Én igazság szerint Rozher Schtein vagyok, 2987-ből. Hallottatok… rólam?
– Hogyne – mondta Everard. – Azért jöttünk vissza, hogy megkeressük a rejtélyes Stane-t, aki a történelem egyik kulcsfigurájának tűnik. Gyanítottuk, hogy időutazó, Peregrinator Temporis. Most már biztosan tudjuk.
– Három év – Schtein lázasan járkálni kezdett, a sugárvetőt a kezében lóbálta, de túl messze volt ahhoz, hogy hirtelen rajtaüthessenek. – Három éve vagyok itt. Ha tudnátok, hány éjszakán hánykolódtam álmatlanul, és gondolkoztam azon: mi lesz, ha elérem a célomat… Mondjátok, egységet alkot a világotok?
– Az egész világ, és a planéták – mondta Everard. – Már egy jó ideje – Belül valami megremegett benne. Az élete múlik azon, hogy kitalálja, mik Schtein tervei.
– És szabad a néped?
– Igen. A Császár uralkodik, de a Szenátus hozza a törvényeket, őket pedig a nép választja.
A gnómszerű arcon szinte megdicsőült kifejezés jelent meg.
– Ahogy megálmodtam – suttogta Schtein. – Köszönöm.
– Hát azért jöttél vissza a saját korodból, hogy történelmet csinálj?
– Nem – mondta Schtein. – Azért, hogy változtassak rajta.
A szavak úgy buktak ki belőle, mintha már évek óta szólni akart volna, de eddig nem mert:
– Én is történész voltam. Véletlenül találkoztam egy emberrel, aki azt állította, hogy kereskedő a Szaturnusz holdjairól, de mivel én magam már éltem ott egyszer, átláttam a hazugságán. Egy kis nyomozással kiderítettem az igazságot. Időutazó volt a nagyon távoli jövőből.
– Meg kell értenetek engem. Az az idő, amiben éltem, rettenetes volt, és én, mint pszichografikus történész, rájöttem, hogy a háborúk, a nyomor és a zsarnokság, ami alatt nyögünk, nem az emberrel veleszületett gonoszságnak, hanem egy egyszerű ok-hatás láncolatnak tulajdonítható. A gépi technológia egy megosztott világban született meg, és ettől a háború csak még nagyobb és még pusztítóbb vállalkozás lett. Voltak persze békés időszakok is, néha meglehetősen hosszan, de a betegség túl mélyen gyökerezett: a hadakozás civilizációnk része lett. A családomat kiirtotta egy vénuszi rajtaütés, nem volt vesztenivalóm. Aztán elvettem az időgépet… miután… megszabadultam a tulajdonosától.
– A nagy hibát, gondoltam, még a Sötét Korban követték el. Róma egy hatalmas birodalmat egyesített békében, és az igazság mindig a békéből sarjad. De Róma kifulladt az erőfeszítésben, és mostanra szétesett. A betörő barbárok életerősek voltak, és sok mindenre képesek lettek volna, de hamar korrumpálódtak.
– De itt van Anglia. El volt szigetelve a római társadalom rothadó szövetétől. De betörtek a germánok: koszos fajankók, de erősek és tudni vágyók. Az én történelmemben egyszerűen elsöpörték a brit civilizációt, aztán intellektuális tehetetlenségükben felszippantotta őket az az új – és ördögi – civilizáció, amit nyugatinak neveznek. Én ennél jobbat akartam.
– Nem volt könnyű. Meg lennétek lepve, ha tudnátok, milyen nehéz életben maradni egy ismeretlen korban, amíg az ember bele nem jön, még ha modern fegyverei és érdekes ajándékai vannak is. De most már bírom Hengist csodálatát, és egyre inkább a britek bizalmát is. Én egyesíthetem ezt a két népet egy közös háborúban a piktek ellen. Anglia egyetlen királyság lesz, a szászok erejével és a rómaiak tanultságával. Elég erős lesz ahhoz, hogy ellenálljon minden inváziónak. A kereszténység persze elkerülhetetlen, de teszek róla, hogy ez jóféle kereszténység legyen, amelyik oktatja és civilizálja az embereket, nem pedig elnyomorítja az agyukat.
– Végül Anglia abban a helyzetben lesz, hogy megkezdheti a kontinens birtokba vételét. Végül pedig az egész világét. Elég ideig maradok itt ahhoz, hogy elindítsam a pikt-ellenes szövetséget, aztán eltűnök azzal, hogy később majd visszajövök. Ha megjelenek, mondjuk, ötven évenként az elkövetkező századokban, akkor legenda lesz belőlem, istenség, aki gondoskodik róla, hogy a helyes úton maradjanak.
– Sokat olvastam Szent Staniusról – mondta Everard lassan.
– Akkor győztem! – kiáltott fel Schtein. – Elhoztam a békét a világnak – Könnyek csorogtak végig az arcán.
Everard közelebb lépett. Schtein a hasára célzott a sugárvetővel, még mindig nem bízott benne teljesen. Everard csak úgy megkerülte, Schtein pedig követte a fegyver csövével. De túlságosan lefoglalta sikerének látszólagos bizonysága, és kihagyta a számításból Whitcombot. Everard a válla fölött az angolra pillantott.
Whitcomb elhajította a fejszét. Everard lebukott. Schtein felsikoltott, és sugár szisszent a fegyveréből. Whitcomb ugrott, és elkapta a fegyvert tartó kezet. Schtein felmordult, és megpróbálta kiszabadítani magát. Everard odaugrott, hogy segítsen a barátjának. Teljes volt a zűrzavar.
Aztán a sugárvető megint elsült, és Schtein egyszeriben holt súlyként nehezedett a karjukra. Vér fröccsent a kabátjukra a varázsló csúnya mellsebéből.
A két őr rohanvást érkezett. Everard felkapta a sokkfegyverét és teljes intenzitásra állította. Egy eldobott dárda megsebezte a karját. Kétszer tüzelt, mire a két alak összerogyott. Órákig nem térnek magukhoz.
Everard egy pillanatig összegörnyedve hallgatózott. Női sikoly hallatszott valamelyik belső szobából, de senki sem jött.
– Azt hiszem, végeztünk – zihálta.
– Igen – Whitcomb közönyösen nézett a lábánál heverő testre. Szánalmasan apró volt.
– Nem akartam, hogy meghaljon – mondta Everard. – De az idő… kegyetlen. Azt hiszem, így volt megírva.
– Inkább ez, mint egy őrjárati per és a száműzöttek bolygója – mondta Whitcomb.
– Tolvaj és gyilkos volt, legalábbis technikai értelemben – jegyezte meg Everard. – De nagyszerű volt, amit megálmodott.
– Mi pedig elrontottuk.
– A történelem is elrontotta volna. Nagyon is valószínű. Egyetlen ember egyszerűen nem lehet elég erős, elég bölcs. Azt hiszem, minden emberi nyomorúság ilyen jószándékú őrültek miatt van, mint amilyen ő volt.
– Akkor fonjuk karba a kezünket, és várjuk, mi következik.
– Gondolj csak a barátaidra, ott 1947-ben. Akkor nem is léteztek volna.
Whitcomb levette a köpenyét és igyekezett letisztítani a vért a ruháiról.
– Menjünk – mondta Everard, és kiballagott a hátsó ajtón. Egy ijedt ágyas figyelte tágra nyílt szemekkel.
Egy belső ajtó zárját kénytelen volt szétrobbantani. A szobában egy fríg-típusú időfülke volt, néhány doboz fegyverekkel és készletekkel, meg könyvek. Everard mindent berakodott a gépbe, az üzemanyagos láda kivételével. Annak itt kellett maradnia, hogy majd ott a jövőben észrevegye és visszajöjjön, hogy megállítsa az embert, aki Isten akart lenni.
– Vigyük az 1894-es raktárba – mondta. – Én visszaviszem a mi gépünket. Az irodában találkozunk.
Whitcomb hosszan pillantott rá. A férfi arca elkínzott volt, de még így is valami eltökéltség sugárzott róla.
– Rendben, öregfiú – mondta az angol. Elmosolyodott, egy kissé vágyakozva, aztán vállon veregette Everardot. – Akkor viszlát. Sok szerencsét.
Everard hosszan nézett utána, amikor belépett a nagy fémhengerbe. Furcsa volt, hogy ilyeneket mond, amikor néhány óra múlva már együtt fognak teázni 1894-ben.
Aggodalom fogta el, amikor kilépett az épületből és elvegyült a tömegben. Charlie különös fickó. Hát…
Senki sem állta az útjába, amikor elhagyta a várost és bevetette magát a bozótosba. Lehívta az időgépet, és bár sietnie kellett volna, hiszen valaki esetleg odamehetett megnézni, mi ez a furcsa madár, kibontott egy korsó sört. Nagyon szüksége volt rá. Aztán még egy utolsó pillantást vetett Régi Angliára és visszaugrott 1894-be.
Mainwethering és az őrök ígéretük szerint ott várták. Az irodavezető megriadt, hogy csak egy embert lát visszatérni véres ruhában, de Everard jelentése megnyugtatta.
Eltartott egy ideig, amíg kimosakodott, átöltözött és kimerítő beszámolót adott. Addigra Whitcombnak már meg kellett volna érkeznie, de egyelőre nyoma sem volt. Mainwethering rádión felhívta a raktárt, aztán összeráncolt homlokkal fordult vissza.
– Még nem érkezett meg – közölte. – Talán valami baj történt?
– Aligha. Azok a gépek teljesen bombabiztosak – harapta be a száját Everard. – Nem tudom, mi lehet a gond. Talán félreértette, amit megbeszéltünk, és 1947-be ment.
Egy újabb üzenetváltás kiderítette, hogy Whitcomb abban az évben sem jelentkezett. Everard és Mainwethering elmentek teázni. Amikor visszatértek, Whitcombnak még mindig nem volt se híre, se hamva.
– Legjobb lesz, ha értesítem a helyszíni ügynököket – mondta Mainwethering. – Nekik meg kell találniuk.
– Nem. Várjon – Everard egy pillanatig elgondolkodva állt. A gondolat már egy ideje ott motoszkált benne. Rettenetes.
– Van valami elképzelése?
– Igen. Valahogy úgy – Everard kezdte visszahúzkodni viktoriánus ruháit. Remegett a keze. – Kerítse elő a huszadik századi ruhámat, jó? Talán én magam is meg tudom találni őt.
– Az Őrjárat előzetes jelentést fog kérni az elképzeléseiről és szándékairól – figyelmeztette Mainwethering.
– Pokolba az Őrjárattal – morogta Everard.

6.

London, 1944. A kora-téli este már leszállt, híg hideg szél fújdogált a sötét utcákon. Valahonnan egy robbanás dörrenése hallatszott, tűz lobbant fel, roppant vörös lángnyelvek csapkodtak a háztetők fölött.
Everard a járdaszélen hagyta gépét – senki sem járt kint amikor V-bombák hulltak – és lassan óvakodott előre a homályban. November tizenhét: kiképzett agya megőrizte a dátumot. Ezen a napon halt meg Mary Nelson.
Talált egy nyilvános telefonfülkét a sarkon és megnézte a telefonkönyvet. Sok Nelson volt, de a streathami körzetben csak egy Mary. Ez nyilván az anyja lesz. Csak reménykedhetett benne, hogy a lányának ugyanez a neve. A bomba becsapódásának időpontját sem tudta, de ezt ki lehet deríteni.
Tűz és robaj fogadta a fülkéből kilépve. Hasra vetette magát. Füle mellett üvegszilánkok süvítettek el. November tizenhetedike, 1944. Az ifjú Manse Everard az Egyesült Államok Hadmérnökeinek hadnagya valahol a csatornán hajózik, a német ágyúk célpontjaként. A pontos hely éppen nem jutott az eszébe, és nem állt meg csak azért, hogy ezen gondolkodjék. Úgysem számít. Tudta, hogy azt a veszedelmet túléli.
Újabb robbanás nyomult feléje, ahogy a gépe felé futott. Felpattant rá, és a levegőbe röppent. Magasan London felett csak roppant sötétséget látott apró lángpöttyökkel. Walpurgis-éj, amikor elszabadul a pokol a földön.
Jól emlékezett Streathamre: lehangoló téglaházak sora, ahol kishivatalnokok, zöldségesek, szerelők laknak, az a kispolgárság, ami felkelt és szembeszállt a hatalommal, ami sakkban tartotta Európát. Élt itt egy lány, még 1943-ban… aztán a végén valaki máshoz ment feleségül.
Alacsonyan repülve kereste a címet. A közelben mintha egy vulkán tört volna ki. Gépe megingott a levegőben, kis híján leesett róla. Egy házat látott megremegni és lángba borulni, alig három házra Nelsonék otthonától. Elkésett.
Nem! Megnézte, mennyi az idő – éppen 10:30 – aztán visszaugrott két órát. Még mindig éjszaka volt, de a felrobbant ház még szilárdan állt a helyén. Egy pillanatra kísértést érzett, hogy figyelmeztesse a lakókat. De nem. Emberek halnak meg a világ minden táján, ő nem Schtein, hogy az egész történelem terhét vegye a vállára.
Szárazon elmosolyodott, leszállt a gépről, és bement a kapun. De nem is átkozott danelli. Kopogtatott, mire kitárult az ajtó. Egy középkorú nő nézett ki rá, és ekkor jött rá, hogy furcsa lehet itt civilruhás amerikait látni.
– Elnézést – mondta. – Ismeri Miss Mary Nelsont?
– Igen – tétovázott a nő. – Itt lakik a közelben. Nemsokára átjön. Ön a barátja?
Everard bólintott. – Ő küldött ide engem egy üzenettel, Mrs… ó…
– Enderby.
– Ó igen, Mrs. Enderby. Szörnyen feledékeny vagyok. Nézze, Miss Nelson általam üzeni, hogy nagyon sajnálja, de nem jöhet át. Viszont szeretné, ha ön az egész családjával együtt meglátogatná őt 10:30-kor.
– Mindnyájan menjünk, uram? De hát a gyerekek…
– Természetesen a gyerekek is. Önök mindnyájan. Valami nagyon különleges meglepetést készített, amit csak akkor mutathat meg. Mindnyájuknak ott kell lennie.
– Nos… rendben van, uram, ha ő így üzente.
– Mindnyájan legyenek ott 10:30-kor, hiánytalanul. Majd ott találkozunk, Mrs. Enderby. – Ezzel Everard biccentett és kiment az utcára.
Megtette, amit megtehetett. Most a Nelson ház következik. Három házzal visszarobogott, leparkolt egy sikátor sötétjében, és odasétált a házhoz. Most már ő is benne van, éppolyan bűnös, mint Schtein. Vajon milyen lehet a száműzöttek bolygója, tűnődött.
Nem látta sehol az Ing-időfülkét, márpedig azt igencsak nehéz lett volna elrejteni. Tehát Charlie még nem érkezett meg. Addig rögtönöznie kell.
Amikor bekopogott az ajtón, azon gondolkodott, hogy vajon mit jelent az Enderby család megmentése. Azok a gyerekek felnőnek, saját gyerekeik lesznek: kétségtelenül jelentéktelen középosztálybeli angolok lesznek, de valahol az elkövetkezendő századokban egy fontos ember születhet meg, vagy talán éppen hogy nem születik meg. Ritka esetektől eltekintve a pontos leszármazás nem számított, csak az emberi gének és az emberi társadalom nagy összessége. Mégis, lehet, hogy ez a ritka esetek egyike lesz.
Fiatal nő nyitott ajtót. Csinos kis teremtés volt, nem látványosan szép, de kellemes megjelenésű jólszabott egyenruhájában.
– Miss Nelson?
– Igen.
– A nevem Everard. Charlie Whitcomb barátja vagyok. Bemehetnék? Meglehetősen meglepő híreim vannak az ön számára.
– Éppen indulni akartam – szabadkozott a lány.
– Nem, nem akart – Ezt rosszul mondta: a lány megdermedt. – Elnézést. Hadd magyarázzam meg.
A lány bevezette a nappaliba.
– Üljön le, Mr. Everard. Kérem, ne beszéljen túl hangosan. Alszik a család. Korán kell kelniük.
Everard kényelembe helyezte magát. Mary a kanapé szélére kuporodott, és nagy szemekkel nézte. Everard azon tűnődött, vajon Wulfnoth és Eadgar ott voltak-e az ősei között. Igenkétségtelenül ott voltak, ennyi évszázad után. Talán Schtein is ott van.
– A Légierőnél van? – kérdezte a lány. – Ott találkozott Charlie-val?
– Nem. A Felderítésnél vagyok, azért a civil ruha. Megkérdezhetném, mikor látta utoljára?
– Ó, hetekkel ezelőtt. Most éppen Franciaországban állomásozik. Remélem, ennek a háborúnak hamarosan vége lesz. Olyan őrültség, hogy még most is kitartanak, amikor már tudják, hogy végük, nem? – Csodálkozva csóválta a fejét. – De mi az a hír, amit közölni akar?
– Egy pillanat múlva rátérek – Elkezdett mellébeszélni, amennyire csak mert: a Csatornán uralkodó állapotokról mesélt. Fura volt ott ülni és egy szellemmel beszélgetni. És kondicionálása nem engedte, hogy elmondja az igazat. Pedig el akarta mondani, de a nyelve mindannyiszor cserbenhagyta.
– … és mennyibe kerül egy üveg…
– Kérem – szakította félbe türelmetlenül a lány. – Rátérne a lényegre? El kell mennem.
– Ó, bocsásson meg. Higgye el, nagyon sajnálom. Tudja, én már csak ilyen vagyok…
Kopogtattak. Megmenekült.
– Elnézést – morogta a lány, és elment a sötétítőfüggönyös ablakok mellett, hogy ajtót nyisson. Everard utána osont.
A lány halk sikollyal döbbent vissza. – Charlie!
Whitcomb magához szorította, mit sem törődve még vértől nedves jütlandi ruhájával. Everard kilépett az előszobába. Az angol mintha megrémült volna tőle.
– Te…
Sokkfegyvere után kapott, de Everard már kézben tartotta a sajátját. – Ne légy ostoba – mondta az amerikai. – A barátod vagyok. Segíteni akarok neked. Amúgy milyen hülyeséget terveltél ki?
– Én… itt akarom tartani… hogy ne menjen át…
– És gondolod, hogy nincsenek eszközeik arra, hogy észrevegyenek? – Everard átváltott temperáiba, az egyetlen nyelvre, amit a rémült Mary jelenlétében is nyugodtan használhattak. – Amikor otthagytam Mainwetheringet, már eléggé gyanakodott. Ha nem jól csináljuk, hamarosan az Őrjárat minden egysége a nyakunkon lesz. És helyrehozzák a hibát, valószínűleg úgy, hogy megölik a lányt. Te pedig száműzetésbe kerülsz.
– Én… – hebegte Whitcomb. Arca a félelem maszkjába merevedett. – Te hagynád, hogy kimenjen és meghaljon?
– Nem. De ennél óvatosabban kell cselekedni.
– Megszökünk… keresünk egy korszakot, távol mindentől… akár a dinoszauruszokig is visszamegyünk, ha kell.
Mary kibontakozott a karjából. Már nyitotta a száját, hogy sikoltson.
– Maradjon csendben! – reccsent rá Everard. – Veszélyben forog az élete, mi pedig éppen a megmentésén fáradozunk. Ha bennem nem bízik, legalább Charlie-nak higgyen.
Temporálban folytatta:
– Nézd, haver, nincs olyan hely vagy idő, ahol elrejtőzhetnétek. Mary Nelson ma éjjel meghalt. Ez a történelem. 1947-ben nem létezett. Ez is történelem. Én már így is elástam magam: az a család, akikhez át akart menni, házon kívül lesz, amikor a bomba becsapódik. Ha el akarsz szökni vele, rád találnak. Színtiszta szerencse, hogy nincsenek itt máris az Őrjárattól.
Whitcomb küszködött magával.
– Tegyük fel, hogy elugrom vele 1948-ba. Honnan tudod, hogy nem bukkant fel hirtelen 1948-ban? Talán ez is benne van a történelemben.
– Nem tudod megtenni. Tessék, próbáld meg. Mondd meg neki, hogy négy évvel előre viszed az időben.
Whitcomb felhördült.
– Ez árulás… és én kondicionálva vagyok…
– Ez az. Már az is súrolta a lécet, hogy így megjelentél előtte, és ha még beszélsz is vele, hazugsággal kell kivágnod magad, mert nem tehetsz mást. Különben is hogyan magyaráznád el neki? Ha Mary Nelson marad, akkor dezertőr lesz a női csapatoktól. Ha más nevet vesz fel, akkor hol van a születési bizonyítványa, az iskolai papírjai, az élelmiszerjegyei, meg az a rengeteg fecni, amit ezek a huszadik századi kormányok annyira imádnak? Reménytelen a dolog, haver.
– Akkor mit tehetünk?
– Nézz szembe az Őrjárattal és bekkeld ki. Várj itt egy percet – Everardot hideg nyugalom szállta meg, nem ért rá megijedni vagy elcsodálkozni saját viselkedésén.
Visszament az utcára, megkereste a gépét, és beállította öt évvel későbbre, fényes délben a Piccadily Circusra. Lecsapta a főkapcsolót, látta a gépet eltűnni, aztán visszament a házba. Maryt Whitcomb karjában rázta a zokogás. Szegény elátkozott, tévelygő gyerekek!
– Oké – Everard visszavitte őket a nappaliba, aztán készen tartott fegyverrel elült. – Most pedig várni fogunk.
Nem kellett sokkig várniuk. Hamarosan előbukkant egy időugró, nyergében két szürke egyenruhás járőrrel. Fegyver volt a kezükben. Everard kisenergiájú sugárral elkábította őket. – Segíts megkötözni őket, Charlie – mondta.
Mary hangtalanul sírt a sarokban.
Amikor a járőrök magukhoz tértek, Everard állt fölöttük sötét mosollyal. – Mivel vádolnak minket, fiúk? – kérdezte temporálban.
– Szerintem ti is tudjátok – mondta hűvösen az egyik fogoly. – A központi iroda küldött, hogy lenyomozzunk benneteket. A következő heti ellenőrzésnél észrevettük, kimentettél egy családot, aminek bombatámadás áldozatául kellett volna esnie. Whitcomb életrajza azt sugallta, hogy aztán idejöttél, hogy segíts neki megmenteni ezt a nőt, akinek ma este meg kéne halnia. Jobb lesz, ha elengedtek, különben nagyon megjárjátok.
– Nem változtattam meg a történelmet – mondta Everard. – A danelliek még mindig ott vannak elöl, nem?
– Persze hogy ott vannak, de…
– Honnan veszitek, hogy az Enderby családnak meg kellett volna halnia?
– A házukat találat érte, és azt mondták, hogy csak azért nem tartózkodtak benne, mert…
– De a lényeg az, hogy nem voltak benne. Ez így van megírva. Ti vagytok azok, akik meg akarjátok változtatni a múltat.
– De ez a nő itt…
– Biztosak vagytok benne, hogy nem létezett egy Mary Nelson, aki, mondjuk, 1850-ben telepedett le Londonban, és 1900 körül hunyt el végelgyengülésben?
A járőr elvigyorodott.
– Mindent bevetsz, mi? De nem fog menni. Nem szállhatsz szembe az egész Őrjárattal.
– Gondolod? Itt hagyhatlak titeket, hogy Enderbyék rátok találjanak. Én úgy állítottam be az időugrómat, hogy a nyilvánosság előtt jelenjen meg, de csak én tudom, mikor. Hogy fog ez hatni a történelemre?
– Az őrjárat korrekciós intézkedéseket foganatosít… ahogy ti csináltátok ott az ötödik században.
– Talán! De könnyebb dolguk lenne, ha meghallgatnák a kérésemet. Egy danellit akarok.
– Micsoda?
– Jól hallottad – mondta Everard. – Ha kell, elviszem a ti gépeteket, és millió éveket megyek előre. Személyesen fogom nekik megmutatni, hogy mennyivel egyszerűbb lenne, ha békén hagynának minket.
Erre nem lesz szükség.
Everard döbbenten fordult hátra. A sokkfegyver kiesett a kezéből.
Nem tudott ránézni a szeme előtt vibrálva izzó alakra. Száraz torokkal hátrálni kezdett.
Kérésedet megfontolás tárgyává tettük, mondta a hangtalan orgánum. Marjával születésed előtt tudomást szereztünk róla és mérlegeltük. De te ezzel együtt szükséges láncszem voltál az idő láncában, ha ma este kudarcot vallottál volna, nem könyörültünk volna.
Számunkra csak feljegyzés volt, hogy egy bizonyos Charles és Mary Whitcomb élt Viktória korának Angliájában, és az is csak feljegyzés volt, hogy Mary Nelson 1944-ben meghalt a családdal együtt, akiket meglátogatott, meg hogy Charles Whitcomb agglegényként élt és végül aktív őrjárati szolgálat közben lelte halálát. Az eltérést regisztráltuk, és mivel a legkisebb ellentmondás is veszélyesen meggyengítheti a téridő szövedékét, és ezt úgy lehet kijavítani, hogy egyik vagy másik tényt meg nem történtté tesszük. Te már eldöntötted, hogy melyik legyen ez.
Everard valahol reszkető elméje mélyén tudta, hogy a járőrök már szabadok. Tudta, hogy időugrója láthatatlanul el volt… el van… el lesz ragadva abban a pillanatban, amikor materializálódik. Tudta, hogy a történelem már így néz ki: Mary Nelson eltűnt, valószínűleg bombázásban az Enderby-házban, akik viszont Marynél tartózkodtak, mikor a saját otthonuk elpusztult. Charles Whitcomb 1947-ben eltűnt, feltehetőleg vízbe fúlt. Tudta, hogy Marynek is elárulták az igazságot, és kondicionálták, nehogy elárulja, majd Charlie-val együtt visszaküldték 1850-be. Tudta, hogy csendes középosztálybeli életet élnek, és sosem érzik teljesen otthon magukat Viktória uralma alatt, hogy Charlie gyakran vágyakozva gondol az Őrjáratra… aztán ránéz a feleségére meg a gyerekeire, és úgy dönt, hogy tulajdonképpen nem is hozott akkora áldozatot.
Ennyit tudott meg, aztán a danelli eltűnt. Amikor fejében alább hagyott a sötétség kavargása, és tisztuló tekintettel a járőrökre nézett, nem tudta, mi lesz a sorsa.
– Gyerünk – mondta az egyik járőr. – Tűnjünk el innen, mielőtt valaki felébred. Visszavisszük a saját évébe. Ugye 1954?
– És aztán? – kérdezte Everard.
A járőr vállat vont. Lezser viselkedése alatt ott lapult a danelli megjelenése által kiváltott sokk.
– Jelentkezz a szektor-főnöködnél. Nyilvánvalóan alkalmatlannak bizonyultál az állandó munkára.
– Akkor… ugye csak áthelyeznek?
– Ne legyél olyan drámai. Gondolod, hogy a tiéd volt az egyetlen ilyen eset a járőrmunka 75 millió évei alatt? Erre van egy szabályszerű eljárás.
– Persze további képzésre lesz szükséged. A személyiséged leginkább a Független státuszra tesz alkalmassá – bármely korban, bármely helyen, bárhol és bármikor szükség lehet rád. Szerintem szeretni fogod.
Everard lankadtan felmászott az időugróra. És amikor leszállt róla, már eltelt egy évtized.

NEHÉZ KIRÁLYNAK LENNI

1.

Egy este a huszadik század közepi New Yorkban Manse Everard belebújt elnyűtt, kényelmes háziruhájába, és kevert magának egy italt. Megszólalt a csengő. Everard káromkodott. Fárasztó napokat élt át, és most nem akart semmilyen társaságot Dr. Watson elveszett elbeszélésein kívül.
Nos, talán le lehet rázni az alkalmatlankodót. Átcsoszogott a szobán és ellenséges arccal kitárta az ajtót.
– Hello – mondta hidegen.
Aztán egyszerre mintha valami korai űrhajó fedélzetén találta volna magát, amiben éppen súlytalanság uralkodik: lebegve és tehetetlenül állt a csillagragyogásban.
– Ó – mondta – nem tudtam… Gyere be.
Cynthia Denison egy pillanatig még állt, és átnézett a férfi válla fölött a mini-bár felé. Everard két lándzsát és egy lószőrforgós bronzkori akháj sisakot akasztott oda. Sötéten csillogtak, és hihetetlenül gyönyörűek voltak. A nő próbált határozottan megszólalni, de nem sok sikerrel.
– Ihatnék valamit, Manse? Ha lehet, most rögtön.
– Hogyne – csukta be a száját Everard, és lesegítette a nő kabátját. Amaz becsukta az ajtót, és letelepedett egy modern svéd kanapéra, ami éppoly letisztult és funkcionális volt, mint a homéroszi fegyverek. Beletúrt a retiküljébe, és cigarettát vett elő. Egy ideig nem nézett a férfire, az se őrá.
– Még mindig Bailey's-t iszol jéggel? – kérdezte Everard. Szavai mintha nagyon messziről hallatszottak volna, és esetlennek érezte magát az üvegek és poharak közt, mintha az Időőrjárat nem képezte volna ki.
– Igen – mondta a nő. – Hát így emlékszel? – Öngyújtója furcsán hangosan csattant.
– Csak néhány hónapja volt – mondta Everard, mert jobb nem jutott eszébe.
– Entrópikus idő. Szabályos, babrálatlan, huszonnégy órás napokból álló idő – Kifújt egy füstfelleget, azt bámulta. – Számomra nem sokkal több ennél. Majdnem megszakítás nélkül benne vagyok az esküvőm óta. Csak nyolc és fél hónap telt el az én saját biológiai időmből azóta, hogy én és Keith… De neked mennyi volt ez, Manse? Hány évet, hány különböző kort jártál végig, amióta Keith legjobb embere vagy?
A nőnek mindig is meglehetősen magas és vékony hangja volt. Ez volt az egyetlen hiba, amit Everard valaha is fel tudott fedezni a nőben, hacsak nem számítja alacsonyságát – alig százötven centi. Sosem volt valami kifejező a hangja. De Everard kihallotta belőle a néma sikolyt.
A kezébe nyomta az italt.
– Fenékig – adta ki az utasítást. – Mindet. – A nő engedelmeskedett. Everard újra töltött neki, aztán felhajtotta saját whiskyjét szódával. Aztán odahúzott egy széket, pipát és dohányt szedett elő molyette kabátjának zsebéből. A keze még remegett, de olyan kevéssé, hogy a nő nem vehette észre. Bölcsen tette a nő, hogy nem rukkolt ki azonnal a hírrel: mindkettőjüknek szüksége volt egy kis időre, hogy összeszedjék magukat.
Everard most már egyenesen rá mert nézni. A nő mit sem változott. Alakja szinte tökéletes volt a maga finom módján, ezt a fekete ruha csak még jobban kiemelte. Napszíttasra szőkített haja a vállára omlott, hatalmas kék szemei voltak, szépen ívelt szemöldöke, az ajkai egy kissé mindig szétváltak. Nem volt rajta elég smink ahhoz, hogy Everard biztosra vehesse, sírt-e mostanában. De úgy tűnt, eléggé közel áll hozzá.
Everardot hirtelen nagyon lekötötte a pipája megtömése.
– Oké, Cyn – mondta. – Mi a hézag?
A nő megborzongott. Végül kibökte:
– Keith. Eltűnt.
– Huh – egyenesedett fel ültében Everard. – Küldetésben?
– Igen. Hol másutt? Az ősi Iránban. Odament, és nem tért vissza. Ennek már egy hete. – Letette poharát a kanapé karfájára, és összefonta az ujjait. – Persze az Őrjárat kereste. Csak ma tudtam meg az eredményt. Nem találják. Még azt sem tudják, mi történhetett vele.
– Júdás – suttogta Everard.
– Keith mindig… mindig a legjobb barátjaként gondolt rád – mondta a nő kétségbeesetten. – El sem hinnéd, milyen gyakran emlegetett. Manse, én tudom, hogy elhanyagoltunk, de sosem voltál itthon, és…
– Ugyan – mondta Everard. – Ilyen gyerekesnek gondolsz? Dolgom volt. Meg aztán ti is új házasok voltatok.
Miután bemutattalak téged azon az éjszakán ott a Mauna Loa alatt, a holdfénynél. Az Időőrjárat nem vacakol azzal, hogy sznob legyen. Még egy olyan ifjonc is, mint Cynthia Cunningham, aki alighogy elvégezte az akadémiát és függő a saját századában, még ő is szabadon találkozgathat egy érdemes veteránnal… például velem… olyan gyakran, ahányszor csak akarják, szolgálaton kívül. Semmi ok nincs rá, miért ne vihetne el álcázási képességének kihasználásával valcerozni Strauss Bécsébe, vagy Shakespeare színházába – vagy akár fura kis bárokba Tom Lehrer New Yorkjában, vagy napozni és szörfözni Hawaiiba ezer évvel a kenus emberek érkezése előtt. És az őrjárat bármely másik tagja is nyugodtan velük tarthat. Aztán elveheti feleségül a nőt. Bizony.
Everard rágyújtott a pipára. Amikor arcát már jótékony füstfelleg burkolta, megszólalt:
– Kezdd az elején. Régóta nem tartom veletek a kapcsolatot – a saját időm szerint két-három éve – ezért nem tudom pontosan, min is dolgozott Keith.
– Olyan rég lenne? – kérdezte a nő csodálkozva. – Ebben az évtizedben még nem vetted ki a szabadságodat? Arra gondoltunk, hogy eljöhettél volna hozzánk.
– Elég legyen a mentegetőzésből! – reccsent rá Everard. – Beugorhattam volna hozzátok, ha akartam volna. – A tündérszerű arc eltorzult, mintha megütötték volna. Everard restelkedve visszakozott. – Ne haragudj. Már hogyne akartam volna. De mint már mondtam… mi Független ügynökök rettentően elfoglaltak vagyunk, úgy pattogunk a téridőben, mint a bolhák… Ó, a fenébe – próbált mosolyogni. – Ismersz, Cynthia, tapintatlan vagyok, de ez nem jelent semmit. Egy egész kiméra legendát nyomoztam le egyedül a klasszikus Görögországban. Dilaiopod-ként ismertek: ez egy furcsa szörnyeteg volt két bal lábbal, amik a szájából nőttek.
A nő kötelességtudó mosolyra húzta a száját, és felvette cigarettáját a hamutartó széléről.
– Én még mindig csak hivatalnok vagyok a Tervezési Tanulmányoknál – mondta. – De így szoros kapcsolatban állok minden más hivatallal ebben az egész miliőben, a főhadiszállásokat is beleértve. Ezért pontosan tudom, mit tettek Keith ügyében… és az nem elég! Egyszerűen otthagyják! Manse, ha nem segítesz, Keith halott!
Reszketve elhallgatott. Hogy mindketten időt nyerjenek, Everard áttekintette Keith Denison pályafutását.
Született Cambridge-ben, Massachusetts államban, 1927-ben egy szolidan tehetős családba. Huszonhárom évesen már az archeológia doktora nagy feltűnést keltő disszertációval. Egyúttal egyetemi bokszbajnok, és egy kis kétárbocoson átszeli az Atlanti Óceánt. 1950-ben behívják, Koreában szolgál. Bátorságával meglehetős hírnévre tehetne szert egy népszerűbb háborúban. De mielőtt mindezt megtudja róla az ember, látni kell őt magát. Száraz humorral tudott beszélni személyét nem érintő dolgokról, amíg feladatot nem kapott. Akkor pedig mindenféle fakszni nélkül végrehajtotta. Hát persze, gondolta Everard, a legjobb nyeri el a lány kezét. Keith könnyedén lehetett volna Független, ha akart volna. De neki olyan gyökerei voltak itt, amilyenek nekem nem. Gondolom, stabilabb volt.
Leszerelése után állás nélkül volt 1952-ben,ekkor lépett vele kapcsolatba az Őrjárat egy ügynöke, és beszervezte. Könnyebben befogadta az időutazás gondolatát, mint a legtöbben. Rugalmas volt az elméje, és végső soron régész volt, vagy mi. Átesve a kiképzésen boldogan fedezte fel a saját érdeklődése és az Őrjárat érdekei közti szerencsés egybeesést: Specialista lett, a Keleti Indo-európai Protohistória szakértője, sok tekintetben fontosabb személyiség, mint Everard.
Mert a Független ügynök ide-oda utazgathatott az idővonalakon, megmentette a kétségbeesetteket és lecsapott a törvényszegőkre, és őrködött az emberi sors szövete felett. De feljegyzések nélkül ki tudta volna, hogy mit csinál? Már az első hieroglifák megjelenése előtt voltak olyan háborúk és vándorlások, felfedezések és találmányok, amelyeknek következményei az egész kontinuumra kihatottak. Az Őrjáratnak ezeket is ismernie kellett. Az ilyen dolgok feltérképezése volt a Specialisták feladata.
És mindamellett Keith a barátom volt.
Everard kivette a pipát a szájából.
– Oké, Cynthia – szólt. – Mondd el, mi történt.

2.

A vékonyka hang most szinte szárazon kopogott, a nő olyan keménységgel tartotta magát.
– A különböző árja klánok népmozgásait vizsgálta. Tudod, ez nagyon rejtélyes dolog. Egy olyan pontról kell elindulni, ahol a történelem még biztosan ismert, és onnan kell visszafelé haladni. Tehát az utolsó munkájakor Keith Iránba ment i.e. 558-ba. Ez a méd kor vége felé van, azt mondta. Ki akarta kérdezni ezeket népeket, meg akarta ismerni a hagyományaikat, aztán ezt leellenőrizni egy korábbi időben, és így tovább… De hát ezt neked is tudnod kell, Manse. Már segítettél neki egyszer, még mielőtt mi találkoztunk. Ő gyakran beszélt erről.
– Ó, én csak elkísértem, hátha valami gond adódik – vont vállat Everard. – Egy bizonyos csapat vándorlását tanulmányozta a Dontól a Hindukusig. A főnöküknek azt mondtuk, hogy vándor vadászok vagyunk, kértük, hogy fogadjanak be, és néhány hétig velük tartottunk. Jó mulatság volt.
Eszébe jutott a sztyeppe, a határtalan égbolt, a szellős antilop-hajsza, a tábortűz melletti ünnepek, és egy lány, akinek haja a faszénfüst keserédes illatát árasztotta. Egy ideig vágyott arra, bár úgy élhetne és halhatna, mint ezek a törzsi emberek.
– Keith most egyedül ment vissza – folytatta Cynthia. – Ebben az ágazatban mindig szakemberhiány van, de azt hiszem, az egész Őrjáratban is. Oly sok ezer évet kell szemmel tartani, és olyan kevés egy emberélet. Már azelőtt is ment el egyedül. Mindig féltettem, de azt mondta… hogy nomád pásztornak öltözve, akinek nincs semmije, amit ellopni érdemes… nagyobb biztonságban lesz az iráni fennsíkokon, mint a Broadwayn. De most nem így lett!
– Ha jól értem – mondta gyorsan Everard – akkor egy hete ment el, ugye ezt mondtad, hogy megtudja, amire szüksége van, jelentse a szakterülete szerint illetékes elszámolóirodának, aztán visszatérjen ugyanazon a napon, amikor elment – mert csak egy vak fafej hagyná, hogy nélküle teljen az időd. – De nem tért vissza.
– Így van – A nő újabb cigarettára gyújtott az előző csikk parazsáról. – Azonnal aggódni kezdtem. Megkérdeztem a főnökét. Ő lekötelezett azzal, hogy előreszólt egy héttel – máig – és azt a választ kapta, hogy Keith még nem tért vissza. Az információs elszámolóiroda azt mondta, hogy náluk sem járt. Ezért ellenőriztük a Feljegyzéseket a miliő-főhadiszálláson. Az ő válaszuk pedig az volt, hogy… hogy… Keith soha többet nem jött vissza, és semmilyen nyomot nem találtak róla.
Everard gondos mozdulattal bólintott.
– Akkor természetesen keresést rendeltek el, amiről a miliő-főhadiszállásnak jegyzőkönyve van.
A változékony idő rengeteg paradoxont produkál, gondolta immáron vagy ezredszer.
Eltűnés esetén nem kellett csak azért kutatást indítani, mert egy feljegyzés valahol azt állította, hogy ez megtörtént. De máskülönben hogyan lehetne esély arra, hogy megtalálják? Lehet, hogy azzal, ha valaki visszamegy, és ezáltal megváltoztat bizonyos eseményeket, végül a nyomára bukkan – ebben az esetben az iktatott feljegyzés "mindig is" sikerről számol be, és egyedül csak a kereső tudta az "előző" igazságot.
Nagyon össze tudtak bonyolódni a dolgok. Nem csoda, hogy az Őrjárat olyan kényes volt, még a legkisebb változtatásokra is, amelyek nem befolyásolták a fő mintázatot.
– Az irodánk értesítette a srácokat régi iráni miliőnél, és ők kiküldtek egy csapatot, hogy megvizsgálják a helyet – jósolta Everard. – Ők csak nagyjából tudták, hol akart Keith materializálódni, ugye? Úgy értem, hogy mivel nem tudhatta pontosan, hol rejtheti majd el a gépét, nem írt be pontos koordinátákat? – Cynthia bólintott. – Én csak azt nem értem, hogy később miért nem találták meg a gépet? Bármi történt is Keith-szel, a gépnek ott kellett maradnia valahol a környéken, egy barlangban vagy hasonló helyen. Az őrjáratnak vannak detektorai. Le kellett volna tudniuk nyomozni legalább a gépet, aztán pedig attól visszafelé indulva Keith-t.
A nő olyan erőszakosan szívott bele a cigarettájába, hogy behorpadt az arca.
– Megpróbálták – közölte. – De nekem azt mondták, hogy vad, kietlen táj az, ahol nehéz a kutatás. Semmit sem találtak. Egyetlen nyomot sem. Ha nagyon-nagyon igyekeznek, és óráról-órára, mérföldről-mérföldre kutatnak, talán lehetett volna valami, de erre nem mertek vállalkozni. Tudod, az a miliő nagyon kritikus. Mr. Gordon megmutatta nekem az elemzését. Én nem értettem meg minden olyan szimbólumot, de ő azt mondta, hogy azzal a századdal nagyon veszélyes babrálni.
Everard összezárta tágas öklét a pipája öble körül. A fogás melege valahogy megnyugtatta. A kritikus koroktól mindig a hideg futkosott a hátán.
– Értem – mondta. – Nem tudták olyan alaposan keresni, ahogy akarták, mert ezzel túl sok helyi bugrist piszkáltak volna fel, aminek következtében azok másképp viselkedtek volna, amikor a nagy krízis bekövetkezik. Huh. És az emberek közt nem kérdezősködtek, álruhában?
– Rengeteg őrjárati szakértő megtette. Perzsa időben mérve hetekig próbálkoztak. De a helyiektől semmit sem tudtak meg. Azok a törzsek rettentő vadak és gyanakvóak… talán attól féltek, hogy az ügynökeink a méd király kémei, és én meg is értem, hogy nem kívánják az ő uralmát… nem. Az Őrjárat semmi nyomra nem akadt. Különben sincs ok azt hinni, hogy a mintázat módosult. Arra gondolnak, hogy Keith-t egyszerűen megölték, a gépe pedig eltűnt valahogy. És különben is mit számít… – pattant fel Cynthia. Már kiabált. – Mit számít egy csontvázzal több a pöcegödörben?
Everard is felállt, a nő a karjaiba hanyatlott, ő pedig hagyta, hadd tombolja ki magát. Sosem gondolta volna, hogy ilyen rosszul fogja érinteni a dolog. Már szinte alig gondolt a nőre, talán csak napjában nyolc-tízszer, de Cynthia most itt van, ő pedig kezdheti elölről a felejtés kínos munkáját.
– Nem tudnak lokálisan visszamenni? – kérlelte. – Nem tud valaki visszaugrani egy héttel ezelőttre, hogy megmondja neki: ne menjen el? Olyan nagy kérés ez? Milyen szörnyeteg hozta a törvényt, ami ezt megtiltja?
– Hétköznapi emberek hozták – mondta Everard. – Ha egyszer elkezdünk visszanyúlkálni a személyes múltunkba, hamarosan úgy összekavarodnánk, hogy mind megszűnnénk létezni.
– De egy millió évben egyszer vagy kétszer kell lennie kivételnek!
Everard nem felelt. Tudta, hogy ez így van. És azt is tudta, hogy Keith Denison esete nem tartozna ezek közé. Az Őrjárat nem szentek gyülekezete volt, de a személyzet a saját érdekében nem merte megszegni a törvényét. Úgy fogadták a veszteséget, mint bármelyik hadsereg, és áldomást ittak a halottért, de nem mentek vissza az időben, hogy még élve újra lássák. Cynthia otthagyta, visszatért a poharához, és ledöntötte a tartalmát. Ivás közben sárga tincsei végigsöpörtek az arcán.
– Ne haragudj – mondta. Elővett egy zsebkendőt és megtörölgette a szemét. – Nem akartam jelenetet rendezni.
– Semmi baj.
A nő a padlóra szegezte a tekintetét.
– Megpróbálhatnál segíteni Keith-en. Az átlagos ügynökök feladták, de te még megpróbálhatod.
Olyan kérés volt ez, ami ellen nem volt fellebbezés.
– Megtehetném – mondta Everard – De valószínűleg nem járnék sikerrel. A meglévő feljegyzések azt mutatják, hogy ha próbáltam is, kudarcot vallottam. A téridő bármilyen megváltoztatását pedig nem nézik jó szemmel, még az ilyen apró eseteknél sem.
– Keith számára ez nem apróság – mondta a nő.
– Tudod, Cyn – mormolta Everard – egyike vagy annak a valaha is élt, nagyon kevés nőnek, aki ezt így fogalmazza meg. A legtöbben azt mondták volna: Nekem ez nem apróság.
Elkapta a nő tekintetét, és Cynthia egy pillanatra mozdulatlanná dermedt.
– Ne haragudj, Manse. Nem gondoltam arra, hogy… azt hittem, hogy ennyi idő után már…
– Miről beszélsz? – vonult védekezésbe Everard.
– Az őrjárati pszichológusok nem tudnának segíteni neked? – kérdezte Cynthia. Megint lekonyult a feje. – Már úgy értem, hogy ha képesek minket úgy kondicionálni, hogy egyszerűen képtelenek legyünk bárki illetéktelennek is beszélni az időutazásról… akkor nyilván az is lehetséges, hogy valakiből kikondícionálják a…
– Hagyd abba – mondta durva hangon Everard.
Egy ideig a pipája szopókáján rágódott.
– Oké – mondta végül. – Van egy ötletem, amit talán még nem próbáltak ki. Ha Keith-t bármilyen módon meg lehet menteni, akkor holnap délig visszakapod őt.
– Nem tudnál átugratni odáig, Manse? – Kezdett reszketni.
– Át tudnálak – felelte a férfi – de nem foglak, így vagy úgy, de holnapra ki kell pihenned magad. Most hazaviszlek, és szépen beveszel egy altatót. Azután visszajövök ide és végiggondolom a helyzetet – A szája valami vigyorfélére rándult. – Hagyd a hálálkodást, jó? Mondtam, hogy gondolkodnom kell.
– Manse… – fonódtak a nő ujjai Everard kezére.
A férfiben hirtelen remény támadt, amiért csak átkozhatta magát.

3.

Az i.e. 542-es év őszén egy magányos férfi bukkant ki a hegyekből, és ereszkedett le a Kur völgyébe. Szemrevaló gesztenyebarna paripát ült meg, amely még a szokásos lovassági állatoknál is nagyobb volt. Ez máshol szinte kihívás lett volna az útonállóknak, de a Nagy Király oly sok törvénnyel látta el birtokait, hogy a mondás szerint akár egy arannyal teli kosarat vivő szűzleány is bántatlanul végigjárhatta Perzsiát. Ez volt az egyik oka annak, hogy Manse Everard éppen erre az időpontra ugrott, tizenhat évvel Keith Denison úticélja utánra.
A másik oka az volt, hogy jóval az izgalom lecsillapodása után érkezzen, amit a másik időutazó megjelenése feltehetőleg keltett 558-ban. Bármi is az igazság Keith sorsát illetően, jobb lesz visszafelé megközelíteni – az előre haladó módszerek mindenesetre nem vezettek sikerre.
Végül pedig, az Akháj Miliő irodája szerint az 542-es ősz volt történetesen az első viszonylag nyugodt évszak az eltűnés óta. Az 558-553 közti évek feszültséggel voltak terhesek, mert Ansan perzsa királya, Kuru-sh (akit az utókor inkább Koresh vagy Kürosz néven ismert) egyre inkább meghasonlott méd felsőbb urával, Asztiagésszel. Aztán jött Kürosz lázadásának három éve, polgárháború gyengítette meg a birodalmat, és a perzsák végül felülkerekedtek északi szomszédaikon. De alig győzedelmeskedett Kürosz, máris ellen-lázadásokkal kellett szembenéznie, valamint turáni betörésekkel. Négy évébe telt, míg ezeken a gondokon úrrá lett és kiterjesztette uralmát kelet felé. Ez megrémítette a többi uralkodót: Babilon, Egyiptom, Lüdia és Spárta szövetségre léptek, hogy elsöpörjék. Az inváziót Krőzus lüd király vezette 546-ban. A lüdöket legyőzték és annektálták, de ők fellázadtak: újra és újra le kellet verni őket, a nehezen kezelhető görög gyarmatokkal: Jóniával, Kariával és Líciával pedig egyezséget kellett kötni. Míg tábornokai ezzel foglalkoztak nyugaton, Kürosz maga keleten háborúskodott, hogy visszaszorítsa a vad lovasnépeket, akik különben felégették volna városait.
Most volt egy lélegzetvételnyi szünet. Cilicia harc nélkül meg fogja adni magát, mert látja, hogy Perzsia a világon eddig még sosem látott emberséggel és a helyi szokások tiszteletben tartásával kormányozza tartományait. Kürosz a nemeseire fogja hagyni a keleti csetepatékat, és életét birodalma megszilárdításának szenteli. 539-ig nem is folytatódik a Babilon elleni háború, és Mezopotámiát is csak akkor szerzi meg. Azután Kürosznak van még egy békés időszaka, amíg az Aral tavon túlról érkező vadak túlságosan meg nem erősödnek, és a Király kénytelen nem lesz haláláig viaskodni velük.
Manse Everard úgy lépett be Pasargadae-ba, mintha a remény tavasza köszöntött volna be.
Nem mintha az akkori idők alapot szolgáltattak volna ilyen légies, virágos metaforákhoz. Poroszkálása közben mérföldes szakaszokon látott kiszáradt földeken görnyedező parasztokat, nyikorgó, festetlen ökrösszekereket. Az út pora a szemébe szállt. Rongyos kisgyerekek szopták a hüvelykujjukat ablaktalan sárkunyhók előtt, és bámulták meg nagy szemekkel. Egy csirke rohangált fel-alá az országúton, amíg a királyi futár, ami fölriasztotta, halálra nem tiporta. Egy csapat lándzsás poroszkált arra festői egyenruhában: buggyos nadrágban, pikkelyes páncélban, hegyes sisakban, vidám csíkos köpenyben, de ők is koszosak, izzadtak voltak, és rossz vicceket pufogtattak. Vályogkerítések oltalmában a gazdagok hatalmas házakat birtokoltak gyönyörű kertekkel, de egy ilyen gazdaság nem tudott eltartani túl sok ilyen birtokot. Pasargadae kilencven százalékban keleti város volt, kanyargós, piszkos sikátorokkal az arctalan kunyhók közt, zsíros fejkendők, lobogó köpenyek, a bazárok kiáltozó árusai, sebeiket mutogató koldusok, nyúzott tevéket és roskadásig málházott öszvéreket vezető kalmárok, szemétdombokon kotorászó kutyák, macskanyávogás-szerű taverna-zene, hadonászó és átkokat szóró férfiak – vajon honnan indult ez a mese a kifürkészhetetlen, titokzatos Keletről?
– Alamizsnát, uram! Alamizsnát, a Fény szerelmére! Adj alamizsnát, és Mithrász rád mosolyog…!
– Vedd meg, uram! Apám szakállára esküszöm, hogy nem volt még ügyesebb kéz, ami finomabb portékát készített volna, mint amilyen ez a kantár, amit most neked ajánlok, te emberek legszerencsésebbike, mindössze ezért a nevetséges összegért…
– Erre, uram, erre, csak négy házzal arrébb van egész Perzsia legjobb szerája – nem, az egész világé. Párnáink hattyútollal vannak töltve, atyám bora egy maharadzsának is megfelelne, anyám pedig olyan piláfot készít, melynek híre a világ minden részébe eljutott, nővéreim pedig az öröm három holdja, mindössze…
Everard ügyet sem vetett a mellette loholó gyerekes hívogatókra. Az egyik megfogta a bokáját, erre Everard káromkodva kirúgott. A fiú a szégyenkezés legkisebb jele nélkül elvigyorodott. Everard remélte: elkerülheti, hogy fogadóban kelljen megszállnia. Bár a perzsák tisztábbak voltak, mint ebben a korban a legtöbb nép, férgek és rovarok azért voltak.
Igyekezett nem védtelennek érezni magát. A járőröknek általában volt valami titkos ütőkártyájuk: mondjuk egy harmincadik századi sokkpisztoly a kabátjuk alatt, meg egy kicsi rádió, amivel az elrejtett időgépet magukhoz hívhatták. De őt bármikor átkutathatják. Everard görög ruhát viselt: tunikát, szandált és hosszú gyapjúköpönyeget, kardot a derekán. Sisakja és pajzsa a ló oldalán lógott. Ez volt minden: csak a fém volt anakronisztikus. Nem fordulhat semmilyen helyi hivatalhoz, ha bajba kerül, mert ez a viszonylag szegény és zavaros kor nem vonzott temporál kereskedelmet. A legközelebbi őrjárati egység a perszepoliszi miliő-főhadiszállás volt, egy generációval később.
Egyre szélesedő utcákon halad előre, a bazárok megfogyatkoztak, a lakóházak pedig nagyobbak lettek. Végül egy négy ház határolta térre érkezett. Látta a külső falakon túl a megmetszett fák tetejét. Alig felfegyverzett fiatal őrök guggoltak a sarkukon, hisz a vigyázzállást még nem találták fel. De Everard közeledtére felálltak és megfeszítették óvatosságra intő íjaikat. Megtehette volna, hogy egyszerűen átvág a téren, de ehelyett odakanyarodott és megszólította az egyik őrt, akit a kapitánynak nézett.
– Üdvözöllek, uram, a nap süssön fényesen rád. – A hipnózis alatt egy órában elsajátított perzsa nyelv folyékonyan pergett ajkáról. – Egy nagy ember vendégszeretetét keresem, aki meghallgatná külországi utazásaim szerény történeteit.
– Számosak legyenek napjaid – felelte az őr. Everard emlékezett rá, hogy nem szabad baksist ajánlania. Kürosz saját klánjainak perzsái büszke és kemény emberek voltak, vadászok, pásztorok és harcosok. Mind azzal a méltóságteljes udvariassággal beszéltek, ami az egész történelem folyamán jellemző volt népükre. – Krőzust, a lüdöt szolgálom, a Nagy Király alattvalóját. Ő nem fogja megtagadni fedelét tőled…
– Athéni Meandertől – segítette ki Everard. Ez olyan álnév volt, ami megmagyarázta erős csontozatát, világos bőrét és rövid haját. Még így is kénytelen volt ál-Van Dyke szakállt biggyeszteni az állára. Nem Hérodotosz volt az első görög világutazó, úgyhogy egy athéni sem lehet kínosan furcsa. Ugyanakkor fél évszázaddal Marathon előtt az európaiak még mindig elég különlegességnek számítottak ahhoz, hogy érdeklődést keltsenek.
Odahívtak egy rabszolgát, aki szólt a háznagynak, aki újabb rabszolgát küldött, hogy beinvitálja az idegent a kapun. A belső kert épp olyan hűvös és zöld volt, mint Everard remélte. Nem tartott attól, hogy ebben a házban bármit is ellopnának a holmijából, az étel s ital jó lesz, és Krőzus maga valószínűleg hosszasan fogja kérdezgetni a vendéget. Szerencséd van, haver, gondolta magában Everard, elfogadta a felajánlott forró fürdőt, illatos olajokat, tiszta ruhát, a szobájába hozott bort s ételt, az ágyat és a kellemes kilátást. Csak egy szivar hiányzott neki.
Már persze az elérhető dolgok közül.
Ha Keith visszafordíthatatlanul meghalt…
– A pokolba – motyogta Everard. – Erre ne is gondolj.

4.

Napnyugta után meghűvösödött a levegő. A lámpákat nagy ceremóniával gyújtották meg, hisz a tűz szentségnek számított. Egy rabszolga érkezett, és bejelentette, hogy a vacsora tálalva van. Everard követte őt végig a hosszú folyosón, ahol élénk falfestmények ábrázolták a Napot és Mithrász Bikáját. Néhány lándzsás mellet haladtak el, és egy fényesen kivilágított kis kamrába értek, amely édes füstölőktől illatozott, és zsúfolásig volt puha szőnyegekkel. Két kanapé volt az asztal mellé állítva hellén szokás szerint. Az asztalon álló edények már kevésbé voltak hellenisztikusak, csupa ezüst és arany. Rabszolgák várakoztak a háttérben, és egy belső ajtó felől kínaiasan hangzó zene szűrődött be.
Lüdiai Krőzus kegyesen bólintott. Valaha jóképű lehetett szabályos vonásaival, de szemmel láthatóan sokat öregedett az alatt a néhány év alatt, amióta hatalma és vagyona közmondásos lett. Hosszú hajú, őszes szakállú férfi volt, ruházata görögös, de arca perzsa módra pirosítva.
– Örvendek, Athéni Meander – szólalt meg görögül, és felemelte tekintetét.
Everard arconcsókolta, ahogy kellett. Kedves gesztus volt Krőzustól, hogy ekként jelezte: Meander rangban alig áll alatta, mégha Krőzus előzőleg fokhagymát evett is.
– Örvendek, Uram. Köszönöm kedvességedet.
– Ez a magányos étkezés nem azért van, hogy megsértselek – mondta az exkirály. – Csak arra gondoltam… – tétovázott. – Mindig a görögök közeli rokonának tartottam magam, és komolyan szeretnék beszélgetni…
– Uram, érdemeimen felül megtisztelsz – Túlestek a kötelező szertartásokon, aztán enni kezdtek. Everard elkezdte pergetni az utazásairól szóló, előre kigondolt történet fonalát. Krőzus időnként ijesztően buktatós kérdéseket tett fel, de egy Járőr hamar megtanulja ezeket kivédeni.
– Az idők valóban változnak, s te szerencsés vagy, hogy éppen egy új kor hajnalán érkeztél – mondta Krőzus. – A világ sosem ismert dicsőségesebb Királyt, mint… – és így tovább végeérhetetlenül, kétségtelenül a szolgahad fülének szánva, akik mellesleg királyi kémek is voltak. Pedig még igaz is volt, amit mondott.
– Az istenek kegyeikbe fogadták Királyunkat – folytatta Krőzus. – Ha tudtam volna, hogyan óvták őt – már úgy gondoltam, a valóságban, nem a mesék szerint, amelyeket igaznak hittem – sosem merészeltem volna szembeszállni vele. Hisz tagadhatatlan, hogy ő a Kiválasztott.
Everard hű maradt görög mivoltához, és vízzel itta borát. Már bánta, hogy ilyen mértékletes nemzetet választott.
– Hogy szól az a mese, uram? – kérdezte. – Én csak azt tudtam, hogy a Nagy Király Kambüszosz fia, aki a méd Asztiagész alattvalójaként birtokolta ezt a provinciát. Van még valami?
Krőzus előrehajolt. A bizonytalan megvilágításnál tekintete furcsán csillogott a rettegés és lelkesedés valami dionüszoszi keverékével, amit Everard kora már nem is ismert. – Halld hát, és számolj be róla honfitársaidnak – kezdte. – Asztiagész hozzáadta lányát, Manadanét Kambüszoszhoz, mert tudta, hogy a perzsák mozgolódnak igája alatt, és így akarta vezetőiket a házához kötni. De Kambüszosz betegségbe esett és meggyengült. Ha meghal, és fia, Kürosz diadalmaskodik Ansanban, akkor olyan perzsa nemesek zavaros uralma következik, akik nem kötődnek Asztiagészhez. Az álmok arra is figyelmeztették a méd királyt, hogy Kürosz fogja a birodalma végét jelenteni.
– Ezek után Asztiagész megparancsolta rokonának, a Király Szeme Aurvagaushnak (Krőzus Harpagusznak mondta, ahogy minden más helyi nevet is görögösített) hogy tegye el láb alól a herceget. Harpagusz Mandané királynő tiltakozása ellenére elvitte a gyermeket. Kambüszosz betegen feküdt, nem tudott közbelépni, és Perzsia sem tudott fellázadni minden előkészület nélkül. De Harpaguszt nem vitte rá a lélek, hogy megölje a gyermeket. Kicserélte a herceget egy hegyi pásztor halva született gyermekével, és a pásztort titoktartásra eskette. A halott gyereket királyi ruhákba burkolták és kitették a hegyoldalba, aztán odahívták a méd udvar tisztségviselőit, hogy lássák, majd eltemették. Urunk, Kürosz, pásztorként nőtt fel.
– Kambüszosz még húsz évig élt, de nem született másik fia, és nem volt elég ereje, hogy bosszút álljon elsőszülöttjéért. De végül ő is meghalt, és nem maradt utána örökös, akiknek a perzsák engedelmességgel tartoztak volna. Asztiagész megint bajtól tartott. Ekkor bukkant fel Kürosz, akinek személyazonosságát különféle jelek sugallták. Asztiagész már bánta, amit azelőtt tett, ezért szeretettel fogadta és elismerte őt, mint Kambüszosz utódját.
– Kürosz öt évig vazallus maradt, de a médek zsarnokságát még ennél is rosszabbnak érezte. Harpagusznak is volt valami szörnyű megbosszulnivalója: büntetésül a Kürosz esetében tanúsított engedetlensége miatt Asztiagész arra kényszerítette, hogy megegye a saját fiát. Harpagusz tehát összeszövetkezett néhány méd nemessel. Vezetőül Küroszt választották. Perzsia fellázadt, és három év harc után Kürosz mindkét népnek ura lett. Azóta természetesen gyarapította uralmát. Mikor mutatták valaha ki az istenek akaratukat ennél világosabban?
Everard egy ideig szótlanul heverészett a kanapén. Hallotta az őszi levelek száraz zörgését a kertben, a hideg szél süvítését.
– Ez igaz, nem csak valami cifra szóbeszéd? – kérdezte.
– Már többször bizonyságot szereztem igazáról, amióta csatlakoztam a perzsa udvarhoz. A Király maga igazolta, és Harpagusz is, meg mások, akik személyesen érintve voltak.
A lüd nem hazudhatott, ha uralkodója tanúságára hivatkozik: a perzsa nemesek az igazság megszállottai voltak. Ezzel együtt Everard egész járőr-pályafutása alatt nem hallott ennél hihetetlenebb történetet. Mert ez volt az a történet, amit Hérodotosz feljegyzett – néhány módosítással a Shah Nameh-ből – és a vak is láthatta, hogy tipikus hősmítosz. Alapjában véve ugyanezt regélték Mózesről, Romuluszról, Sigurdról, és még tucatnyi nagy emberről. Semmi ok nem volt arra, hogy tényként fogadja el, semmi ok nem volt abban kételkedni, hogy Kürosz teljesen normális körülmények közt nevelkedett fel az apja udvarában, születése jogán simán szerezte meg a trónt, és a szokásos okok miatt lázadozott.
Csakhogy erre a mesére szemtanúk esküsznek!
Itt valami rejtély van. Everard visszakanyarodott eredeti céljához. Az elengedhetetlen csodálkozó megjegyzések után úgy irányította a társalgást, hogy megkérdezhesse:
– Hallottam valami pletykát, hogy tizenhat éve egy idegen bukkant fel Pasargadae-ben, szegény pásztorok öltözetében, de valójában mágus volt, aki csodákat tett. Talán itt is halt meg. Kegyes vendéglátóm tud valamit erről?
Feszülten várta a választ. Úgy sejtette, hogy Keith Denisont nem valami hegyi surmó ölte meg, de nem is valami szikláról lezuhanva szegte nyakát, vagy hasonló módon ért véget. Ebben az esetben ugyanis az Őrjárat megtalálta volna a gépét. Lehet, hogy túl lezseren keresgéltek ahhoz, hogy magát Denisont megtalálják, de a detektoraik figyelmét nem kerülhette el egy időszökkenő.
Ezért gondolta Everard, hogy valami bonyolultabb dolog történhetett. És ha Keith egyáltalán életben maradt, akkor biztosan lejött ide, a civilizációba.
– Tizenhat éve? – vakargatta a szakállát Krőzus. – Akkoriban nem voltam itt. És amúgy is nyüzsgött minden a jövevényektől, mert Kürosz akkortájt jött le a hegyekből, és foglalta el az őt megillető ansani koronát. Nem, Meander, semmit sem tudok róla.
– Nagyon fontos nekem, hogy rátaláljak erre az emberre – mondta Everard – mert egy orákulumjóslata szerint… – Ésatöbbi, ésatöbbi.
– Érdeklődhetsz a szolgák és a városi nép közt – javasolta Krőzus. – Szólni fogok az udvarnál az érdekedben. Ugye, maradsz egy ideig? Talán maga a Király is fogad téged: mindig is érdekelték a külországiak.
A beszélgetésnek hamarosan vége szakadt. Krőzus meglehetősen savanyú mosollyal elmagyarázta, hogy a perzsák a korai fekvésben és korai kelésben hisznek, és hogy hajnalra a királyi palotában kell lennie. Egy rabszolga visszavezette Everardot a szobájába, ahol egy szemrevaló leányzó várta várakozó mosollyal. Egy pillanatig tétovázott, mert eszébe jutott egy kétezer-négyszáz évvel későbbi dolog. De a pokolba vele! Egy férfinek nem szabad elutasítania, amit az istenek felkínálnak neki.

5.

Alighogy felkelt a nap, amikor egy csapat jelent meg a téren, és Meandert, az athénit keresték hangos kiáltozással. Everard otthagyta a reggelijét, kiment, és egy szürke paripás, szakállas, sólyomarcú kapitányt látott maga előtt, a Halhatatlanoknak nevezett katonák vezetőjét. Nyugtalan lovak, lebegő sisakforgók és köpönyegek, csilingelő fém és nyikorgó bőr hangja adta a hátteret az új nap alatt megcsillanó fényes páncélba öltözött férfinek.
– A Kiliarka vár – közölte a tiszt. A rang, amit mondott, persze perzsa volt: az őrség parancsnoka és a birodalom nagyvezíre.
Everard egy pillanatig csak állt, mérlegelte a helyzetet. Az izmai megfeszültek. Ez nem volt valami szívélyes invitálás, de nemigen vitatkozhatott.
– Hallottam, és engedelmeskedem – mondta. – Csak hadd szedjek össze néhány ajándékot, cserébe az engem ért megtiszteltetésért.
– A Kiliarka azt parancsolta, hogy azonnal jöjj. Itt egy ló.
Egy íjász felajánlotta, hogy bakot tart neki, de Everardnak segítség nélkül is sikerült a nyeregbe másznia: ezt a trükköt nem ártott ismerni a kengyel feltalálása előtti korokban. A kapitány keményen, jóváhagyólag bólintott, megfordította a lovát, és kivágtatott a térről egy széles sugárútra, amit szfinxek és a nagy emberek házai szegélyeztek. Ez az utca nem volt olyan zsúfolt, mint a bazársorok, de így is épp elég lovasnak, kocsinak, gyalogosnak kellett kitérni az útjukból. A Halhatatlanok senki ember kedvéért nem álltak meg. A palotaajtók is kinyíltak a jöttükre. Kavics csikordult a lovak patái alatt, úgy vágtattak el a szökőkutas pázsit mellett, aztán csörömpölve megálltak a nyugati palotaszárny előtt.
A tarkabarkára festett téglapalota egy széles alapzaton állt több más kisebb épülettel együtt. A kapitány leugrott a lóról, kurtán intett, aztán elindult fölfelé egy márványlépcsőn. Everard követte, mögéje pedig felzárkóztak a harcosok, akik harci fejszéjüket is magukhoz vették a nyeregtáskából a kedvéért. Köpönyeges, turbános, jellegtelen arcú házi rabszolgák közt haladtak el egy vörös, majd egy sárga oszlopcsarnokon keresztül, majd egy mozaikos csarnokon át, amelynek szépségét Everardnak éppen nem volt érkezése kellőképpen értékelni. Egy csapat őr mellett beléptek egy szobába, amelynek pávaboltozatát karcsú oszlopok tartották. Kései rózsák illata szállt be a boltíves ablakokon.
Aztán a Halhatatlanok bókoltak. Ami jó neki, az neked is jó lesz, haver, gondolta Everard, és megcsókolta perzsaszőnyeg szegélyét. A kanapén fekvő férfi bólintott.
– Emelkedj fel és várj! – mondta. – Hozzatok a görögnek egy párnát! – A katonák is felálltak mellette. Egy núbiai sietett elő egy párnával, amelyet gazdája lába elé tett a földre. Everard törökülésben rátelepedett. Érezte, hogy kiszáradt a szája.
A Kiliarka, akit Krőzus Harpagusz néven emlegetett, előrehajolt. A kanapé tigrisbőr takarója és a roppant vörös köpönyeg ellenére a méd idős embernek tűnt, vállig érő haja vasszürke, darabos arca szinte elveszett a ráncokban. De szeme élénk ravaszsággal méregette az érkezőt.
– Nos – mondta erős észak-iráni akcentusú perzsasággal – tehát te vagy az athéni. A nemes Krőzus ma reggel beszámolt érkezésedről, és említette ezt is, ami iránt érdeklődsz. Mivel az ország biztonsága foroghat kockán, tudni szeretném, hogy pontosan mit keresel. – Ékszerektől csillogó kezével megsimította a szakállát, és fagyosan elmosolyodott. – Meglehet, hogy ha célod ártalmatlan, talán még segítek is.
Gondosan ügyelt rá, hogy ne alkalmazza az üdvözlés szokásos formuláit. Frissítőt sem kínált, hisz mindezzel megadta volna Meandernek a vendég szinte szentségnek számító státusát. Ez most kihallgatás volt.
– Mi az, amit tudni kívánsz, uram? – kérdezte Everard. Voltak bizonyos sejtelmei, és ezek nem nyugtatták meg.
– Egy pásztor-álruhás mágust kerestél, aki tizenhat nyár előtt jött Pasargadae-be, és csodákat művelt. – A hangját csúnyán eltorzította a feszültség. – Miért van ez, és mit tudsz még az ilyen dolgokról? Ne találj ki hazugságokat – beszélj!
– Nagyuram – mondta Everard – a delfi orákulum azt jósolta nekem, hogy szerencsésre fordíthatom sorsomat, ha megtudom, mi történt egy bizonyos pásztorral, aki, ööő, Piszisztratosz első zsarnokságának harmadik évében jött a perzsák fővárosába. Ennél többet nem mondtak. Te is tudod, uram, milyen homályosak az orákulumok.
– Hmm, hmm. – Félelem suhant át a sovány arcon, és Harpagusz keresztet vetett: a kereszt mitrikus Nap-szimbólum volt. Aztán durván megkérdezte: – Eddig mire jutottál?
– Semmire, nagyúr. Senki sem tudta megmondani…
– Hazudsz! – acsargott Harpagusz. – Minden görög hazug. Vigyázz, mert szentségtelen dolgokkal játszol. Kivel beszéltél még?
Everard látta, hogy a Kiliarka szája megrándul idegességében. Everardnak magának is összeugrott a gyomra. Véletlenül beletenyerelt valamibe, amiről Harpagusz eddig azt hitte, hogy biztonságban el van rejtve. Valami olyan nagy dologba, hogy ahhoz képest a vendégbarátság által kötelezett Krőzus veszélye semmiség. És a valaha ismert legmegbízhatóbb elhallgattató eszköz a pallos… miután fogókkal és tűkkel már kiszedték az idegenből, amit tud… de mi a keserves nyavalyát tudok?
– Senkivel, uram – hazardírozott. – Senkivel, csak a jósdával, és a Napistennel, akinek a jósda a hangja, és aki ide küldött. Tegnap estig csak ők tudtak erről.
Harpagusz nagy levegőt vett: ettől egy kissé visszahőkölt. De aztán szinte láthatóan kihúzta magát:
– Csak a te szavadat, egy görög szavát bírjuk, hogy az orákulumtól hallottad – hogy nem kémleltél ki államtitkokat. De még ha tényleg maga az Isten küldött is ide téged, talán azért tette, hogy elpusztítson bűneidért. Ennek majd még utána nézünk – Biccentett a kapitánynak. – Vigyétek le. A Király nevében.
A Király!
Everardnak az eszébe villant valami. Talpraugrott.
– Igen, a Király! – kiáltott fel. – Az Isten mondta… hogy lesz egy jel… és akkor kell átadnom üzenetét a perzsa királynak!
– Fogjátok meg! – ordította Harpagusz.
Az őrök rohanvást engedelmeskedtek. Everard hátraszökkent, és Kürosz királyért kiáltozott, amilyem hangosan csak bírt. Tartóztassák csak le. Az események híre el fog jutni a trónig, és… Két ember nyomta a falhoz felemelt fejszével. A többiek is ott nyüzsögtek mögöttük. A sisakjuk fölött látta, hogy Harpagusz felugrik a kanapéról.
– Vigyétek ki, és fejezzétek le! – parancsolta a méd.
– Uram, – tiltakozott a kapitány – a Királyt szólította!
– Hogy elvarázsolhassa! Most már kiismertem: Zohak fia, Ahriman ügynöke! Öljétek meg!
– Várjatok – kiáltotta Everard. – Várjatok, nem látjátok, hogy ő az áruló, aki nem hagyja, hogy elmondjam a királynak… Hagyj békén, te buzi!
Egy kéz kulcsolódott a jobb karjára. Elkészült rá, hogy néhány órát elücsörögjön a börtönben, amíg a nagyfőnök tudomást nem szerez az ügyről és ki nem hozatja, de a dolgok kezdtek sürgetőbbre fordulni. Bevitt egy balhorgot, valakinek reccsent az orra. A sebesült őr hátratántorodott. Everard kicsavarta a fejszét a kezéből, megpördült és hárította a bal oldalról támadó katona csapását.
A Halhatatlanok támadásba lendültek. Everard fejszéje fémnek csattant, majd bevágott és szétroncsolt egy ujjpercet. Ezzel együtt annyi esélye sincs, mint egy celofán hógolyónak a pokolban, hogy megálljon ellenük. Egy fejszecsapás süvített el a feje fölött. Egy oszlop mögé húzódott – falmorzsák záporoztak rá. Itt egy rés – ellökött egy embert, átugrott a csörömpölve eldőlő páncélos alakon, és a kupola alatti nyílt terepre állt. Harpagusz felpattant, és egy szablyát rántott elő köpönyege alól: elég bátor a vén gazember. Everard megpördült, hogy szembenézzen vele. A Kiliarka ott volt közte és az őrök közt. Összecsapott a fejsze és a kard. Everard megpróbált közelebb kerülni… ha le tudná fogni, akkor a katonák nem mernének fegyvert dobni rá. De máris ott köröztek, hogy a hátába kerüljenek. Júdás, ez talán egy újabb járőr végét jelenti…
– Állj! Arcra borulni! A Király érkezik!
Háromszor hangzott el a felszólítás. Az őrök megdermedtek mozdulatuk közepén, és csak bámulták a roppant skarlát köntöst viselő férfit, aki az ajtóban állva kiabált, a földre vetette magát. Harpagusz eldobta a kardját. Everard majdnem lecsapta, de aztán észbekapott, és a közeledő katonák csörtetését hallva a folyosóról, maga is elejtette a fegyverét. Egy darabig némán és mozdulatlanul ziháltak, farkasszemet nézve a Kiliarkával.
– Hát… meghallotta… és jött… azonnal – lihegte Everard.
A méd összegömbölyödött, mint egy macska, úgy sziszegte vissza:
– Azért jól vigyázz! Rajtad lesz a szemem. Ha megmételyezed az elméjét, véged…
– A Király! A Király! – rikkantotta a hírnök. Everard is hasra vetette magát Harpagusz mellett.
Egy Halhatatlan-osztag rontott a terembe, és sorfalat állt a kanapéig. Egy lakáj különleges szőnyeget terített a rögtönzött útra. Aztán belépett maga Kürosz is, a köpenye lebegve úszott izmos oldala mellett. Néhány udvaronc követte, szívós férfiak, akiknek megvolt az az előjoga, hogy fegyvert viselhessenek a király jelenlétében is, majd egy rabszolga-ceremóniamester, aki a kezét tördelte, mert nem volt ideje zenészekért küldeni.
A Király hangja dörögve törte meg a csendet:
– Mi ez? Hol az idegen, aki szólított?
Everard megkockáztatott egy oldalpillanást.
Kürosz magas, szélesvállú, de karcsú termetű férfi volt, külseje idősebb kort mutatott, mint azt Krőzus meséi sugallták – negyvenhét éves, jutott Everard eszébe – de tizenhat év állandó háborúskodása tartja formában. Keskeny, sötét arca volt, mogyoróbarna szeme, bal pofacsontján kardvágás seb húzódott, orra egyenes volt, ajka telt. Enyhén deresedő fekete haja hátra volt fésülve, szakálla pedig rövidebbre volt nyírva a perzsa szokásnál. A rangjához képest a lehető legegyszerűbben volt öltözve.
– Hol az idegen, akiről a rabszolga hírt adott?
– Én vagyok az, Nagy Király – mondta Everard.
– Emelkedj föl. Mondd meg neved.
Everard felállt.
– Hello, Keith – mormogta.

6.

Vadszőlő futotta be a márvány kerti lugast. Levelei szinte láthatatlanná tették az íjászokat, akik vigyázták. Keith Denison lerogyott egy padra, aztán csak bámulta a levelek padlóra vetődő árnyait. Szárazon mondta:
– Legalább teljesen titokban tudunk beszélgetni, az angol nyelvet ugyanis még nem találták fel.
Aztán csikorgós akcentussal folytatta:
– Néha azt hittem, hogy ez a legnehezebb az egészben: sosem volt egy magányos pillanatom. Csak annyit tehettem, hogy kidobok mindenkit abból a szobából, ahol éppen voltam, de akkor is ott maradtak az ajtó előtt, az ablak alatt, őrködtek és hallgatóztak. Remélem, most tűkön ül az a drága, hűséges lelkűk.
– Még a magánéletet sem találták fel – emlékeztette Everard. – És a hozzád hasonló fontos személyiségeknek amúgy sem jutott belőle sok, a későbbi korokban sem.
Denison ráemelte fáradt tekintetét:
– Mindig meg akarom kérdezni, hogy van Cynthia – mondta – de persze neki ez nem tartott – nem fog tartani – olyan sokáig. Talán egy hétig. Nincs nálad véletlenül egy cigi?
– Otthagytam a gépben – mondta Everard. – Gondoltam, lesz elég bajom anélkül is, hogy magyarázkodnom kelljen miatta. Sose gondoltam volna, hogy te vezeted ezt az egész kócerájt.
– Én se – vont vállat Denison. – Engem is tökéletesen meglepetésszerűen ért. Az időparadoxonok…
– Mi történt?
Denison megdörgölte a szemét, és felsóhajtott.
– Belekeveredtem a helyi ügyekbe. Tudod, néha minden, ami valaha volt, olyan valószínűtlennek tűnik, mint egy álom. Létezett egyáltalán valaha kereszténység, ellenpontos zene, az Emberi Jogok Nyilatkozata? Az ismerős emberekről már nem is beszélve. Te se ide tartozol, Manse, állandóan azt várom, mikor ébredek fel… Hadd gondoljak csak vissza.
– Tudod, mi volt a helyzet? A médek és a perzsák meglehetősen közeli rokonok, fajilag és kulturálisan is, de akkoriban a médek voltak fönt, és átvettek egy csomó szokást az asszíroktól, amit a perzsák nem néztek jó szemmel. Zömmel földbirtokosok és szabad gazdák vagyunk, és persze nem akarunk vazallusok lenni… – pislogott Denison. – Hé, már megint ez! Miért mondom azt, hogy "mi"? A lényeg, hogy Perzsia forrongott. A méd király, Asztiagész elrendelte a kis Kürosz herceg meggyilkoltatását, de aztán megbánta, mert Kürosz apja haldoklott, és az öröklés feletti viták könnyen polgárháborúba torkollhattak.
– Ekkor jelentem meg én a hegyekből. Egy kicsit keresgélnem kellett időben is, térben is – egy pár napot és sok mérföldet ugrottam – hogy megfelelő rejtekhelyet találjak az időgépemnek. Ezért nem találta meg később az Őrjárat… legalábbis részben ezért. Tudod, végül egy barlangban parkoltam le és gyalog jöttem ki, de azonnal bajba kerültem. Egy méd csapat haladt át azon a területen, hogy elvegye a perzsák kedvét a békétlenkedéstől. Az egyik felderítőjük látott engem előjönni, visszakövette a nyomaimat – én csak annyit tudtam, hogy megfognak, és a tisztjük faggatni kezd, hogy mi az a szerkezet, amit otthagytam a barlangban. Az emberei varázslónak gondoltak, és eléggé tartottak tőlem, de jobban féltek attól, hogy meglátszik rajtuk a rettegés, mint amennyire tőlem féltek. Persze a hír futótűzként terjedt el a vezetők és a nép között. Nemsokára az egész vidék tudta, hogy egy idegen bukkant fel rejtélyes körülmények között.
– Maga Harpagusz volt a tábornokuk, a legravaszabb és legmakacsabb ördög, akit a föld valaha is hordott a hátán. Megparancsolta, hogy mutassam meg, mit tud a vaslovam, de nem engedte, hogy felüljek rá. Viszont át tudtam állítani időmenetre. Ezért nem talált semmit a kutatóosztag. Valószínűleg csak egy pár órát volt ebben a században, aztán bizonyára visszament a Kezdetekig.
– Jó munka volt – mondta Everard.
– Persze tudtam, hogy tiltott az ilyen mértékű anakronizmus – keskenyedett el Denison szája – de arra is számítottam, hogy az Őrjárat hamarosan megment. Ha tudtam volna, hogy nem így lesz, nem biztos, hogy megmaradtam volna jóságos és önfeláldozó Járőrnek. Ragaszkodtam volna a gépemhez, és belementem volna Harpagusz játékába, amíg lehetőség nem adódott volna arra, hogy magamtól elszökjek.
Everard csak nézett rá komoran. Keith megváltozott, gondolta: nem csak öregedett, de az idegenek közt eltöltött évek is mélyebb nyomot hagytak benne, mint gondolta.
– Ha megkockáztattad azt, hogy változtatsz a jövőn – mondta – akkor kockára tetted Cynthia jövendő létét is.
– Igen. Igen, ez igaz. Emlékszem, hogy magam is gondoltam erre… akkoriban… Milyen távolinak is tűnik!
Denison előrehajolt, könyökét a térdére támasztotta, és kibámult a lugas ablakán. Színtelen hangon folytatta:
– Harpagusz persze köpködött, mint egy kígyó. Egy ideig azt hittem, hogy meg fog ölni. Elhurcoltak és kikötöttek, mint egy darab húst. De mint már mondtam, az emberek már beszéltek rólam, és a pletykák változatlanul keringtek. Harpagusznak támadt egy jobb ötlete. Választás elé állított: vagy vele tartok, vagy elvágja a torkomat. Mit tehettem volna? Még csak a jövő megváltoztatásának kockázata sem merült fel: hamarosan megértettem, hogy olyan szerepet játszom, amit a történelem már megírt.
– Harpagusz lefizetett egy pásztort, hogy támassza alá a meséjét, és Küroszként, Kambüszosz fiaként húzott elő engem.
Everard bólintott. Mindez nem okozott neki meglepetést.
– És neki miért volt jó ez? – kérdezte.
– Akkoriban csak a méd uralmat akarta megerősíteni. Ha Ansan királya az ő bábja, akkor hűséges lesz Asztiagészhez, és a többi perzsát is kordában tartja. Olyan gyorsan történt minden, hogy én zavarodottságomban egyszerűen tettem, amit mondott, bár minden percben reménykedtem, hogy megjelenik egy őrjárati szökkenő, és kihúz a csávából. Ezeknek az iráni arisztokratáknak az igazság-mániája sokat segített nekünk – alig néhányan gyanították, hogy hamisan esküdök, amikor azt állítom, hogy én vagyok Kürosz, bár gondolom Asztiagész szép csendben elsiklott az eltérések felett. Aztán a helyére tette Harpaguszt azzal, hogy különösen kegyetlenül megbüntette, amiért nem teljesítette a parancsát Kürosszal kapcsolatban – még ha Kürosz most hasznosnak bizonyult is. Ebben az volt a legszebb, hogy Harpagusz akkor, két évtizeddel ezelőtt valójában megtette, amit a parancs kívánt!
– Ami engem illet, öt év leforgása alatt nekem is egyre jobban elegem lett Asztiagészből. Most így visszatekintve már látom, hogy nem is volt olyan pokolfajzat, csak az ősi világ egy tipikus keleti monarchiája, de nehéz erre gondolni, amikor végig kell nézned valakinek a kínvallatását.
– Tehát Harpagusz bosszúra szomjazva kitervelt egy lázadást, én pedig elfogadtam a felajánlott vezető szerepet. – Denison csalárdul elmosolyodott. – Végül is a Nagy Kürosz voltam, akinek be kellett teljesíteni a sorsát. Eleinte ránk járt a rúd: a médek újra és újra levertek minket, de tudod, Manse, a végén már szinte élveztem a dolgot. Ez nem olyan, mint a huszadik században, hogy ül az ember a bunkerben, és várja, hogy ez ellenséges lövészárok megadja magát. Persze a háború elég kemény dolog itt, főleg, ha közlegény vagy, és kitör a járvány, ahogy mindig ki is tör. De ha harcolsz, istenem, ha a saját két kezeddel harcolsz! Még tehetséget is fel véltem fedezni magamban erre. Volt egy pár fantasztikus győzelmünk – Everard látta, hogy kezd visszatérni belé az elevenség. – Mint amikor ott volt a túlerőben lévő lüd sereg. A teherhordó tevéket küldtük ki első vonalnak, mögötte a gyalogságot és végül a lovasokat. Krőzus gebéi megszimatolták a tevéket, és uccu neki, vesd el magad, elrohantak. Talán még most is szaladnak. Jól kitoltam vele!
Hallgatásba süppedt, egy ideig Everardot nézte, és beharapta a száját.
– Ne haragudj. Felejtek. Időnként eszembe jut, hogy otthon sosem öltem – a csaták után, amikor látom a szerteszét heverő halottakat, és ami még ennél is rosszabb, a sebesülteket. De nem tehettem semmit ellene, Manse! Muszáj volt harcolnom! Ha nem tartok Harpagusszal, mit gondolsz, meddig élek? Aztán ott volt a birodalom. Én nem kértem sem a lüdöket, sem a keleti barbárokat, hogy támadjanak ránk. Láttál már várost a turániak dúlása után, Manse? Vagy ők, vagy mi, és ha MI hódítunk meg valakit, akkor mi nem hurcoljuk el őket láncraverve, megtarthatják a földjüket és a szokásaikat, és… Mithrára, Manse, mit tehettem volna?
Everard a kert neszeit hallgatta. Végül megszólalt:
– Semmit. Én megértem. Remélem, nem voltál nagyon magányos.
– Megszoktam – mondta Denison óvatosan. – Harpaguszt nehéz megkedvelni, de érdekes fickó. Krőzusról kiderült, hogy nagyon jóravaló ember, Kobádnak, a mágusnak pedig időnként igen eredeti gondolatai vannak, és ő az egyetlen, aki meg mer verni sakkban. Aztán ott vannak a mulatságok, a vadászatok, a nők… – kihívóan nézett a másikra. – Igen. Mit kellet volna még csinálnom?
– Semmit – mondta Everard. – Tizenhat év nagy idő.
– Kasszandané, az elsőszámú feleségem sok bajért kárpótolt. De Cynthia… ó, istenem, Manse! – Denison felállt és Everard vállár tette a kezét. Ujjai fájdalmas szorítással markoltak: másfél évtizedig forgattak fejszét, kardot, feszítettek íjat. A perzsák királya hangosan felkiáltott:
– Hogy fogsz kivinni engem innen?

7.

Everard is felállt, arrébb ment, és kifelé nézett a csipkés falfaragásokon keresztül. Hüvelykujját az övébe akasztotta, és lehajtotta a fejét.
– Nem tudom – felelte.
Denison a saját tenyerébe csapott öklével.
– Ettől féltem. Évről évre jobban tartottam tőle, hogy ha az őrjárat meg is talál… Segítened kell.
– Mondtam már, hogy nem tudok! – csikorogta Everard. Nem fordult hátra. – Gondold végig. Nem valami kis vacak törzsfőnök vagy, akinek a pályafutása már száz év múlva sem hagy nyomot. Te Kürosz vagy, a Perzsa Birodalom alapítója, kulcsfigura egy kulcs-miliőben! Ha Kürosz eltűnik, eltűnik az egész jövő is! Nem lesz huszadik század, nem lesz Cynthia!
– Biztos vagy benne? – esdekelt Denison.
– Kicsit utánanéztem a tényeknek, mielőtt idejöttem volna – szűrte a szót a foga közt Everard. – Ne ámítsd magad. Mi elfogultak vagyunk a perzsákkal szemben, mert valamikor a görögök ellenségei voltak, mi pedig a kultúránk legjobb hagyományait éppen hellenikus forrásokból vezetjük le. De a perzsák legalább olyan fontosak voltak!
– Te a saját szemeddel láthattad. Igaz, a te fogalmaid szerint eléggé durvák, de az egész kor az, a görögök is. És nem is demokratikusak, de nem hibáztathatod őket azért, hogy nem fedeztek föl egy olyan európai találmányt, ami tökéletesen kívül esik szellemi horizontjukon. Ami számít, az a következő:
– Perzsia volt az első olyan hódító hatalom, ami igyekezett elismerni és megbékéltetni a legyőzött népeket, ami megtartotta a saját törvényeit, ami elég területet megbékített ahhoz, hogy szilárd kapcsolatot hozzon létre a Távol-kelettel, ami feltalált egy életrevaló vallást, a zarathustrait, ami nem korlátozódott sem fajra, sem helyre. Talán nem tudod, hogy a keresztény hitnek és rítusnak mekkora része mithrikus eredetű, de hidd el nekem, nagyon nagy része az. Hogy a judaizmust már ne is említsem, amit te, a Nagy Kürosz, személyesen fogsz megmenteni. Emlékszel? Elfoglalod Babilont, és a hitüket megtartott zsidóknak engedélyezed a hazatérést. Nélküled felszívódtak és elvesztek volna az általános kavarodásban, ahogy annyi más törzs.
– A Perzsa Birodalom még hanyatlásának korszakában is a civilizáció etalonja. Mik voltak Nagy Sándor hódításai, ha nem a perzsa területek? És ez terjesztette el a hellenizmust az egész ismert világon! És ott lesznek a perzsa utódállamok: Pontusz, Partia, aztán Firduzi, Omar és Hafiz Perzsiája, az általunk is ismert Irán még a huszadik század után is…
Everard sarkon fordult.
– Ha elmész – mondta – el tudom képzelni, hogy még mindig cikkurátokat építenek, belekből jósolnak, átvágnak Európa erdein, Amerikát nem ismerik – még háromezer év múlva is!
Denison magába roskadt.
– Igen – felelte. – Én is erre gondoltam.
Egy ideig járkált, hátra tett kézzel. A sötét arc minden perccel idősebbnek tűnt.
– Még tizenhárom éve – mormogta, szinte magában. – Tizenhárom év múlva kezdek harcolni a nomádok ellen. Még nem tudom pontosan, hogyan, így vagy úgy, a körülmények erre fognak kényszeríteni. Miért is ne? Minden mást is ezért tettem, akár akartam, akár nem… bárhogyan is taníttatom, tudom, hogy a fiam, Kambüszosz szadista pancser lesz, és Dáriusznak kell megmentenie a birodalmat – Istenem! – Ruhája bő ujjába temette az arcát. – Bocsáss meg. Utálom az önsajnálatot, de nem tehetek róla.
Everard leült, és nem nézett oda. Hallotta Denison ziháló lélegzetét.
Végül a Király bort töltött két kupába, leült Everard mellé a padra, és szárazon mondta:
– Elnézést. Most már jól vagyok. És még nem adtam fel.
– Beszámolhatok a problémáról a főhadiszálláson – mondta Everard egy csipetnyi gúnnyal.
Denison sem maradt adósa.
– Kösz, haver. Nem felejtettem el, milyen a hozzáállásuk. Feláldozhatóak vagyunk. Kürosz egész életét letiltják majd a látogatók elől, hogy ne essek kísértésbe, aztán küldenek egy szép üzenetet. Szépen megmagyarázzák, hogy egy civilizált nép abszolút uralkodója vagyok palotákkal, rabszolgákkal, szakácsokkal, zenészekkel, ágyasokkal, saját vadászmezőkkel, akkor meg mit siránkozok? Nem, Manse, ez olyan dolog, amit nekünk kettőnknek kell megoldanunk.
Everard ökölbe szorította a kezét, amíg a körmei a tenyerébe nem vájtak.
– Nagyon nehéz helyzetbe hozol, Keith – mondta.
– Én csak arra kérlek, hogy gondolkozz el a problémán – és Ahriman átkozzon meg, el is fogsz gondolkozni! – A két erős kéz megint a vállára fonódott, és Perzsia uralkodója valami parancsot vakkantott. A régi Keith sosem használt volna ilyen hangot, gondolta Everard feltámadó haraggal, aztán arra gondolt:
Ha nem jössz haza, és Cynthiának azt mondják, hogy soha nem is fogsz… Visszajöhet hozzád, és egy idegen lány a király háremében nem lesz hatással a történelemre. De ha én jelentést tennék a főhadiszállásnak, mielőtt beszélek vele, és megoldhatatlannak festeném le a problémát, hisz kétségtelenül az is… Akkor Kürosz korát letiltanák, és nem tudna utánad jönni.
– Én magam is voltam már ilyen helyzetben – mondta Denison higgadtabban. – Én is ismerem a következményeket, csakúgy, mint te. De nézd, én meg tudom mutatni neked a barlangot, ahol a gépem, volt abban a néhány órában. Visszamehetnél a megjelenésem pillanatába, és figyelmeztethetnél.
– Nem – jelentette ki Everard. – Ez ki van zárva. Két okból is. Először a szabályok miatt, amik nagyon bölcsen tiltják az ilyesmit. Bizonyos körülmények között tehetnek kivételt, de van még egy ok: te Kürosz vagy. Nem fognak eltörölni egy egész jövőt egyetlen ember kedvéért.
Én megtenném egy nő kedvéért? Nem biztos. Remélem, nem… Cynthiának nem kell ismernie a tényeket. Jobb lenne, ha nem ismerné. Felhasználhatnám a függetlenségemből eredő hatalmamat arra, hogy titokban tartsam az igazságot az alsóbb szintek elől, és csak annyit mondanék neki, hogy Keith visszavonhatatlanul meghalt olyan körülmények között, amelyek miatt le kellett zárni az idejét az idő-forgalom elől. Persze egy darabig gyászolni fog, de túl egészséges ahhoz, hogy örökké búslakodjon… Persze ez aljas fogás. De nem jobb még mindig annál, mint ha hagynám, hogy visszajöjjön ide, hogy szolga legyen, és hogy meg kelljen osztania a férjét még legalább egy tucatnyi hercegnővel, akiket politikai okokból kellett elvenni? Nem lenne jobb neki, ha szépen lezárná a dolgot, és új életet kezdene a saját idejében?
– Huh – mondta Denison. – Ahogy kimondtam azt az ötletet, már el is vetettem. De kell lennie valami más módnak. Nézd, Manse, tizenhat éve létezett egy szituáció, amiből minden más következett, nem az emberi hóbort, hanem az események belső logikája következtében. Mi lett volna, ha én nem bukkanok fel? Harpagusz talált volna egy másik ál-Küroszt. A Király pontos személyazonossága nem számít. Egy másik Kürosz sok apró dologban másként cselekedett volna, mint én, ez természetes, de ha nem reménytelenül ostoba vagy őrült, ha egy kicsit is értelmes és józan – ennyit pedig hitelezzünk meg – akkor pályafutása minden fontosabb tekintetben olyan lett volna, mint az enyém, márpedig a történelembe csak ez kerül be. Ezt te is éppolyan jól tudod, mint én. Egyes kritikus pontok kivételével az idő magától is visszahajlik rendes alakjába. Az apró különbségek csak napokra, évekre téríthetik ki. Csak a kulcspontoknál lehet olyan maradandó hatást gyakorolni, amely az idő előrehaladtával nem elenyészik, hanem megsokszorozódik. Ezt te is tudod!
– Igen – mondta Everard. – De a te esetedben látszik, hogy megjelenésed a barlangban kulcsfontosságú volt. Ez ültette el az ötletet Harpagusz fejében. Ha ez nincs, akkor el tudom képzelni, hogy a dekadens méd birodalom széthullik, talán áldozatul esik Lüdiának, vagy a turániaknak, mert a perzsáknak nem lesz meg a szükséges isteni-jogon-születéstől-adott vezetése… Nem. A közelébe sem megyek annak a pillanatnak ott, a barlangban, hacsak engedélyt nem kapok rá, méghozzá nem kisebb személytől, mint egy Danellitől.
Denison ránézett felemelt kupája fölött, aztán leeresztette a poharát, de tovább nézett. Arca, mint egy idegené. Végül nagyon halkan azt mondta:
– Ugye nem akarod, hogy visszamenjek?
Everard felugrott a padról. A földhöz vágta kupáját. A pohár csörömpölve hullt a padlóra, és úgy folyt belőle a bor, mintha vér lenne.
– Fogd be a szád! – kiáltotta. Denison bólintott.
– Én a Király vagyok – mondta. – Egyetlen intésemre szilánkokra aprítanak az őrök.
– Ez nem a legjobb módszer arra, hogy megnyerd a segítségemet – hörögte Everard.
Denison teste megremegett. Mozdulatlanul gubbasztott egy ideig, aztán végre kibökte:
– Ne haragudj. Te nem tudod, milyen megrázkódtatás… Persze, persze, nem volt olyan rossz életem. Színesebb volt, mint a legtöbb emberé, és az ember hamar belejön ebbe a félisten-dologba. Gondolom, ezért fogom elfoglalni a Jaxartészen túli földeket tizenhárom év múlva: mert nem tehetek mást, hátamban az ifjú titánok tekintetével. A fenébe, néha még el is hiszem, hogy megérte.
Arca mosoly-félére húzódott.
– Némelyik asszonyom fantasztikus volt. És persze ott van Kasszandané. Azért tettem őt elsőszámú feleségemmé, mert a maga sötét módján Cynthiára emlékeztet. Azt hiszem. Ennyi idő után már nehéz megmondani. A huszadik század nekem már nem valóságos. És egy pompás lóban az ember több örömét leli, mint egy sportkocsiban… és tudom, hogy az itteni munkámnak értelme van, ami nem sokaknak adatik meg… Igen. Ne haragudj, hogy úgy rádförmedtem. Tudom, hogy segítenél, ha mernél. De, mert nem teszed, és én nem hibáztatlak ezért, nem kell sajnálnod engem.
– Elég legyen! – morogta Everard.
Úgy érezte, mintha fogaskerekek lennének az agyában, és üresen forognának. A feje fölött a mennyezeten freskót látott: egy ifjú ölt meg egy bikát, és a Bika volt a Nap és az Ember. A vadszőlő levelein, az oszlopokon túl őrök masíroztak bőrpáncélban, arcukat mintha fából faragták volna. Látszott a palota hárem-szárnya is, ahol ezernyi fiatal nő tartotta szerencséjének, hogy várhatja a Király esetleges ölelését. A városfalakon túl szántóföldek húzódtak, ahol parasztok készítették elő áldozatukat a Földanyának, aki már az árják érkezésekor is régi volt ezen a tájon, pedig már ez az esemény is a sötét múltba veszett. A falak fölött ott úsztak a hegyek, ahol farkasok, oroszlánok, vadkanok és démonok kísértettek. Túl idegen volt ez a hely. Everard ezt hitte, hogy már belefásult a másságba, de most mégis hirtelen el akart futni, el akart bújni, ott valahol a saját századában, a saját népe közt, a feledésben.
Kimért hangon szólt:
– Hadd konzultáljak néhány társammal. Részletesen megvizsgálhatjuk az egész korszakot. Kell lennie valamilyen fordulópontnak, ahol… Egyedül semmire sem jutok. Hadd menjek vissza és kérjek tanácsot. Ha kitalálunk valamit, akkor… ugyanerre az estére fogunk visszajönni.
– Hol a géped? – kérdezte Denison. Everard intett.
– Fenn a hegyekben.
Denison végigsimított a szakállán.
– Ennél többet nem árulsz el, mi? Jól teszed. Nem biztos, hogy megbíznék saját magamban, ha tudnám, hogy ott hever egy megszerezhető időgép.
– Én ezt nem mondtam! – kiabálta Everard.
– Ó, ne is törődj vele. Ezen ne vesszünk össze – sóhajtott Denison. – Persze, menj csak haza, és nézd meg, mit lehet tenni. Kell kíséret?
– Inkább nem. Ugye nincs rá szükség?
– Nincs. Ez a hely százszor biztonságosabb, mint a Central Park.
– Ezzel nem mondtál sokat – nyújtotta a kezét Everard. – Csak a lovamat szerezd vissza. Sajnálnám elveszíteni: speciális, időugrásra idomított szolgálati állat. – Tekintete Denisonéba fúródott. – Visszajövök. Személyesen. Bármi is lesz a döntés.
– Hát persze, Manse – mondta Denison. Együtt mentek ki a lugasból, hogy átessenek az őrök és kapustrázsák értesítésének különféle formaságain. Denison mutatott egy hálószobát, ahol egy héten keresztül minden éjszaka tartózkodni fog: itt megtalálják. Végül Everard megcsókolta a király lábát, és amikor a király elment, felült a lovára és lassan kiügetett a palota kapuján.
Ürességet érzett magában. Tényleg nem lehetett semmit tenni, ő pedig megígérte, hogy visszajön, és közli ezt az ítéletet a királlyal.

8.

Délután már a hegyekben járt, ahol cédrusok meredeztek a sziklák közt, és a mellékút, amin elindult, göröngyös csapássá silányult. Bár már akkor is elég szárazság volt, az akkori Iránnak még voltak ilyen erdei. A ló kimerülten poroszkált alatta. Találnia kéne valami házat, ahova bekéredzkedhet, csak hogy kímélje a szerencsétlen párát. De nem lehet: telihold lesz, tud éjszaka is menni, ha akar, és napkelte előtt elérheti a gépet. Úgysem tudna aludni.
De egy hosszú fűvel benőtt, érett bogyókkal hívogató tisztás mégis pihenésre csábította. A nyeregtáskában volt ennivalója, volt bora bőrtömlőben, és hajnal óta semmit sem evett. Biztatóan csettintett a lónak, és megfordult.
Valami feltűnt neki. Lejjebb az úton porfelhőt csillantott meg a nap. A felhő egyre nagyobb lett. Lovasok lehetnek, gondolta, akik pokolian sietnek. Királyi küldöncök? De mit keresnek itt? Idegesség fogta el. Felvette a sisakját, a karjára vette a pajzsát és rövid kardját meglazította a tokjában. Biztosan csak elvágtat mellette, de…
Most már látta, hogy nyolc ember közeledik. Jó lovakon jöttek, és az utolsó vezetéklovakat is hozott. Ezzel együtt az állatok meglehetősen törődöttnek tűntek: izzadságcsíkok éktelenkedtek poros oldalukon, és habfoszlányok tapadtak a nyakukra. Hosszú vágta lehetett. A lovasok annak rendje s módja szerint a szokásos tiszta fehér nadrágot, inget, csizmát, köpenyt viselték magas, perem nélküli süveggel. Nem voltak udvari emberek vagy hivatásos katonák, de banditák sem. Szablyával, íjjal és lasszóval voltak felfegyverkezve.
Everard hirtelen felismerte az élen lovagló szürkeszakállast: Harpagusz!
A kavargó porfelhőn keresztül is látta, hogy követői még az ősi iráni mérce szerint is kemény fickók.
– Ó-ó – nyögött fel Everard félhangon. – Vége a dalnak.
Kattogni kezdett az agya. Megijedni nem volt ideje, csak gondolkodni. Harpagusznak nem lehet más oka arra, hogy kövesse őt a hegyekbe, csak az, hogy elfogja a görög Meandert. Biztos, hogy egy ilyen kémekkel és pletykafészkekkel zsúfolt udvarban Harpagusz legkésőbb egy órán belül megtudta, hogy a Király egyenlőként beszélt az idegennel valami ismeretlen nyelven, aztán útjára engedte észak felé. A Kiliarkának nyilván egy kicsivel több időre volt szüksége, hogy valami elfogadható ürügyet agyaljon ki a palota elhagyására, összeszedje magán-nehézfiúit, és elkezdje az üldözést. De miért? Mert "Kürosz" valaha ugyanezen a fennsíkon jelent meg, valami gépezeten, amire Harpagusz nagyon fente a fogát. A méd nem volt ostoba: nyilván nem elégedett meg a kitérő válasszal, amit Keith adott neki. Logikusnak tűnt, hogy egy nap újabb mágus fog megjelenni a Király hazájából, és Harpagusz ezúttal nem akarta olyan könnyen kiengedni a kezéből a gépet.
Everard nem várhatott tovább. Már alig száz yardnyira voltak az üldözők. Látta a Kiliarka bozontos szemöldöke alól kivillanó tekintetét. Megsarkantyúzta a lovát, és letért az ösvényről, a mezőre.
– Állj! – kurjantotta mögötte egy jól ismert hang. – Állj meg, görög!
Everard lovának már csak nyomorult poroszkálásra tellett. A cédrusok hosszú árnyékot vetettek rájuk.
– Állj meg, vagy lövünk!… Állj!… Lőjetek! De ne öljétek meg! A lovat célozzátok!
Az erdőszélen Everard lecsusszant a nyeregből. Dühös szisszenést hallott, aztán puffanásokat. A ló fájdalmasan felnyerített. Everard hátrapillantott: a szerencsétlen állat térdre rogyott. Ezért még megfizetnek! De ő egyedül volt, amazok pedig nyolcan. A fák közé vetette magát. A bal válla mellett nyílvessző fúródott a fatörzsbe.
Görnyedten, cikkcakkban futott a hűvös, illatos alkonyaiban. Alacsony ágak csaptak az arcába. Jó lett volna egy kicsivel dúsabb aljnövényzet, de legalább a léptei zajtalanok voltak a puha talajon. A perzsák már nem látszottak. Szinte ösztönösen próbáltak utánalovagolni. Nagy recsegés-ropogás és sűrű káromkodások hallatszottak, jelezvén, mennyire eredményes ez a módszer.
Mindjárt elindulnak gyalog. Félrebillentette a fejét. Halk patakcsobogás… A hang felé indult, föl egy meredek, köves lejtőn. Üldözői nem elpuhult városiak, gondolta. Egy páran közülük biztosan hegyi emberek, akik a leghalványabb nyomból is olvasni tudnak. Meg kell szakítania a csapat: akkor kihúzhatja addig, amíg Harpaguszt kötelessége vissza nem szólítja az udvarba. A levegő kaparni kezdte a torkát. Mögötte határozott hangok hallatszottak: valamilyen döntés született, de nem tudta kivenni, mi. Túl messze voltak. A vér pedig túl hangosan lüktetett a fülében.
Ha Harpagusz rálő a Király vendégére, akkor nyilván nem szándékszik hagyni, hogy a vendég erről be is számolhasson a Királynak. Elfogja, megkínozza, amíg meg nem tudja, hol a gép és hogyan működik, aztán jön a megváltó hideg acél. JÚDÁS, gondolta Everard szívdobogva, jól elcsesztem ezt az akciót, iskolapéldája annak, hogyan ne járőrözzünk. Első lecke: ne gondoljunk annyira erősen egy lányra, aki nem a miénk, hogy a legalapvetőbb óvintézkedésekről is megfeledkezzünk.
Magas, nedves talajú folyópartra érkezett. A patak ott folyott a lába alatt a völgy felé. Láthatták, hogy eljött idáig, de azt találgathatják, merre indult ér a folyómederben… Tényleg, merre is induljon?… Az iszap hidegen, síkosan tapadt a bőrére, ahogy csúszkált lefelé. Jobb lesz, ha folyásnak fölfelé indul, így közelebb jut a gépéhez, és Harpagusz talán valószínűbbnek tartja majd, hogy megpróbált visszamenni a Királyhoz.
A kövek felhorzsolták, a hideg víz pedig elzsibbasztotta a lábát. A fák tömött sorfalat alkottak mindkét parton, úgyhogy az égnek csak egy keskeny sávját látta a feje fölött, melynek kékje egy pillanatra elsötétült. Magasan fent egy sas körözött. A levegő egyre hidegebb lett. De egy szerencséje mégis volt: a patakocska úgy kanyargóit, mint egy részeg kígyó, így gyorsan kikerült a kiindulópontja látószögéből. Megyek egy jó mérföldet, gondolta, aztán majd csak lesz valahol egy benyúló faág, amire felkapaszkodhatok, hogy ne hagyjak nyomot, amikor kimegyek a mederből. Lassan teltek a percek.
Tehát elérem a gépet, gondolta, előremegyek, és segítséget kérek a főnökeimtől. Persze nagyon jól tudom, hogy úgysem fognak adni. Miért is ne áldoznának fel egy embert a saját létük és a saját dolgaik biztosítása érdekében? Ezért ragad itt Keith, hogy aztán tizenhárom év múlva lekaszabolják a barbárok. De tizenhárom év múlva Cynthia még mindig fiatal lesz, és a száműzetés meg a férje előre ismert halálának lidércnyomása után egyedül marad, idegenként egy tiltott korban, egyedül az őrült II. Kambüszosz megfélemlített udvarában… Nem, titokban kell tartanom előtte az igazságot, otthon kell tartanom, hadd gondolja csak, hogy Keith halott. Ezt maga Keith is így akarná. Egy-két év múlva megint boldog lesz: én majd megtanítom a boldogságra.
Már nem is figyelt rá, hogyan csapkodják a kövek a lábát, hogyan reszket a teste, vagy milyen hangosan csobog a víz. De aztán kibukkant egy kanyar mögül, és meglátta a perzsákat.
Ketten voltak, és lefelé gázoltak. Látszott, hogy az ő elfogásának vágya még vallásos hitüket is legyőzte, amely tiltotta a folyó beszennyezését. Két másik fent haladt a fák közt a folyó két partján. Ezek egyike Harpagusz volt. Kardjuk szisszenve röppent ki a tokjából.
– Állj! – dörögte a Kiliarka. – Állj meg, görög! Add meg magad!
Everard sóbálvánnyá meredve állt. A víz körbenyaldosta a bokáját. A két feléje csörtető ember szinte valószínűtlennek látszott itt, az árnyak völgyében: sötét arcuk nem is látszott, csak fehér ruhájuk és csillogó karjuk világított. Az üldözők látták a folyóágyba levezető nyomait, rándult össze a gyomra. Ezért két csoportra oszlottak, és fölfelé is, lefelé is elindultak, a szilárd talajon pedig gyorsabban haladtak, mint ő a vízben. Miután úgy gondolták, hogy már megelőzték, elindultak visszafelé, lassabban, de biztosan a zsákmányban.
– Élve fogjátok el – emlékeztette embereit Harpagusz. – Vágjátok el az inait, ha kell, de élve fogjátok meg!
Everard felhorkant, és Harpagusz oldala felé fordult.
– Oké, rohadék, te akartad – mondta angolul. A két ember a vízben felordított, és futásnak eredt. Az egyik megbotlott és hasra esett. Az egyik felső ember a hátsófelén csúszott le a lejtőn.
Az iszap csúszós volt. Everard belevágta a pajzsa alsó peremét, úgy mászott felfelé. Harpagusz hidegen mozdult, hogy bevárja. Amikor közel ért, a vén nemes pengéje suhogva csapott le felülről. Everard elrántotta a fejét és a sisakja oldalára kapta a kongó ütést. A penge lecsúszott és megvágta a jobb vállát, de nem vészesen. Csak egy karcolást érzett, aztán meg túlságosan sok dolga támadt ahhoz, hogy bármit is erezzen.
Nem számított rá, hogy győzhet, de elérheti, hogy megöljék, és megfizessenek ezért az előjogért.
Fűre ért, és épp időben emelte fel a pajzsát ahhoz, hogy megvédje a szemeit. Harpagusz a térde felé vágott. Everard félreütötte a pengét saját rövid kardjával. A méd szablya sziszegve szelte a levegőt, de közelharcban egy könnyű fegyverzetű ázsiainak nincs esélye egy görög nehézgyalogos ellen, amint azt a történelem is igazolja majd néhány emberöltő múlva. Istenem, gondolta, Bár lenne mell- és lábvértem, mind a néggyel elbánnék! Ügyesen forgatta nagy pajzsát, beletartotta minden csapásba, és egyre azon dolgozott, hogy a hosszabb penge alatt Harpagusz védtelen hasához férjen.
A Kiliarka alattomosan elmosolyodott kusza szürke bajsza alatt, és elugrott. Hát persze, időhúzás. És sikerült is neki. A másik három ember már mászott fel a parton, kiabálva és hadonászva. Rendezetlenül támadtak. Egyenként kiváló harcosok voltak a perzsák, de sosem sajátították el az európai stílusú csapatfegyelmet, ami a vesztüket hozta Marathonnál és Gaugamelánál. De négyen egy páncéltalan ellen így is bőven elegendőek voltak.
Everard egy fatörzsnek vetette a hátát. Az első támadó lendületből érkezett, kardja hangosan csattant a görög pajzson. Everard pengéje kicsapott a bronz téglalap mögül. Puha, furcsán nehéz ellenállásba ütközött. Ezt az érzést már ismerte. Kihúzta a kardját és fürgén oldalra lépett. A perzsa leült, ahogy az élet távozott belőle. Egyet hördült: tudta, hogy meghal, és arcát az ég felé emelte.
Társai már rajta voltak Everardon, minden oldalról. A belógó ágak miatt a lasszókat nem lehetett használni: kénytelenek voltak közelharcba bocsátkozni. A Járőr pajzsával blokkolta a baloldali támadót. Emiatt védtelenül maradt a jobb oldala, de mivel ellenségeinek parancsba volt adva, hogy ne öljék meg, megengedhette magának ezt a fényűzést. A jobb oldali harcos Everard bokája felé csapott. Everard felugrott, és a kard a talpa alatt suhant el. A bal oldali alacsony szúrással támadott. Everard tompa ütést érzett, és látta a fémet a vádlijában. Kirántotta magát. A lenyugvó nap egy sugara áttört az ágak közt és épp a vérre esett: elképzelhetetlenül ragyogó rubinvörös folyadék. Everard érezte, hogy összecsuklik a lába.
– Úgy, úgy – rikkantotta Harpagusz biztonságos távolból. – Vágjátok!
Everard a pajzsa teteje fölött dörögte vissza: – Sakál-vezéretek nem mer maga jönni ellenem, miután az előbb fülét-farkát behúzva menekült!
Ez talált. A támadók lendülete egy pillanatra alábbhagyott. Előrelépett.
– Ha már perzsa létetekre egy méd hű kutyái vagytok – recsegte – akkor miért nem egy olyan médet választottatok, aki igazi férfi, nem úgy, mint ez a szánalmas teremtés itt, aki elárulta királyát és most megfutamodik egy szál görög elől?
Egy keleti még ilyen nyugaton és ilyen régen sem szégyenülhetett meg így. Nem mintha Harpagusz gyáva lett volna: Everard pontosan tudta, milyen igaztalanok a vádjai. A Kiliarka mégis átkokat köpködve rontott rá. Everard egy pillanatra elkapta ez egyik beesett, horgasorrú arc vad tekintetét. Észrevétlenül előbbre nyomult. A két perzsa a kelleténél egy másodperccel tovább tétovázott. Ez elég volt ahhoz, hogy Harpagusz és Everard elérjék egymást. A méd szablya felemelkedett majd lecsapott, lepattant a görög sisakról és pajzsról, aztán oldalsó csellel próbálkozott a lába felé. Lenge fehér tunika libbent Everard előtt. Összegörnyedt vállal döfött.
Azzal a gonosz, profi csavarással húzta vissza a pengét, ami garantálja, hogy a seb halálos legyen, majd megpördült a jobb sarkán és pajzsával hárított egy csapást. Vagy egy percig vadul hadakozott a perzsával. A szeme sarkából látta a másik katonát, aki éppen azon volt, hogy mögé kerüljön. Végül is, gondolta halványan, megölte az egyetlen embert, aki veszélyt jelenthetett volna Cynthiára…
– Hagyjátok abba! Megállni!
A kiáltás gyengén hangzott, halkabban, mint a patak zuhogása, de a harcosok visszaléptek és leengedték pengéjüket. Még a haldokló katona is levett tekintetét az égről.
Harpagusz ülő helyzetbe küzdötte magát. Saját vérének tócsája vette körül. Bőre elszürkült.
– Ne… állj… – suttogta. – Várjatok. Ez nem ok nélkül történt. Mithrász nem sújtott, volna le, ha…
Fenséges mozdulattal odaintette magához Everardot. Everard eldobta a kardját, és letérdelt Harpagusz mellé. A méd a karjaiba roskadt.
– Te a Király hazájából jöttél – hörögte véres szakállal. – Ne is tagadd. De tudd meg… Aurvagaush, Khshayavarsha fia… nem áruló – A vékony test megfeszült, királyian, mintha megparancsolná a halálnak, hogy várjon még egy kicsit. – Tudtam, hogy vannak valamilyen erők – mennyeiek vagy pokolbéliek, a mai napig sem tudom – a Király eljövetele mögött. Én felhasználtam ezeket, és őt is felhasználtam, de nem magamért, hanem azért, mert hűséget esküdtem saját királyomnak, Asztiegésznek, neki pedig szüksége volt egy… Küroszra… különben a birodalom széthullik. Aztán Asztiagész a maga gonoszságában eltékozolta az eskümet. De én megmaradtam médnek. Küroszban láttam az egyetlen reményt – a legjobb reményt – Média számára. Mert nekünk is jó királyunk birodalmában csak a perzsák állnak felettünk megbecsülésben… Érted ezt te, aki a Király hazájából jöttél? – Homályos szemei megmozdultak, hogy belenézzen Everard szemébe, de erre már nem volt képes. – Foglyul akartalak ejteni – hogy kiszedjem belőled a gépezetedet és annak titkát, aztán megöljelek… igen… de nem saját hasznomra. A birodalomért. Féltem, hogy hazaviszed magaddal a Királyt, hisz tudtam, hogy oda vágyik. És akkor mi lett volna velünk? Légy könyörületes, ahogy neked magadnak is a könyörületességben kell reménykedned.
– Az leszek – mondta Everard. – A Király itt fog maradni.
– Jól van – sóhajtotta Harpagusz. – Elhiszem, hogy igazat szólsz… Nem merek mást hinni… Akkor hát bocsánatot nyertem? – kérdezte halk, aggodalmas hangon. – A gyilkosságért, amit elkövettem régi királyom parancsára – hogy kitettem egy magatehetetlen gyermeket a hegyoldalba, és végignéztem, ahogy meghal – bocsánatot nyertem? Mert a herceg halála volt az… ami majdnem pusztulásba vitte az országot… de én találtam egy másik Küroszt! Megmentettem a birodalmat! Ez elég vezeklés?
– Igen – mondta Everard, és arra gondolt, hogy vajon mennyire áll hatalmában, hogy feloldozást adjon.
Harpagusz lehunyta a szemét.
– Akkor hagyj magamra – mondta. Szava, mint egy parancs halvány visszfénye.
Everard lefektette a földre és elbotorkált. A két perzsa ura mellé térdelt, és valami rítusba kezdett. A harmadik ember visszatért a saját szenvedéséhez. Everard leült egy fa alá, leszakított egy csíkot a köpenyéből és bekötözte a sebét. A lábvágásra ügyelni kell. Valahogy el kell jutnia a gépig. Nem lesz egy kéjutazás, de meg tudja csinálni, és akkor egy őrjárati orvos néhány óra alatt rendbe hozza a jövő orvostudománya segítségével. Valamelyik kis fiókirodába fog menni, egy homályosabb miliőbe, mert a huszadik században túl sok lenne a kérdezősködés.
Ezt pedig nem engedhette meg magának. Ha a feljebbvalói megtudnák, mit tervez, valószínűleg megtiltanák.
A válasz nem úgy jelent meg előtte, mint vakító megvilágosodás, hanem mint fáradt tudomásulvétele valami tudásnak, amit már régen hordozhatott tudat alatt. Hátradőlt, és kezdett végre lélegzethez jutni. Közben a másik négy perzsa is megérkezett, és megtudta, mi történt. Ügyet sem vetettek Everardra, csak néha vetettek rá büszke, ugyanakkor rettegő tekintetet, és a gonosz ellen védő jeleket mutattak a kezükkel. Felemelték halott vezetőjük és haldokló társuk testét, és bevitték az erdőbe. A sötétség egyre sűrűbb lett. Valahol felhuhogott egy bagoly.

9.

A Nagy Király felült az ágyában. Zajt hallott a függöny mögül.
Kasszandané, a Királynő láthatatlanul megmoccant mellette. Karcsú kéz érintette az arcát. – Mi a baj, mennyboltom napja? – kérdezte a nő.
– Nem tudom. – A király a kardja után kotorászott, amit a párnája alatt tartott. – Semmi.
A puha tenyér a mellkasára siklott.
– Nem, több annál – suttogta a nő. – A szíved úgy ver, mint egy harci dob.
– Maradj itt – lépett ki a függöny mögül.
Holdfény vetült a padlóra egy boltozatos ablakon át a mélybíbor égből. Majdnem vakítóan csillant meg egy bronz tükrön. A levegő hűvös volt a puszta bőrnek.
Egy fekete fémből való dolog lebegett ott utasával, aki kis műszereket kapcsolgatott az irányítópanelen. Hangtalanul leereszkedett a szőnyegre, és a vezető leszállt. Testes ember volt görög tunikában és sisakban.
– Keith – lehelte.
– Manse! – Denison kilépett a holdfényre. – Hát eljöttél!
– Nagy szó – szortyantott gonoszkodva Everard. – Hall valaki minket? Nem hiszem, hogy észrevettek. Egyenesen a tetőn materializálódtam, és onnan ereszkedtem le antigravval.
– Az ajtó előtt vannak őrök – mondta Denison – de nem jönnek be, amíg meg nem ütöm a gongot, vagy nem kiáltok.
– Remek. Vegyél föl valamit.
Denison elejtette a kardját meglepetésében. Egy pillanatig meredten állt, aztán robbant ki belőle:
– Tudsz valami kiutat?
– Talán. Talán. – Everard nem nézett a másikra, és ujjával a gép tetején dobolt. – Nézd, Keith – mondta végül – Van egy ötletem, ami vagy bejön, vagy nem. Neked is segítened kell, hogy megcsináljuk. Ha sikerül, haza tudsz menni. A központ el fogja fogadni a kész tényeket, és kénytelen lesz szemet hunyni a szabálysértés fölött. De ha nem sikerül, akkor ugyanerre az éjszakára kell visszatérned, és Küroszként kell leélni az életed. Benne vagy?
Denison megborzongott, de nem csak a hidegtől. Nagyon halkan mondta:
– Azt hiszem.
– Én erősebb vagyok, mint te – mondta Everard durván – és csak nekem vannak fegyvereim. Ha kell, erőszakkal hozlak vissza. Kérlek, ne kényszeríts erre.
Denison hosszan beszívta a levegőt.
– Nem foglak.
– Akkor reméljük, hogy a Nornák segítenek. Gyerünk, öltözz. Majd útközben mindent megmagyarázok. Mondj búcsút ennek az évnek, és bízzunk benne, hogy nem "viszontlátásra" lesz belőle, mert ha az ötletem bejön, akkor se te, se más nem látja soha többé.
Denison, aki már indult a sarokba hajított ruhák felé, amit egy rabszolga cserélt volna tisztára hajnalban, megtorpant.
– Micsoda? – kérdezte.
– Meg fogjuk próbálni átírni a történelmet – mondta Everard. – Vagy talán azt a történelmet visszaállítani, ami eredetileg volt. Nem tudom. Gyere, ugorjunk!
– De…
– Siess, ember, siess! Hát nem érted, hogy ugyanaznap jöttem vissza, mint amikor otthagytalak, és ebben a pillanatban éppen sebesült lábbal vánszorgok fenn a hegyekben, csak hogy neked több időd maradjon? Mozogj már!
Denison végre elszánta magát. Az arca nem látszott a sötétben, de nagyon halkan és tisztán szólt:
– Van még egy személyes búcsúznivalóm is.
– Kitől?
– Kasszandanétól. A feleségem volt, istenem, majdnem tizennégy évig! Három gyereket szült nekem, kétszer ápolt ki a lázamból és százszor a kétségbeesésből, és egyszer, amikor a médek már a kapuink előtt álltak, kivezette Pasargadae asszonyait, hogy bátorságot öntsön belénk és végül győztünk… Öt percet adj, Manse.
– Jó, jó. Bár nem hiszem, hogy ennyi idő elég lenne ahhoz, hogy elküldd érte az eunuchot…
– Itt van.
Denison eltűnt az ágy függönyei mögött.
Everard egy darabig villámsújtottan állt. Számítottál rá, hogy visszajövök ma este, gondolta, és remélted, hogy vissza tudlak vinni Cynthiához. Ezért küldettél Kasszandanéért.
Aztán amikor már fájni kezdtek az ujjai, úgy szorította a kardmarkolatát: Ó, hallgass, Everard, te alattomos, önfejű fráter.
Aztán Denison visszajött. Szótlanul kapkodta magára a ruháit és felült a hátsó ülésre. Everard tért ugrott: a szoba eltűnt, és holdfény árasztotta el a hegyeket. Hideg fuvallat süvített el mellettük a levegőben,
– Most pedig Ecbatanába megyünk – Everard felkapcsolta a világítást, és állítgatni kezdte a műszereket a panelre karcolt jegyzetek alapján.
– Ecba… ó, Hagmatanra gondolsz? A régi méd fővárosra? – Denison meglepettnek látszott. – De hát az már csak nyári rezidencia.
– Én a harminchat évvel ezelőtti Ecbatanára gondoltam – mondta Everard.
– Tessék?
– Nézd, a jövő összes tudományos történésze meg van győződve róla, hogy Kürosz gyermekkorának az a története, amit Hérodotosz és a perzsák mesélnek, csak mese. Nos, talán igazuk is volt. Talán a te tapasztalataid csak azok közé a kis téridő botlások közé tartoznak, amiket az Őrjárat megpróbál kiküszöbölni.
– Értem – mondta lassan Denison.
– Gondolom, elég gyakran megfordultál Asztiagész udvarában, amikor még a vazallusa voltál. Úgyhogy te vezetsz. Nekem maga az öreg kell, lehetőleg egyedül és éjszaka.
– Tizenhat év hosszú idő – mondta Denison. – He?
– Ha úgyis meg akarod változtatni a jövőt, miért kellek ide most én? Gyere és szedj fel akkor, amikor még csak egy éve vagyok Kürosz, és már ismerem Ecbatanát, de még nem teltei…
– Sajnos nem lehet. Nem merem megkockáztatni. Már így is épp eléggé a borotva élén táncolunk. Isten tudja, hova vezetne egy másodlagos hurok az idővonalakban. Még ha meg is ússzuk, az Őrjárat mindkettőnket száműz, amiért ilyesmivel próbálkoztunk.
– Nos…valóban. Értem, mire gondolsz.
– Te sem vagy a saját magad ellensége – mondta Everard. – Tényleg azt akarnád, hogy az e pillanatbeli éned ne létezzen? Gondolj csak bele, mivel járna ez.
Befejezte a beállítást. Utasa megremegett.
– Mithrászra! – lehelte Denison. – Igazad van. Ne beszéljük erről többet.
– Akkor indulás – fordította el Everard a főkapcsolót.
Egy ismeretlen síkság fallal körülvett városa fölött lebegtek. Bár most is holdas éjszaka volt, a várost csak egy fekete tömbnek látták Everard benyúlt a nyeregtáskába. – Tessék – mondta. – Vegyük fel ezeket a jelmezeket. A Közép-Mohendzsodáro irodában a fiúk egy kicsit felspécizték nekem. Náluk olyan a helyzet, hogy nekik maguknak is gyakran van szükségük ilyesfajta álcára.
Sötéten süvített mellettük az éjszaka, amint lefelé suhantak. Denison oldalra mutatott Everard mellett.
– Az a palota. A királyi hálókamra a keleti oldalon van…
Az épület nehézkesebb, kevésbé kecses alkotmány volt, mint Pasargadae-i utódja. Everard észrevett néhány fehér, szárnyas bikaalakot a télikertben, az asszírok hagyatékát. Látta, hogy az ablakok túl keskenyek, nem fér be rajtuk. Elkáromkodta magát, és a megcélozta a legközelebbi ajtót. Néhány lovas őr nézett föl a zajra: meglátták őket, és elbődültek. Everard gépe szétforgácsolta az ajtót. Eggyel több csoda nem fogja befolyásolni a történelmet, főleg egy olyan korban, amikor úgy hisznek a csodákban, mint ma a vitaminokban, és talán még több okuk is van rá. Lámpásokkal kivilágított folyosón haladt végig rémülten kiáltozó őrök és rabszolgák közt. A királyi hálószobánál Everard kardot rántott, és a markolattal megzörgette az ajtót.
– Te jössz, Keith – te ismered az árja méd nyelvjárását.
– Nyisd ki, Asztiagész! – dörögte Denison. – Nyiss ajtót Ahuramazda küldönceinek!
Everard szinte maga is meglepődött, hogy a szoba lakója engedelmeskedik. Asztiagész bátor volt, mint a népe általában. De amikor zömök, kemény vonású, kora középkorú király meglátta a két ragyogó öltözetű, dicsfénnyel övezett fejű, fénynyaláb-szárnyú alakot, akik lebegő trónuson ültek, a földre borult.
Everard hallotta, hogy Denison a legjobb sztentori stílusban dörög valami olyan dialektusban, amit nem tudott követni:
– Ó, gonoszság szégyenletes edénye, az ég haragja száll reád! Hát azt gondolád, hogy akár a legkisebb gondolatod is, hiába rejtezik a sötétségben, mi szülte, rejtve maradhat a Nap Tekintete elől? Azt gondolád, hogy a mindenható Ahuramazda eltűr egy oly gonosz tettet, mint a te összeesküvésed…
Everard oda sem figyelt. Lefoglalták a saját gondolatai: Harpagusz valószínűleg itt van valahol, ebben a városban, fiatalsága teljében, és még bűntudattól mentesen. Most majd nem kell cipelnie azt a terhet. Sosem fogja kitenni azt a gyereket a hegyre, és nem fogja lándzsájára támaszkodva hallgatni, hogyan sír és reszket, amíg végleg el nem csendesedik. A jövőben persze fel fog lázadni személyes okokból, és Kürosz Kiliarkája lesz, de nem az erdőben fog meghalni ellensége karjaiban, és egy bizonyos perzsa, akinek a nevét Everard nem tudta, szintén megmenekül egy görög kard szúrásától, és a lassú haláltól.
Mégis, ennek a két embernek, akiket megöltem, az emléke beleégett az agysejtjeimbe, van egy vékony fehér forradás a lábamon, Keith Denison pedig negyvenhét éves, és már király módjára gondolkodik.
– …tudd meg, Asztiagész, hogy a gyermek Kürosz az ég pártfogoltja. Az ég pedig kegyes: figyelmeztet téged, hogy ha beszennyezed lelkedet ártatlan vérével, ezt a bűnt sosem moshatod le magadról. Hagyd Küroszt békében felnőni Ansanban, vagy égj örökre Ahrimannal! Ez Mithrász üzenete.
Asztiagész remegett, és homlokát a padlóhoz verdeste.
– Menjünk – mondta Denison angolul.
Everard a perzsa hegyekhez ugrott, harminchat évvel későbbre. Holdfény hullt a cédrusokra az út mellett, a patakhoz közel. Hideg volt, és farkas vonyított.
Everard letette a gépet, leszállt, és kezdte levenni a kosztümöt. Denison szakállas arca idegenül bukkant elő a maszk mögül.
– Kíváncsi vagyok – kezdte. Hangja szinte leveszett a hegyek végtelen csendjében. – Kíváncsi vagyok, nem ijesztettünk-e rá túlságosan Asztiagészre. A történelem feljegyzi, hogy három évet csatázott Kürosz ellen, amikor a perzsák fellázadtak.
– Még mindig visszamehetünk a háború kitörésééig, hogy egy újabb jelenéssel ellenállásra biztassuk – mondta Everard. Igyekezett, hogy ez minél természetesebben hangozzék, pedig magában ő is rettegett. – De nem hinném, hogy erre sor kerülne. Nem fog hozzányúlni a herceghez, de ha egy vazallus fellázad, az eléggé feldühít ahhoz, hogy leszámoljon azzal, amit addigra már talán csak álomnak vél. A saját nemesei, a méd érdekek amúgy sem hagynak, hogy meghátráljon. De nézzük csak meg. Nem vezet a Király egy ünnepi menetet a téli napforduló ünnepén?
– De igen. Menjünk. Gyorsan.
És máris napfény ragyogott körülöttük, Pasargadae felett. Elrejtették a gépet, és gyalog indultak el: két vándor a Mithrász születésnapjára özönlő tömegben. Útközben megkérdezték, mi minden történt, mondván, hogy hosszú külországi útról tértek vissza. A válaszok kielégítőek voltak, még ha egyes részleteiben el is tértek attól, amire Denison emlékezett, de a krónikák nem említették meg.
Végül ott álltak a fagyos-kék ég alatt emberek ezrei közt, és mély meghajlással köszöntötték Küroszt, a Nagy Királyt, aki fő emberei, Kobád, Krőzus és Harpagusz társaságában lovagolt el előttük, nyomában Perzsia pompás, büszke papságával.
– Fiatalabb, mint amilyen én voltam – suttogta Denison. – És egy kicsit kisebb is… teljesen más az arca, nem…? De azért megjárja.
– Akarsz maradni a mulatságra? – kérdezte Everard.
Denison összevonta magán a köpönyeget. A levegő megkeseredett.
– Nem – mondta. – Menjünk vissza. Hosszú ideig voltam távol, még ha nem is történt meg.
Huh – Everard komorabbnak tűnt, mint ahogy egy diadalmas megmentőhöz illene. – Sosem történt meg.

10.

Keith Denison kiszállt egy New York-i épület felvonójából. Enyhén meglepődött, hogy nem is emlékezett a lift kinézetére. Még a lakása számára sem emlékezett, a nyilvántartásból kellett kinéznie. Részletek, mindig csak részletek. Igyekezett úrrá lenni reszketésén. Cynthia már nyitotta is az ajtót.
– Keith – mondta szinte csodálkozva. Denison nem tudott mást mondani:
– Manse szólt, hogy jövök, ugye? Mondta, hogy figyelmeztet.
– Igen. Nem érdekes. Nem gondoltam, hogy ennyire megváltoztál. De nem érdekes. Ó, kedvesem!
Behúzta a lakásba, becsukta az ajtót, és a férfi karjába vetette magát.
Denison körülnézett. Már elfelejtette, milyen szűkösen is voltak. És sosem szerette a felesége ízlését a díszítést illetően, bár nem vitatkozott vele.
Újra meg kell tanulnia engedni egy asszonynak, de még azt is, hogy akár csak a véleményét megkérdezze. Nem lesz könnyű.
Az asszony csókra nyújtotta nedves arcát. Tényleg ÍGY nézet ki Cynthia? De nem tudott visszaemlékezni – egyszerűen nem tudott. Ennyi idő után csak annyi maradt meg benne, hogy kicsi és szőke. Csak néhány hónapig élt vele: Kasszandané a hajnalcsillagának nevezte, három gyermekkel ajándékozta meg, és tizennégy évig leste az akaratát.
– Ó, Keith, isten hozott újra otthon – szólt a vékony, magas hang.
Otthon!, gondolta. Istenem!

GIBRALTÁR VÍZESÉSEI

Az Őrjárat bázisa csak százegynéhány évet szolgált. Ezalatt csak néhány tudós, meg a karbantartó személyzet tartózkodott ott huzamosabb ideig, egy kis nyújtózásra. Ezért kicsi volt: egy lakóház és néhány melléképület, ami szinte elveszett a tájban.
Öt és fél millió évvel a saját születése előtt, Tom Nomura úgy találta, hogy Ibéria déli vége meredekebb, mint amilyenre emlékezett. Észak felé dombok emelkedtek, aztán alacsonyabb hegyekbe mentek át. Kék árnyú kanyonok szabdalták őket. Száraz vidék volt ez, ahol a csapadék télen hullt, rövid ideig, de hevesen, nyáron viszont a patakok erekké vagy üres mederré soványodtak, és a sárgára égett füvön kívül semmi sem maradt. A rák, cserjék csak szórványosan nőttek: tövisbokor, mimóza, akácia, pínea, aloé, a vizes mélyedések mellett pálma, páfrány és orchidea.
Ezzel együtt gazdag volt itt az élővilág. Sólymok és keselyűk köröztek szüntelenül a felhőtlen magasságokban. Vágtató csordák kavarogtak: fajtaválasztékukban megtalálható voltak különféle zebracsíkos pónik, primitív rinocéroszok, a zsiráf okapi-szerű ősei, helyenként masztodonok – finom vörös szőrrel, erős agyarral – és különös elefántok. A ragadozók, húsevők közt ott voltak a kardfogú tigrisek, a nagymacskák korai képviselői, a hiénák, és persze a földi majmok, amelyek időnként már hátsó lábukra egyenesedve közlekedtek. Antilopok szökkentek métereseket a levegőbe, és mormoták füttyögtek.
Széna, parázs, égett trágya és meleg hús szaga terjengett. Amikor feltámadt a szél, az arcba vágta a port és a forróságot. A föld időnként patadübörgéstől remegett. Madarak csiviteltek vagy vadak tülköltek. Éjszaka hirtelen hideg szállt le, és annyi volt a csillag, hogy szinte fel sem tűnt a csillagképek idegensége. Így álltak a dolgok, egészen mostanáig. És mindezidáig nem is volt túl nagy a változás, de most évszázados vihar volt éledőben. Ha ennek egyszer vége, már semmi sem lesz ugyanaz többé.

Manse Everard egy futó pillanatig méregette Tom Nomurát és Feliz a Rach-ot, mielőtt elmosolyodott, és megszólalt:
– Nem, köszönöm, csak egy kicsit körbenézek ma. Nyugodtan menjetek szórakozni.
Vajon a nagy, hajlott orrú, enyhén őszes férfi valóban alig észrevehetően odakacsintott volna Nomurának? Ez utóbbiban Nomura nem lehetett biztos. Ugyanabból a miliőből jöttek, sőt, ugyanabból az országból. Hogy Everardot 1954-ben New Yorkban szerveztek be, Nomurát pedig 1972-ben San Franciscóban, aligha számított sokat. Ennek a generációnak a hőzöngése rövid életű szappanbuborék volt a megelőző és utána következő eseményekhez képest. Nomura viszont frissen végezte az Akadémiát, alig huszonöt valóban megélt év állt mögötte. Everard nem mondta meg neki, hogy az ő utazásai a világ fennállása alatt hány évre rúgtak, és az őrjárat által kínált fiatalító kezelés miatt ezt nem is lehetett ránézésre kitalálni. Nomura mindenesetre sejtette, hogy a Független ügynök eleget látott ahhoz, hogy idegenebb legyen számára még Feliznél is – aki mindkettejüknél két évezreddel később született.
– Jó, akkor kezdjük – mondta a lány. Bár keveset beszélt, Nomura úgy vélte, hogy a hangja még a temporálnak is valami zenét kölcsönöz.
Kiléptek a verandáról és átmentek az udvaron. Több másik járőr is odakiabált nekik, főleg a lány miatt. Nomura meg tudta érteni. A lány fiatal volt, magas, vonásainak hajlott orrú keménységét ellensúlyozta hatalmas zöld szeme, nagy, mozgékony szája, és vörösbarna haja, ami a füle körül ki volt nyírva. Az általános szürke overall és a bakancs sem tudta elrejteni termetét, lépteinek kecses rugalmasságát. Nomura tudta magáról, hogy nem csúnya – erőteljes, de izmos termetű, magas pofacsontú, szabályos vonásokkal, homokszín bőr – de a lány mellett szinte trollnak érezte magát.
Lélekben is, gondolta. Hogyan mondja meg egy újdonsült járőr – aki még csak nem is járőrőz csak természettudós – hogyan mondja meg az első matriarhátus egy nemes hölgyének, hogy szerelmes belé?
A dübörgés, ami mindig betöltötte a levegőt, itt, kilométerekre a vízeséstől, úgy hangzott, mint valami kórusmű. Csak képzelődik, vagy tényleg állandó remegést érez a talajban, ami felkúszik a csontjaiba?
Feliz kinyitott egy pajtát. Több időszökkenő állt odabenn, amelyek halványan emlékeztettek kerék nélküli, kétüléses motorra. Antigrav meghajtásúak voltak, és sokezer évet képesek voltak átugrani. (Őket és mostani utasaikat teherszállító fülkékben hozták ide.) A lány gépen felvevőkészülék is volt. Tom nem tudta őt meggyőzni arról, hogy túlterheli vele a gépet, és tudta, a lány sosem bocsátana meg, ha az orra alá dörgölné. Everardnak szóló meghívása – ő a rangidős tiszt itt, bár csak vakációzik – hogy tartson velük, abban a reményben született, hogy a feljebbvaló meglátja a rakományt, és megparancsolja a lánynak, hogy az asszisztensével vitesse legalább egy részét.
A lány nyeregbe pattant.
– Gyerünk! – jelentette ki. – Már öreg a reggel.
Tom is felszállt a gépére, és megérintett egy kapcsolót. Mindketten kifelé siklottak, aztán felemelkedtek. A sasok repülésének magasságában megállapodtak, és dél fele fordultak, ahol a Folyó Óceán a Világ Közepébe omlott. Ezt a látóhatárt mindig homályos ködfal takarta, ezüstfüst az azúrkékség előtt. Amikor valaki közelebb ment, a falak a feje fölé borultak. Továbbhaladva szürkén kavargott az univerzum, ahogy rázta a dübörgés, míg a víz lezúdult a sziklákon és beleveszett az iszapba. A hideg sóköd olyan sűrű volt, hogy egy-két percnél tovább már veszélyes volt belélegezni.
A magasból a látvány még félelmetesebb volt. Onnan egy geológiai kor végét láthatta az ember. Másfélmillió évig a Földközi Medence kiszáradt sivatag volt. Most Herkules Kapui nyitva álltak, és az Atlanti óceán betört.
Ennek az áramlásnak a szelében nézett Nomura nyugatra a nyugtalan, zajló és habos víztömegre. Látta a rohanó áramlatokat, amelyeket magába szív az Európa és Afrika közt keletkezett új rés. Itt az áramlatok összefutottak és elkeveredtek: a fehér-zöld káosz erőszakos robaja ide-oda csapódott a föld és az ég között, a sziklák és az elárasztott völgyek oldalán, tajtékba borítva a partokat, ebből fakadt egy eleven folyam, hófehér, smaragd csillámokkal, hogy nyolcmérföldes falat alkosson és zúgjon a kontinensek közt. Felszálló pára homályosította el zuhatagot, ahol a tenger előrenyomult.
Szivárvány karéja húzódott végig a párafelhőn. Ebben a magasságban a zaj csak tompa malom-zakatolásnak hangzott. Nomura tisztán hallotta Feliz hangját a rádiójából, amikor a lány megállt és felemelte a kezét.
– Állj. Csinálok egy pár felvételt, mielőtt tovább megyünk.
– Nincs már elég? – kérdezte Tom.
A lány hangja ellágyult.
– Hogyan is lehetne elég ebből a csodából?
Tom szíve megdobbant. Nem harcos-nő, aki uralkodásra született. Gyerekkora és egyes tulajdonságai ellenére sem az. Érzi a félelmetest, a szépséget, igen, isten működő érzékeit…
Magában szárazon elvigyorodott. Jobban is teszi!
Végül is az volt a lány feladata, hogy minden érzékre kiterjedő felvételeket készítsen az egészről a kezdetétől egészen addig a napig, amikor majd úgy száz év múlva a medence megtelik és a tenger nyugodtan hullámzik majd ott, ahol valaha Odüsszeusz fog hajózni. Ez hónapokat vesz el a saját idejéből (és az enyémből is, kérem, az enyémből is). Az Őrjáratból mindenki látni akarta ezt a csodát: a toborzásnál előfeltétel volt a kalandvágy. De nem volt megoldható, hogy mindenki lejöjjön és egyetlen ilyen szűk időrésbe zsúfolódjon be. A legtöbben csak megbízással tudtak idejönni. A főnökök általában jelentős művészeket küldtek ide, hogy azok a maguk módján megéljek az eseményt, aztán átadják a többieknek. Nomurának eszébe jutott a saját meglepetése amikor kinevezték a lány segítőjének. Az amúgy is emberhiánnyal küzdő Őrjárat meg művészek pátyolgatását is megengedheti magának?
Miután válaszolt egy rejtélyes hirdetésre, átesett több zavarba ejtő teszten és megismerte az időbeni közlekedést, azonnal az jutott eszébe, hogy lehetséges-e itt a rendőri és a mentőmunka, és igenlő választ kapott. Látta, mennyire szükség van adminisztratív és papi munkaerőre, rezidens ügynökökre, historiográfusokra, antropológusokra, és, igen, olyan természettudósokra, mint ő. Közös munkájuk néhány röpke hete alatt Feliznek sikerült meggyőznie őt arról, hogy legalább néhány művészre elengedhetetlenül szükség van. Nem csak kenyérrel él az ember, vagy fegyverrel, papírral, nem csak a puszta prakticizmus létezik.
A lány elcsomagolta a felszerelését.
– Gyerünk – adta ki az utasítást. Ahogy kilőtt indult utána.

A földközi tábla tízezer lábbal a tengerszint alatt terült el. A beáramló víz mintegy ötven lábnyi távolság alatt győzte le ezt a magasságot. A folyam vízhozama körülbelül évi tízezer köbmérföld volt, száz Viktória Vízesés vagy ezer Niagara.
Ezek voltak a statisztikák. A valóság viszont a fehéren dübörgő, párafelhőbe burkolózó, földrengető, hegy-rázó zuhatag volt. Az emberek látták, hallották, érezték, ízlelték, szagolták: de elképzelni nem tudták.
Amikor a csatorna kiszélesedett, a folyás egyenletesebbé vált, és zöldbe, majd feketébe váltott. A ködök is megritkultak, és szigetek bukkantak elő, mint valami hajók a hullámok tetején: az élet megint nőni kezdhetett rajtuk, vagy kimenekülhetett a partra. Ezeknek a szigeteknek a zöme azonban lepusztult még a század vége előtt, az élet pedig a furcsára forduló időjárásnak esett áldozatul. Mert ez az esemény átlendítette a bolygót a miocénből a pliocén korba.
Haladtában Nomura hallotta hogy a zaj nemhogy csökkenne, de erősödik. Bár a folyam maga itt csendesebb volt, a hang mégis valami basszus morajlás felé haladt, egyre hangosabban és hangosabban, amíg az egész égbolt egyetlen roppant ércharanggá nem változott. Tom felismert egy kiálló partszakaszt, amelynek lepusztult maradéka valamikor majd a Gibraltár nevet fogja viselni. Nem messze egy majdnem húsz mérföldes hullám erejétől majdnem a fele a vízbe ömlött.
A víz ijesztő könnyedséggel bukott át az új torlaszon. Palackzöld habok a sötétlő sziklak és a kontinensek gyér füve ellen. A szárazföld hegyei tüzet okádtak, lábuknál párafelhő gomolygott az állandó szelek hátán. Túlnan kék szőnyeg nyúlt el, egy tó, melynek folyói kanyonokat vájtak a lúgos ragyogásba, a porba, a kemence-forró vidékbe, amit tengerre akarnak változtatni.
Minden dübörgött, dongott és remegett Feliz megint megállt, Nomura pedig melléje húzódott. Magasan voltak, a levegő csípősen remegett körülöttük.
– Ma – mondta a lány – a puszta méreteket akarom megragadni. Közel megyek a tetejéhez, útközben veszem fel, aztán lefelé.
– Ne menj túl közel – figyelmeztette Tom.
A lány felszegte a fejét.
– Azt majd én ítélem meg.
– Ó, én… én nem akarlak irányítgatni, vagy ilyesmi. – Jobb is, plebejus és férfi létemre. – Csak szívességből tedd meg, kérlek… – Nomurát kétségbeejtette saját idétlen beszéde. – …légy óvatos. Tudod, fontos vagy nekem.
A lány mosolya, mint a felsütő nap. Biztonsági szíjaira hagyatkozva kidőlt, hogy megfogja a fiú kezét.
– Köszönöm, Tom – Aztán elkomorodott. – A hozzád hasonló férfiak miatt kezdem megérteni, mi a rossz abban a korban, ahonnan jöttem.
Gyakran beszélt vele ilyen kedvesen: ami azt illeti, szinte mindig. Ha igazán katona lett volna, semmiféle kedvesség miatt nem maradt volna ébren este. Tom azon tűnődött, hogy vajon akkor szeretett-e bele, amikor először észrevette, hogy a lány milyen tudatosan törekszik arra, hogy egyenlőként bánjon vele. Nem volt könnyű neki, hisz majdnem olyan újonc volt az Őrjáratnál, mint Tom – nem könnyebb, mint a többi kor férfiainak elhinni azt, teljes szívükkel, hogy a lánynak ugyanolyan képességei vannak, mint nekik, és helyes, hogy ezeket teljesen ki is használja.
A lány nem bírta már az ünnepélyes hangulatot.
– Gyerünk! – rikkantotta. – Siess! Az a meredek rész nem fogja még egyszer húsz évig kibírni.
Kilőtt a gépével. Tom lecsapta a sisakja arclemezét, és utánanyomult a szalagokkal, telepekkel és más kiegészítőkkel. Légy óvatos, könyörgött némán, Légy óvatos, kedvesem.
A lány jóval előbb járt. Tom szinte "üstökös"-nek látta, sárkánylovasnak, ahogy élénken, fürgén suhant a tenger fölött. A robajlás hamarosan mindent betöltött: Tom feje tele volt ezzel az ítéletnapi hanggal.
Néhány yardnyira a víztől a lány a rés felé rántotta a gépét. Fejét egy tárcsákkal ellátott dobozba dugta, kezével a kapcsolókat állítgatta: a térdével kormányzott. A szitáló só lassan kezdte elhomályosítani Nomura arclemezét. Beindította az öntisztítót. A turbulencia elragadta: a gépe meglódult. Dobhártyájába, ami a hang ellen védve volt, de a nyomásváltozás ellen nem, belehasított a fájdalom.
Egészen közel volt már Felizhez, amikor a lány gépére is rájött a bolondóra. Tom látta, hogy a jármű megpördül, belecsapódik a zöld víztömegbe. A lányt elnyelte a roppant tömeg. Tom a dübörgésben nem hallotta saját sikolyát.
A lány után vetette magát. Vajon a vak ösztön volt az, ami megint elpenderítette, mielőtt az áramlat őt is elkapta volna? A lány eltűnt szem elől. Csak a hatalmas vízfal maradt, lent a fellegekkel, fönt pedig a könyörtelenül higgadt kékséggel, a zajjal, ami szét akarta roppantani, a hideggel, a nedvességgel, nyelvén a könnyízű sóval.
Rohant segítségért.
Kint tűzött a déli nap. A táj fakón, mozdulatlanul és élettelenül nyúlt el, csak egy keselyű bóklászott rajta. A távoli vízesés zaja ide is elhallatszott.
Kopogtattak az ajtaján, mire Nomura felpattant az ágyáról, és talpraugrott. – Gyere be! – krákogta.
Everard belépett. A légkondicionálás ellenére izzadság-foltok éktelenkedetek a ruháján. Meggyújtatlan pipát rágcsált, válla meggörnyedt.
– Mi újság? – kérdezte könyörögve Nomura.
– Az, amitől tartottam. Sosem tért haza.
Nomura egy székbe roskadt és maga elé meredt. – Biztos vagy benne?
Everard leült az ágyra, ami megreccsent a súlya alatt. – Igen. Éppen most érkezet meg az üzenőkapszula. Kérdésemre válaszolva közlik, satöbbi, satöbbi, hogy Feliz a Rach ügynök nem jelentkezett le a hazai miliő-bázisán a Gibraltár-küldetés után, és nincs róla további feljegyzésük.
– Semmilyen korban?
– Az ügynökök úgy rohangálnak összevissza a téridőben, hogy senki sem tud mindenkit számon tartani. Talán csak a danelliek.
– Akkor kérdezd meg őket!
– Azt hiszed, hogy válaszolnának? – vakkantotta Everard. Ők, a távoli jövő szupermenjei, az őrjárat alapítói és örökös urai. Ökölbe szorult a keze. – És ne mondd nekem, hogy mi halandók is szorosabb nyilvántartást vezethetnénk. Megnézted már a saját jövődet, fiam? Mert mi nem akarjuk megnézni: erről van szó. – A durvaság hirtelen kiszállt belőle. Fogást váltott a pipán és szinte kedvesen mondta:
– Ha elég sokáig élünk, akkor túléljük azokat, akiket szerettünk. Ez az ember sorsa, nem csak az Őrjáratban van így. De sajnállak, hogy neked már ilyen fiatalon szembe kell nézni vele.
– Ne velem foglalkozz! – kiáltott fel Nomura. – Vele mi van?
– Nos… Elgondolkoztam a beszámolódon. Az a sejtésem, hogy akörül a vízesés körül több, mint trükkösek a légáramlási viszonyok. Ezt persze számítani kellett volna. Mivel túl volt terhelve, az ő gépe nehezebben volt irányítható, mint rendesen. Egy légzseb, egy örvény vagy valami ilyesmi hirtelen elkapta és belelökte az áramlásba.
Nomura egymáshoz nyomta az ujjait. – És nekem utána kellett volna mennem.
Everard a fejét rázta.
– Ne büntesd magad ennyire. Csak az asszisztense voltál. Neki kellett volna óvatosabbnak lennie.
– De – a fene egye meg, még mindig megmenthetjük, de te nem hagyod – Nomura félig visított.
– Állj – figyelmeztette Everard. – Ne tovább. Sose mondd ki: hogy néhány járőr visszamehetne az időben, és vonósugárral kiránthatná a mélységből. Vagy hogy figyelmeztethetném őt és a saját régebbi énemet. De ez nem történt meg, tehát nem is fog megtörténni.
Nem szabad megtörténnie.
Mert a múlt ténylegesen megváltoztathatva lett, amint gépeinkkel jelenné változtattuk. És ha egy halandónak ez hatalmában áll, akkor hol a megállj? Azzal kezdjük, hogy megmentünk egy kedves lányt, aztán folytatjuk azzal, hogy megmentjük Lincolnt, de valaki más meg a déli államok szövetségét akarja megmenteni – nem, az istenen kívül senkire sem lehet rábízni az időt. Az őrjárat azért van, hogy megvédje a valóságot. A tagjai nem tehetnek erőszakot ezen a hitvalláson, mert az olyan lenne, mintha saját anyjukat bántanák.
– Nagyon sajnálom – motyogta Nomura.
– Semmi gond, Tom.
– Nem, én… én arra gondoltam… amikor láttam, hogy eltűnik, az első gondolatom az volt, szervezhetnénk egy csapatot, visszamehetnénk arra a pillanatra, és egyszerűen visszarántanánk…
– Ez természetes gondolat egy újoncnál. A régi gondolkodási beidegződések nehezen halnak el. De nem tettük meg, ez a tény. Amúgy is aligha engedélyezték volna. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy több embert veszítsünk. Főleg akkor nem, amikor a feljegyzések azt mutatják, hogy az ilyen mentési kísérletek eleve kudarcra vannak ítélve.
– Nem lehet ezt valahogy megkerülni?
Everard sóhajtott.
– Nem tudok semmit kitalálni. Békélj meg a sorssal, Tom – Tétovázott. – Tehetek… tehetünk valamit érted?
– Nem – hangzott keményen Nomura szava. – Csak hagyjatok békén egy ideig.
– Jól van – Everard felállt. – Nem te vagy az egyetlen, aki szerette – jegyezte még meg, és elment. Amikor az ajtó becsukódott mögötte, a vízesések zaja mintha eltompult volna. Nomura a semmibe bámult. A nap áthaladt pályája csúcsán és nagyon lassan az éjszaka felé kezdett kúszni.
Nekem kellett volna utána mennem, abban a pillanatban.
És kockára tenni az életemet.
Akkor miért nem követed a halálba?
Nem. Ennek nincs értelme. Két halálból nem lesz egy élet. Nem menthettem volna meg. Nem volt felszerelésem vagy… az egyetlen okos dolog, amit tehettem, hogy segítséget hívtam.
Csakhogy a segítséget megtagadták – hogy ember vagy sors tette, aligha számít, ugye? – és ő elmerült, A folyás kisodorta az áramlatba, és neki csak egy pillanatnyi iszonyat jutott, mielőtt elveszette volna az eszméletét, aztán a víz a fenékre érve összenyomta, szétmorzsolta, csontjait pedig szétszórja egy tengerfenekén, amelyen én, mint gondtalan ifjú fogok vitorlázni egy nyári vakáción, mit sem tudva semmiféle időőrjáratról és Felizről. Ó, istenem, mellette akarok porladni, öt és fél millió év múlva!
Távoli robaj szállt a levegőben, és megremegtette a padlót, a földet. Egy alámosott part omolhatott az áramlatba. Feliz éppen ezt akarta megörökíteni.
– Akarta? – rikkantotta Nomura, és felpattant a székből. A föld még mindig vibrált alatt. – Fogja is!
Beszélnie kellett volna Everarddal, de félt – talán tévesen, elkeseredettségében és tapasztalatlanságából kifolyólag – hogy megtagadják tőle az engedélyt, és azonnal visszaküldik.
Több napig kellett volna maradnia, de félt, hogy viselkedése elárulja. A természet helyett jöjjön a stimuláló tabletta.
A vonósugár-egységet is igényelnie kellett volna, nem pedig kicsempésznie a gépében.
Amikor elindulóban volt, az egyik Járőr megkérdezte, hová megy.
– Ó, csak járok egyet – felelte Nomura. A másik együttérzően bólintott. Nem sejthette, hogy a szerelmét vesztette el, de egy bajtárs elvesztése is épp elég szomorú esemény. Nomura gondosan túlment az északi horizonton, és csak aztán ugrott a vízeséshez.

Jobbra is, balra is kiterjedtebb volt, mint ameddig ellátott. Itt, a zöld üvegfal közepe alatt a bolygó saját görbülete rejtette el tekintete elől a végeket. Amikor beért a párafelhőbe, szúró, kavargó fehérség vette körül.
Arclemeze tiszta maradt, de a látása homályossá vált. A sisak védte a halláskárosodástól de nem szűrhette ki vihart, amibe belevacogott a foga, a szíve és a csontja. Szelek tépték, a gép megremegett, minden egyes méterért meg kellett harcolnia.
És meg kellett találnia a pontos pillanatot…
Ide-oda szökellt az időben, állítgatta a kapcsolókat, halványan meglátta magát a ködben, aztán felnézett az ég felé, újra és újra, amíg meg nem érkezett Oda.
Kettős csillanás valahol a feje fölött… Látta ez egyiket becsapódni és lesüllyedni, míg a másik körözött egy ideig, aztán elment. Pilótája nem látta őt itt, a hideg sóködben rejtőzve. Jelenléte nem volt benne egyetlen átkozott feljegyzésben sem.
Kilőtt előre. Még bírta türelemmel. Ha kell, egy életen át keresi a pillanatot, az ő pillanatát. A haláltól való félelem, sőt, a tudat, hogy esetleg holtan találja a lányt, csak homályosan, álomszerűen fészkelt az agyában. Az elemi erők hatalmukba kerítették. Egyetlen suhanó akarat volt.
Egészen közel ereszkedett a vízhez. A fuvallatok megpróbálták belesodorni, mint ahogy Felizzel is tették, de Tom számított rájuk, kiszabadította magát, aztán visszament, hogy körülnézzen – visszament időben is, nem csak térben, úgyhogy több példánya keresgélte a vízesés mentén azt a pillanatot, amikor Feliz még életben van.
Nem foglalkozott többi énjével. Ők egyszerűen csak fázisok az időben, amiken átment, vagy majd át kell mennie.
Ott van!
A sötét árny ott bukdácsolt el mellette, a víz alatt, útban a pusztulás felé. Tom megcsavart egy kapcsolót. Vonósugár tapadt a másik gépre. Az ő gépe is megingott, és ment utána, mert képtelen volt ekkor tömeget kihúzni ilyen erős sodrásból.
Már majdnem elkapta az áramlat, amikor megérkezett a segítség. Két, három, négy jármű gyűlt össze, és együttes erővel kirántották Feliz gépét. A lány ijesztően ernyedten görnyedt a nyeregben. Tom nem ment oda rögtön hozzá, először visszament az időben, aztán kicsit még hátrább, még hátrább, hogy a lány megmentője – és saját maga megmentője is – lehessen.
Amikor végre ott maradtak kettesben a ködök és viharok között, Tom a karjába vette a lányt, és akár az égbe is lyukat égetett volna, hogy elvigye valahova, ahol megmenthetik. De Feliz megrezzent, szemei felnyíltak, és egy perc múlva rámosolygott a fiúra. Aztán sírva fakadt.
Alattuk tovább morajlott az óceán.

Az a naplemente sem szerepelt semmiféle feljegyzésben, ahová Nomura most előreugrott. Aranyszínűre festette a tájat. A vízesések biztosan olyanok most, mintha lángolnának. Muzsikájuk ott visszhangzóit a csillagok alatt.
Feliz feltornyozta a párnákat az ágy fejénél, úgy ült fel az ágyban, és azt mondta Everardnak:
– Ha bevádolod, hogy megszegte a szabályokat, vagy valami más férfi-hülyeséget csinálsz, én is otthagyom ezt a rohadt Őrjáratot.
– Ó, nem – A nagy ember csillapítóan emelte fel a kezét. – Kérlek. Félreértesz. Én csak annyit akartam mondani, hogy egy kicsit furcsa helyzetben vagyunk.
– Hogyhogy? – kérdezte Nomura. Egy széken ült az ágy mellett, és Feliz kezét fogta. – Nem tiltó parancs ellenére cselekedtem, nem igaz? Rendben, az ügynököknek lehetőség szerint óvniuk kell a saját életüket, mivel értékesek a szolgálat számára. Ebből nem az következik, hogy egy élet megmentése is fontos?
– De. Igen – járkált Everard. A padló hangosabban dobogott a lába alatt, mint a vízesés rengése. – A sikerrel senki sem vitatkozik, még a miénknél szigorúbb szervezetekben sem. Sőt, Tom, ez a kezdeményezőkészség, amit most megmutattál, szép reményekre jogosít fel a pályafutásodat illetően. Hidd el nekem – vigyorodott el a pipája mögött. – Egy ilyen magamfajta vén katonának meg lehet bocsátani, ha túl könnyen feladja. – Elkomorodott. – Olyan sokan vesztek el reménytelenül.
Abbahagyta a járkálást, szembeállt velük, és kijelentette:
– De nem hagyhatunk elvarratlan szálakat. Az tény, hogy az egysége feljegyzése szerint Feliz a Rach sosem tér vissza.
Amazok erősebben kezdték szorítani egymás kezét.
Everard külön-külön rájuk mosolygott – szomorkásan, de azért igazi mosollyal – mielőtt folytatta volna:
– De azért nem kell megijedni. Tom, te már megkérdezted, hogy legalább mi, közönséges emberek miért nem követjük nyomon gondosabban az embereinket. Most már érted, miért nem?
– Feliz a Rach sosem jelentkezett le többé az induló bázisán. Persze elmehetett eredeti otthonába is, de mi hivatalosan nem érdeklődünk iránta, hogy az ügynökök hol töltik a kimenőjüket. – Mélyet lélegzett. – Ami a további pályafutását illeti, ha át akar menni egy másik főhadiszálláshoz, és új nevet akar felvenni, megteheti, ha ehhez hozzájárulását adja egy megfelelően magas rangú tiszt. Mondjuk én.
– Mi elég lezseren vesszük a dolgokat itt az Őrjáratnál. Nem merjük másképp.
Nomura megértette, és belereszketett. Feliz rántotta vissza a való világba.
– De ki legyen belőlem? – tűnődött.
Everard lecsapta a labdát. – Nos – mondta, félig nevetve, félig dörmögve – mit szólnál a Mrs. Thomas Nomurához?

AZ EGYETLEN JÁTÉK

1.

John Sandovalra nem illett a neve. Az sem illett hozzá, hogy bő vászonnadrágban és aloha-ingben álldogál egy ablak előtt, ami a huszadik század közepi Manhattanre nyílik. Everard hozzászokott az anakronizmusokhoz, de a cserzett, barna arcot mindig csak harci csíkokkal, lóháton tudta elképzelni.
– Oké – mondta. – A kínaiak felfedezték Amerikát. Ez érdekes, de miért kellek hozzá én?
– Azt én is szeretném tudni – felelte Sandoval. Megfordult a jegesmedvebőr szőnyegen, amelyet Bjarni Herjulfssontól kapott valamikor Everard, és kinézett az ablakon. A tornyok élesen rajzolódtak ki a tiszta ég előtt, a forgalom zaját eltompította a magasság. Kezét hol összefogta, hol elengedte a háta mögött.
– Parancsba kaptam, hogy alkalmazzak egy Független ügynököt, akivel visszamehetek és foganatosíthatom a szükséges intézkedéseket – mondta egy idő után. – Téged ismerlek a legjobban, úgyhogy… – hagyta abba.
– Nem tudtál olyasvalakit szerezni, aki szintén indián? – kérdezte Everard. – Én eléggé ki fogok lógni a tizenharmadik századi Amerikából.
– Annál jobb. Hatásos lesz, rejtélyes… Különben nem lesz túl nehéz meló.
– Persze hogy nem – mondta Everard. – Bármi is legyen.
Pipát, dohányt szedett elő nyűtt dohányzókabátja zsebéből, és gyors, ideges mozdulatokkal megtöltötte a pipát. Az egyik legkeményebb lecke, amit meg kellett tanulnia, amikor csatlakozott az Őrjárathoz, az volt, hogy nem minden fontos feladathoz kellett nagy felhajtás. Ez tipikus huszadik századi megközelítés volt, a korai kultúrák viszont, mint az Athéni Hellász vagy kamakurai Japán – és némely későbbi civilizáció is – az egyéni tökéletesség fejlesztésére koncentrált. Az Őrjárati Akadémia egyetlen tanítványa (persze megfelelő jövőbeli szerszámokkal és fegyverekkel felszerelve) felér akár egy egész brigáddal is.
De ezt a szükség is így kívánta, nem csak a szépérzék. Túl kevés ember volt ahhoz, hogy szemmel tudjon tartani több ezer évet.
– Valahogy az a benyomásom – mondta Everard lassan – hogy ez nem egyszerű extratemporális interferencia-korrekció.
– Valóban nem – mondta Sandoval keményen. – Amikor jelentettem, hogy mire bukkantam, a Yuan miliő-iroda alapos nyomozásba kezdett. Nem volt időutazó keze a dologban. Kublaj kán teljesen magától találta ki az egészet. Lehet, hogy inspirálták Marco Polo velencei és arab tengeri beszámolói, de ez rendes történelem, még ha Marco könyve nem is tesz említést ilyesmiről.
– A kínaiaknak is megvoltak a maguk hajózási hagyományai – mondta Everard. – A dolog teljesen természetesnek látszik. Hol kerülök én be a képbe?
Meggyújtotta a pipáját és mélyet szippantott. Sandoval még mindig nem válaszolt, ezért megkérdezte:
– Hogyan bukkantál rá arra az expedícióra? Nem Navajo-föld volt, ugye?
– A fenébe, és nem vagyok köteles csak a saját törzsemet tanulmányozni – felelte Sandoval. – Így is túl kevés amerikai indián van az Őrjáratban, és a többi néppel is törődni kell. Mostanában az athabasca népvándorlásokat tanulmányozom. – Keith Denisonhoz hasonlóan ő is etnikai Specialista volt, olyan népeket vizsgált, amelyeknek nem volt történetírásuk, hogy az Őrjárat pontosan tudja, milyen eseményeket vigyáz.
– A Vízesések keleti lejtőjén dolgoztam, a Kráter-tó közelében – folytatta. – Ez lutuami föld, de okom van azt hinni, hogy egy athabasca törzs, amelynek elveszettem a nyomát, erre fog áthaladni. A helybéliek valami rejtélyes idegenekről beszéltek, akik északról érkeztek. Odamentem, hogy megnézzem, és ott volt az expedíció: mongolok lovakkal. Visszakövettem a nyomaikat, és megtaláltam a táborukat a Chehalis folyó torkolatánál, ahol néhány további mongol segített a kínai tengerészeknek őrizni a hajókat. Mint az őrült ugrottam vissza haza, és jelentettem. Everard leült és a másikra nézett.
– Mennyire alapos vizsgálatot csináltak a kínai oldalon? – kérdezte. – Teljesen biztos vagy benne, hogy nincs extratemporális interferencia? Ez is lehet valami olyan melléfogás, aminek a következményei évtizedekig rejtve maradnak.
– Én is gondoltam erre, amikor megkaptam a megbízást – bólintott Sandoval. – Még el is mentem közvetlenül a Yuan-miliő központjába, Khan Baligh-ba – másnéven Cambaluc-ba, vagy Pekingbe. Ők azt mondták, hogy visszaellenőrizték Dzsingisz idejéig, térben pedig Indonéziáig, és minden teljesen rendben volt, mint a norvégokkal, meg a Vinlandjukkal. Egyszerűen nem kapott akkora publicitást. Amennyire a kínai udvar hídja, egy expedíció kiment és nem tért vissza soha, Kublaj pedig úgy döntött, hogy nem éri meg még egyet küldeni. A feljegyzések ott vannak a császári irattárban, de elpusztulnak a Ming-felkelés alatt, ami kiűzi a mongolokat. A történetírás egyszerűen megfeledkezett erről az esetről.
De Everard még mindig nem nyugodott meg. Különben szerette az ilyesfajta munkákat, de itt valami bűzlött.
– Nyilvánvaló – mondta – hogy az expedíciót valami katasztrófa érte. Meg kell tudnunk, mi volt ez. De miért kell Független ügynök ahhoz, hogy kikémleld őket?
Sandoval visszafordult az ablaktól. Everard agyán megint átfutott, hogy milyen kevéssé tartozik ide a Navajo. 1930-ban született, harcolt Koreában, és a katonaság alatt végezte el az egyetemet, mielőtt az Őrjárat beszippantotta, de valahogy mégsem egészen illett bele a huszadik századba.
De beleillik valamelyikünk is? Egy olyan ember, akinek valódi gyökerei vannak, elviselheti, hogy tudja, milyen sorsa lesz a saját népének?
– De nekem nem kémkednem kell! – kiáltott fel Sandoval. – Amikor leadtam a jelentést, a parancsom egyenesen egy danelli főhadiszállásról jött vissza. Semmi magyarázat, semmi kifogás, csak a puszta parancs: megrendezni azt a katasztrófát. Ki kell javítanom a történelmet.

2.

Az Úr Ezerkétszáznyolcvanadik évében:
Kublaj kán uralma számos szélességi és hosszúsági fokra kiterjedt. Világuralomról álmodott, és udvarában megbecsült volt minden vendég, aki friss tudást, új filozófiát hozott magával. Egy fiatal velencei kereskedő, Marco Polo különösen nagy kedvence lett. De nem minden nép kívánt magának mongol királyt. Forradalmi titkos társaságok burjánzottak a Katáj név alatt összefércelt számos meghódított birodalomban. Japán, aminek trónja mögött a hatalmas Hojo család állt, már visszavert egy inváziót. A mongolok sem voltak egységesek, csak elméletben. Az orosz hercegek az Arany Horda adószedői lettek, Abaka kán pedig Bagdadban székelt.
Máshol egy rejtélyes Abbasid Kalifátus lelt menedéket Kairóban, Delhi a Rabszolga-dinasztia uralma alatt állt, III. Miklós volt a pápa, Itáliát a guelfek és ghibellinek torzsalkodása osztotta meg, Habsburg Rudolf volt a német császár, Merész Fülöp volt Franciaország királya, Nyakigláb Edward uralta Angliát. Kortársaik közt volt Dante, Joannes Duns Scotus, Roger Bacon és Versfaragó Thomas.
Észak-Amerikában pedig Manse Everard és John Sandoval néztek le lóhátról egy hosszú dombon.
– Először a múlt héten láttam őket – mondta a navajo. – Azóta sokat jöhettek. Ilyen tempó mellett hónapokon belül Mexikóban lesznek.
– Mongol mérték szerint – mondta Everard – kényelmesen mennek.
Felemelte messzelátóját. A környező táj teljes áprilisi díszében pompázott. Még a legmagasabb és legvénebb fák is üde zöld hajtásokkal rukkoltak ki. Fenyők zúgtak a hegyoldalból hűvösen lerohanó, olvadt hószagú szélben, az égen madarak vonultak hazafelé akkora csapatokban, hogy a napot is elhomályosíthatták volna. A Vízesés vidékének csúcsai mintha úsztak volna a nyugati égen, kékesfehéren, távolian és szentségesen. Kelet felé a hegyek lába erdősávokon, majd mezőkön keresztül ment át a völgybe, a horizonton túl pedig ott voltak a bölénycsordák patái alatt dübörgő végtelen prérik.
Everard az expedícióra koncentrált. A csapat éppen a nyílt terepen haladt, többé-kevésbé követve egy kis folyó vonalát. Vagy hetven férfi ügetett borzas szőrű, deresszín, rövidlábú és hosszúkás fejű ázsiai lovakon. Teherhordó állatokat és vezetéklovakat is vittek magukkal. Everard észrevett egy pár helyi útikalauzt is: félve ültek a nyeregben, testalkatuk és ruházatuk is más volt, mint a mongoloké. De figyelmét leginkább az újonnan érkezettek kötötték le.
– Van egy csomó vemhes kanca – jegyezte meg, csak úgy magának. – Gondolom, annyi lovat pakoltak fel a hajóra, amennyit csak tudtak, megálláskor pedig mindig kiengedték őket mozogni és legelészni. Most, hogy megint a szabadban járhatnak, jobban szaporodnak. Ez a fajta póni elég szívós ahhoz, hogy kibírja ezt a bánásmódot.
– A hajónál maradt csoport is nevel lovakat – közölte Sandoval. – Ennyit én is láttam.
– Mit tudsz még erről a bandáról?
– Csak amit már elmondtam, de ez alig több annál, mint amit most te magad is láthatsz. Meg a feljegyzést, ami Kublaj irattárában volt egy ideig. De ha emlékszel, futólag megjegyzi, hogy négy hajó indult el Toktai noyon és a tudós Li Tai-Tsung parancsnoksága alatt a Japánon túli szigetek felderítésére.
Everard szórakozottan bólintott. Nincs semmi értelme annak, hogy itt álldogáljak és ismételgessék, amit már százszor átrágtak. Ezzel csak a cselekvést halogatják.
Sandoval megköszörülte a torkát.
– Még mindig nem tudom, jó-e, ha mind a ketten lemegyünk – mondta. – Miért nem maradsz itt tartaléknak, arra az esetre, ha eldurvulnának?
– Hős-komplexus, mi? – mondta Everard. – Nem, jobb, ha együtt maradunk. Különben sem hiszem, hogy baj lesz. Legalábbis egyelőre. Ezek a fiúk intelligensebbek annál, minthogy csak úgy magukra haragítsanak valakit. Az indiánokkal is jóban vannak, nem? Mi pedig még ennél is sokkal ismeretlenebb társaság leszünk… De nem bánnék előtte egy korty szíverősítőt.
– Ja. Meg utána se!
Mindketten nyeregtáskájukba nyúltak, előszedtek egy-egy kis kulacsot, és meghúzták. A whisky tüzesen ömlött le Everard torkán, és jóleső meleget árasztott a vérében. Elindultak lefelé a lejtőn.
Fütty hasított a levegőbe. Észrevették őket. Everard egyenletes tempóban lovagolt a mongol menet eleje felé. Néhány íjas menetkísérő zárkózott fel melléjük, de nem avatkoztak be.
Gondolom, ártalmatlanoknak látszunk, gondolta Everard. Sandovalhoz hasonlóan ő is huszadik századi ruhában volt: vadászdzsekit viselt a szél és az eső ellen. Az ő kabátja jóval kevésbé volt elegáns, mint a navajo Abercombie-Fitch csodája. Mindkettőjüknél látható helyen tőr volt, elrejtve pedig Mauser gépfegyver és sokksugárvető.
A csapat megállt, olyan fegyelmezetten, mintha egyetlen lovas lenne. Everard alaposan megnézte őket, amint közeledett hozzájuk. Meglehetősen részletes képzést kapott az indulást megelőző órákban a mongolokról, a kínaiakról, de még a helyi indiánokról is – a nyelvükről, történelmükről, technológiájukról, erkölcseikről. De közelről még nem volt alkalma szemügyre venni őket.
Nem voltak valami látványosak: zömök, dongalábú, gyérszakállú, laposképű emberek. Mindegyik alaposan fel volt szerelve, csizmát, nadrágot viseltek laminált, lakkdíszes bőr mellvérttel, tölcsérszerű fémsisakkal, amelynek tüske vagy toll volt a csúcsán. Fegyvereik közt volt görbe kard, kés, lándzsa és összetett íj. A menet elejének egyik tagja aranyzsinóros jak-farokkal díszített zászlót hordozott. Kifejezéstelen mandulavágású szemmel figyelték a járőr közeledését.
A főnök világosan megkülönböztethető volt. Az élen lovagolt, és foszlott selyemköpeny lobogott a vállán. Termetesebb és keményebb arcú volt a többieknél, vöröses szakálla és szinte rómaias orra volt. A mögötte haladó indián kalauz visszahőkölt, de Toktai noyon helyben maradt, és ragadozó tekintettel méregette Everardot.
– Üdvözöllek – kiáltotta, amikor Everardék hallótávolságon belüké került. – Mily lélek vezérel benneteket ide? – Vérlázító kiejtéssel beszélte a később Klamath nyelvként ismert Lutuami dialektust.
Everard kifogástalan, ugatásszerű mongolsággal felelte:
– Légy üdvözölve, Batu fia Toktai. A Tengri akaratával békében jöttünk.
Ez hatásos nyitás volt. Everard látta, hogy a mongolok szerencsekabaláik után kapnak, vagy védőjelet mutatnak a gonosz tekintete ellen. De a Toktai balján lovagló férfi pillanatok alatt visszanyerte iskolázott önuralmát:
– Ó – mondta. – Tehát a Nyugat emberei is elérték ezt a földet. Ezt nem tudtuk.
Everard ránézett. A férfi magasabb volt bármelyik mongolnál, bőre szinte fehér, vonásai, kezei finomak. Bár nagyjából úgy volt öltözve, mint a többiek, nem volt nála fegyver. Idősebbnek látszott a Noyonnál, talán ötven évesnek. Everard meghajolt a nyeregben, és észak-kínaira váltott át:
– Nagyrabecsült Li Tai-Tsung, jelentéktelen személyemnek rosszul esik, hogy ellent kell mondani méltóságodnak, de mi az itteni – még délebbi birodalomból jöttünk.
– Hallottunk szóbeszédeket – mondta a tudós. Nem tudta teljesen leplezni izgalmát. – Még ide, a messze északra is eljutottak mesék egy gazdag és csodálatos országról. Azon vagyunk, hogy elvigyük kánotoknak a Kha kán, Kublaj, Tuli fia, Dzsingisz unokája üdvözletét, akinek a föld a lábai előtt hever.
– Hallottunk a Kha kánról – mondta Everard. – Ahogy tudunk a Kalifáról, a Pápáról, a Császárról és a kisebb uralkodókról is – Óvatosan kellett lavíroznia, hogy ne sértse meg nyíltan Katáj urát, de ugyanakkor a helyére is tegye. – Ezzel szemben rólunk keveset tudnak, mivel urunk nem keresi a külső világot, és azt se akarja, hogy az keresse őt. Engedjétek meg, hogy bemutassam méltatlan személyemet. Everard a nevem, és külsőm ellenére nem vagyok sem orosz, sem nyugati. A határ őrei közé tartozom.
Gondolkozzanak csak el rajta, hogy ez mit jelent.
– Nem jöttél túl nagy csapattal – vakkantotta Toktai.
– Nem volt szükség rá – mondta Everard a legsimább hangján.
– És távol vagy az otthonodtól – vetette közbe Li.
– Nem távolabb, mint ti lennétek, nagyrabecsült urak, a kirgiz pusztákon.
Toktai megmarkolta a kardja markolatát. Tekintete fagyos volt, de óvatos.
– Akkor hát – mondta végül – legyetek üdvözölve, mint követek. Táborozzunk le, és halljam királyotok üzenetét.

3.

A nyugati csúcsok fölött izzó nap ezüstösre festette a hósapkákat. Az árnyak megnyúltak a völgyben, az erdő sötétebb lett, de a nyílt mező egyre szebben ragyogott. Az általános csend csak kiemelte az apróbb zajokat: a folyó csobbanását, egy fejsze csendülését, a lovak fű-ropogtatását. Fafüst kanyargott az égre.
A mongolokat nyilván meglepték a látogatók, és a korai megállás. Tartották faarcukat, de tekintetüket néha lopva Everardékra vetették, és ilyenkor változatos vallásaik szavait mormolták – főleg pogány, de némelyek buddhista, muzulmán vagy nesztori imákat. Ez persze mit sem hátráltatta őket a tábor villámgyors és ügyes felverésében, az őrszemek felállításában, az állatok ellátásában és a vacsora elkészítésében. De Everard úgy érezte, hogy csendesebbek a szokásosnál. A fejébe ültetett tudás alapján úgy emlékezett a mongolokra, mint beszédes és vidám népekre.
Törökülésben ült a sátor padlóján. Sandoval, Toktai és Li egészítették ki a kört. Szőnyegeken ültek, és kis rézüstben forrt a tea. Ez volt az egyetlen sátor, amit felvertek: az ehhez hasonló ünnepélyes alkalmakra hozták magukkal. Toktai saját kezűleg töltött kumiszt, és odakínálta Everardnak, aki az etikettnek megfelelően zajosat szürcsölt belőle, aztán továbbadta. Ivott már rosszabbat is az erjesztett kancatejnél, mégis örült, hogy a rítus végeztével áttértek a teára.
A mongol főnök kezdett beszélni. Nem tudta hangját olyan simára fogni, mint kínai titkára. Volt benne valami ösztönös berzenkedés: hogy meri egy idegen másképp megszólítani Kha kán emberét, mint hason csúszva? De szavai udvariasak maradtak:
– Most pedig hadd adják elő vendégeink a királyuk ügyét. Először is, mi néven nevezzük őt?
– A nevét nem lehet kimondani – mondta Everard. – Birodalmáról csak a leghalványabb szóbeszédeket hallhattad. Megítélheted hatalma nagyságát abból, Noyon, hogy csak minket kettőnket kellett ilyen messzire küldenie, és hogy fejenként csak egy lóra volt szükségünk.
Toktai morgott egyet.
– Szépek a lovaitok, bár nem tudom, hogyan boldogulnának a sztyeppéken. Sokáig tartott, míg ide értetek?
– Alig egy napig, Noyon. Megvannak a magunk módszerei.
Everard a dzsekije alá nyúlt, és elővett két apró ajándékcsomagot.
– Urunk megkért minket, hogy adjuk át a katáji vezetőknek ezeket az apró figyelmességeket.
Míg amazok a papírt bontogatták, Sandoval odahajolt Everardhoz, és angolul odasziszegte neki:
– Nézd, milyen arcot vágnak, Manse. Ráfaragtunk.
– Hogyhogy?
– A fényes celofán lenyűgözhet egy olyan barbárt, mint Toktai. De nézd Lit. Az ő civilizációja már akkor kalligrafikus írást használt, amikor mi még kékre mázoltuk magunkat. Most meglehet a véleménye az ízlésünkről.
Everard szinte láthatatlanul megvonta a vállát.
– És igaza is van, nem?
Susmogásuk nem kerülte el a másik kettő figyelmét. Toktai kemény pillantást vetett rájuk, de aztán visszatért ajándékához: egy zseblámpához, amelynek működését meg kellett mutatni és el kellett magyarázni. A főnök először félt tőle, még egy imát is elmormolt, de aztán eszébe jutott, hogy egy mongol nem ijedhet meg semmitől a villámláson kívül. Összeszedte magát, és nemsokára úgy örvendezett rajta, mint egy gyerek. Egy Li-féle konfuciánus tudósnak egy könyv tűnt a legmegfelelőbb ajándéknak: az Ember Családja-sorozat, amelynek változatossága és idegen ábrázolási technikája bízvást hatással lehetett rá. A tudós túláradóan megköszönte, de nem látszott rajta, hogy különösebben le lenne nyűgözve. A Járőrök hamar megtanulják, hogy kifinomultság a technikai fejlettség minden fokán létezik.
Az ajándékot viszonozni kellett: egy finommívű kínai kard és egy halom tengerividraprém a partról. Elég sok idő eltelt, mire a beszélgetés visszakanyarodott a lényegre. Sandovalnak sikerült először a másik felet nyilatkozásra bírnia.
– Mivel oly sokat tudtok – kezdte Toktai – nyilyán azt is tudjátok, a Japán elleni támadásunk néhány évvel ezelőtt kudarcba fulladt.
– Az ég másképp akarta – mondta Li udvarias gúnnyal.
– Ugyan már! – morogta Toktai. – Az emberi ostobaság akarta másképp. Túl kevesen voltunk, túl tudatlanok, és túl messzire merészkedtünk a tengeren. És mivégre? Egy napon majd visszatérünk oda.
Everard tudta, hogy sajnos tényleg így lesz, egy vihar elpusztítja a flottát, és ki tudja hány fiatal harcos vész a tengerbe. De hagyta, hogy Toktai folytassa:
– A Kha kán rájött, hogy többet kell megtudnunk a szigetekről. Talán létrehozhatnánk egy bázist valahol Hokkaidótól északra. Aztán meg hallottunk beszélni még nyugatabbi földekről is. A kisodródott halászok időről időre megpillantották, a szibériai vadászok meséltek egy szorosról, amin túl földek vannak. A Kha kán szerzett négy hajót kínai legénységgel, és megparancsolta nekem, hogy vigyek magammal száz mongol harcost, és nézzek meg mindent, amit csak lehet.
Everard bólintott. Nem volt meglepve. A kínaiak már évszázadok óta hajóztak dzsunkákkal, amelyek némelyike akár ezer utast is szállítani tudott. Igaz, hogy ezek a hajók nem voltak még olyan megbízhatóak, mint amilyenek évszázadokkal később portugál hatásra lesznek, és tulajdonosaikat sem nagyon vonzotta az óceán, főleg nem a hideg északi vizek. Mégis akadtak olyan kínai navigátorok, akik ellestek néhány mesterségbeli fogást a koreaiaktól, a formózaiaktól, vagy éppen a saját apáiktól. Legalább a Kurill-szigeteket ismerniük kellett.
– Két sziget-láncot követtünk, egyiket a másik után – mondta Toktai. – Eléggé kietlenek voltak, de néhol meg tudtunk állni, hogy kieresszük a lovakat, és ezt-azt megtudjunk a helyiektől. Bár Tengrire, ez nem könnyű, amikor hat nyelven keresztül kell tolmácsolni. Megtudtuk, hogy két fő szárazföld van: Szibéria és egy másik, amelyek olyan közel vannak egymáshoz északon, hogy csónakon át lehet menni egyikről a másikra, télen pedig néha át lehet gyalogolni a jégen. Végül elértünk az új földre. Nagy ország: erdők, rengeteg vad, és fókák. Bár túl sokat esik az eső. A hajók mintha tovább akartak volna menni, ezért folytattuk utunkat nagyjából a part mentén.
Everard maga elé képzelte a térképet. Ha az ember először a Kurill-, majd az Aleut-szigetek mentén halad, sosem kell eltávolodnia a szárazföldtől. Ha sikerül elkerülniük a hajótörést, ami nagyon is valószínű lehetőség volt, akkor ezek a sekély merülésű dzsunkák még ezeken a sziklás szigeteken is horgonyt tudtak vetni. Az áramlás is segítette őket, szinte körben haladtak. Toktai felfedezte Alaszkát, mielőtt még igazából tudta volna, mi történik. Mivel dél felé haladva a vidék egyre barátságosabb lett, ráment a Puget víziútra, és egyenesen elment a Chehalis folyóig. Talán az indiánok figyelmeztették, hogy a Columbia-torkolat lejjebb veszélyes lesz – és nemrég tutajokon vitte át lovasait a nagy folyamon.
– Tábort vertünk, amikor a harc csillapodni kezdett – mondta a mongol. – Az ottani törzsek fejletlenek, de barátságosak. Mindent megadtak nekünk, ami csak kellett: ennivalót, asszonyt. Viszonzásul tengerészeink megtanították őket a halászat és hajóépítés néhány titkára. Ott teleltünk át, megtanultunk néhány nyelvet, és portyákat tettünk a szárazföld belseje felé. Mindenhol hallottunk meséket nagy erdőkről és síkságokról, ahol vad jószágok tömegei legelésznek. Eleget láttunk ahhoz, hogy hitelt adjunk ezeknek a történeteknek. Még sosem jártam ilyen gazdag földön. – Szemeibe ragadozó csillogás ült ki. – És olyan kevés ember lakja, akik még a vasat sem ismerik.
– Noyon – morogta figyelmeztetően Li. Szinte észrevétlenül a Járőrök felé biccentett. Toktai lakatot tett a szájára.
Li Everardhoz fordult:
– Voltak szóbeszédek egy déli aranybirodalomról is. Kötelességünknek éreztük, hogy ennek utánajárjunk, és amellett a köztes vidékeket is felfedezzük. Nem számítottunk arra a megtiszteltetésre, hogy a ti becses személyetekkel találkozunk.
– Ez nekünk megtiszteltetés – dorombolta Everard. Aztán a legkomolyabb arcát öltötte fel: – Az Arany Birodalom ura, királyom, akit nem lehet megnevezni, a barátság szellemében küldött minket. Fájlalná, ha titeket baj érne. Azért jöttünk, hogy figyelmeztessünk benneteket.
– Micsoda? – egyenesedett fel Tokai. Csontos keze a kardja után kapott, ami éppen nem is volt rajta, udvariasságból. – Ez meg mi a pokol?
– Valóban a pokol, Noyon. Bár ez a föld szépnek látszik, átok ül rajta. Mondd el nekik, testvérem.
Sandoval, akinek jobb orgánuma volt, átvette a szót. Meséjét úgy szőtte, hogy figyelembe vette a félcivilizált mongolokban még mindig ott bujkáló babonásságot, de közben nem keltette fel túlságosan a kínai szkepticizmust. Valójában két nagy déli királyság van, magyarázta. Az övék van messzebb, riválisuké pedig tőlük északra-keletre, erőddel a síkságon. Mindkét állam hatalmas erővel bír, amit nevezhetünk boszorkányságnak is, de finom tervezésnek is. Az északi birodalom, Badguys, az egész területet a magáénak tartja, és nem tűrne el rajta egy idegen expedíciót. Járőreik biztosan egykettőre fölfedezik a mongolokat, és villámmal agyonsújtják őket. Goodguys, a jószándékú déli ország nem tud védelmet ajánlani ellenük, csak követek útján tudja figyelmeztetni a mongolokat, hogy térjenek haza.
– A bennszülöttek miért nem beszéltek ezekről az uralkodókról? – kérdezte ravaszul Li.
– Vajon Burma dzsungeljeinek kis törzsei hallottak a nagy Kha kánról? – szegezte neki a kérdést Sandoval.
– Én idegen vagyok, és tudatlan – mondta Li. – Bocsásd meg, ha nem értetem meg szavaidat az ellenállhatatlan fegyverekről.
Ennél udvariasabban még sosem neveztek hazugnak, gondolta Everard. Aztán ezt mondta:
– Tarthatok egy kis bemutatót, ha a Noyonnak van egy állata, amit meg lehet ölni.
Toktai gondolkodóba esett. Arca ugyan továbbra is olyan volt, mint a rovátkolt szikla, de már verejték lepte be. Összeütötte a kezét, és parancsokat vakkantott a bekukkantó őrnek. Aztán a beálló csendet megtörendő, súlytalan fecsegésbe fogtak.
Végtelennek tűnő idő után egy harcos jelent meg. Azt mondta, hogy néhány lovas meglasszózott egy szarvast. Az megfelel a Noyon céljainak? Megfelel. Toktai vezetésével kimentek, aztán átnyomakodtak a gyülekező katonák közt. Everard ment a mongol után, és azt kívánta, bár ne lenne szükség erre a bemutatóra. Berakta a Mauserbe a töltény tárat.
– Csinálod? – kérdezte Sandoval.
– Krisztusra, nem.
A szarvast, egy fiatal sutát visszarángatták a táborba. Az állat szánalmasan remegett, nyaka körül a lószőr kötéllel. A nap éppen elérte a nyugati csúcsokat, fénye bronzszínűre festette a suta szőrét. Pillantásában volt valami vak szelídség, ahogy Everardra nézett. Intett az embereknek, hogy menjenek távolabb, aztán célzott. Már az első lövés megölte az állatot, de ő addig kerepeltette a fegyvert, amíg szitává nem lőtte a tetemet.
Amikor leeresztette a puskát, a levegő mintha megdermedt volna. Nem látta a vaskos, karikalábú, laposarcú embereket, csak érezte őket valami természetellenes élességgel: a veríték, a lovak és a füst szagát. Épp annyira nem-emberinek érezte magát, mint ahogyan azok látták őt.
– Ez a leggyengébb fegyverek közül való, amiket errefelé használnak – mondta. – Az a lélek, amit így szakítanak ki a testéből, sosem talál otthonra.
Sarkonfordult. Sandoval követte. A lovaik leszerszámozva álltak, a szerelékük ott volt mellettük egy halomban. Szótlanul föltették a nyergeket, felszálltak és ellovagoltak az erdőben.

4.

A tűz feléledt a szél leheletére. Az erdei ember takarékoskodott a fával, a lángok alig világították meg kettejüket – csak a szemöldökük, az orruk, a pofacsontjuk, és a szemük csillogása látszott valamelyest. Aztán megint vörös-kék parázs maradt csak a fehér szénen pattogva, és sötétség burkolta be a két embert.
Everard nem sajnálta. A pipáját babrálta, erősen ráharapott és beszívta a füstöt, de nem sok vigaszt talált benne. Amikor megszólalt, az éjszakai fák zúgása majdnem elnyomta a hangját, de ezt sem sajnálta.
Ott volt mellettük a hálózsákjuk, a lovuk, a gépük – antigrav sikló és téridő-szökkenő egyben – ami idehozta őket. Amúgy kihalt volt a vidék, az övékhez hasonló ember rakta tüzek csak ritkásan hunyorogtak, mint magányos csillagok a világűrben, valahol felvonyított egy farkas.
– Azt hiszem – mondta Everard – néha minden zsaru gazembernek érzi magát. Eddig csak megfigyelő voltál, Jack. Az ilyen tevőleges megbízásokat, mint amiket én kapok, néha nehéz elfogadni.
– Ja – Sandoval még barátjánál is hallgatagabb volt. Alig szólalt még vacsora óta.
– Most meg ez. Bármit kell is tenned egy temporális interferencia megszüntetésére, legalább gondolhatod azt, hogy visszaállítod az eredeti fejlődési utat – szippantott Everard a pipájából. – Nem kell emlékeztetned rá, hogy az "eredeti" kifejezés ebben az összefüggésben értelmetlen. Ez csak amolyan pót-szó.
– Huh.
– De amikor a főnökeink, drága danelli barátaink nekünk mondják, hogy lépjünk közbe… Tudjuk, hogy Toktai emberei sosem térnek vissza Katájba. Miért kéne segítnünk, akár neked, akár nekem? Ha ellenséges indiánokba botlanának, vagy valami másba, én nem sírnék utánuk. Vagy legalábbis nem bánnám jobban, mint bármelyik másik balesetet ebben az átkozott mészárszékben, amit emberi történelemnek hívnak.
– De hát nem kell megölnünk őket. Csak vissza kell fordítanunk. A te délutáni bemutatód talán elég is lesz.
– Igen. Visszafordulnak… és akkor mi van? Valószínűleg a tengerbe vesznek. Nem lesz könnyű útjuk hazafelé viharok, ködök, ellenáramlatok, sziklák közt ezekben a hajókban, amiket eredetileg folyami hajózásra szántak. Mi pedig éppen ilyenkor késztetjük őket indulásra! Ha nem avatkoznánk közbe, később indulnának, és teljesen mások lennének az utazás körülményei… Miért legyen a miénk a bűntudat?
– Akár el is érhetnek hazáig – morogta Sandoval.
– Micsoda? – kérdezett vissza Everard.
– Abból gondolom, ahogy Toktai beszélt. Biztos vagyok benne, hogy lóháton akar hazajutni, nem pedig azokkal a hajókkal. Ahogy sejtette, a Bering-szorost könnyen át lehet szelni: az aleutok rendszeresen megteszik. Manse, én attól tartok, hogy nem elég csak megóvni őket.
– De nem fognak hazajutni! Mi tudjuk!
– Tegyük fel, hogy sikerül nekik – Sandoval kezdett egy kicsit hangosabban és szaporábban beszélni. Az éjszaka szele körülsüvítette a szavait. – Játsszunk el egy kicsit a gondolatokkal. Tételezzük fel, hogy Toktai tovább nyomul délkelet felé. Nem tudom, mi állíthatná meg, nado vagy a többiek. Nem kell sokáig mennie, hogy belebotoljon egy magas fokon álló neolitikus népbe, a mezőgazdasággal foglalkozó Pueblo-törzsekbe. Ettől csak még jobban felbátorodik. Még augusztus előtt eléri Mexikót. Mexikó most is éppolyan káprázatos, mint Cortez idejében volt – azaz lesz. És még csábítóbb is: az aztékok és a toltékok még azon veszekednek, hogy ki legyen az úr, a többi törzs pedig csak vár, és szívesen segít bárki újonnan érkezettnek ellenük. A spanyol puskák nem sokat számítottak, illetve fognak számítani, ezt tudhatod, ha olvastál Diazt. És a mongolok is körülbelül olyan emelkedettek, mint a spanyolok… Nem mintha Toktai azonnal fejest ugorna a dologba. Nyilván nagyon udvarias lesz, náluk tölti a telet, és megtud mindent, amit csak lehet. A következő évben visszamegy északra, hazamegy, és jelenti Kublajnak, hogy a föld egyik leggazdagabb, arannyal teli vidéke várja gyanútlanul, hogy meghódítsák!
– És mi van a többi indiánokkal? – szólt közbe Everard. – Én nem sokat tudok róluk.
– A maja birodalom virágkorát éli. Kemény dió megtámadni, de ígéretes a zsákmány. Gondolom, ha a mongolok egyszer megvetik a lábukat Mexikóban, már nem lehet megállítani őket. Perunak ekkoriban még annál is magasabb civilizációja és kisebb védereje van, mint amikor Pizarro rátalált. A kecsua-aymar, az úgynevezett inka faj még csak egy hatalom a sok közül.
– Aztán ott van a föld! El tudod képzelni, mit művelne egy mongol törzs a Nagy Síkságokkal?
– Nem úgy képzelem, hogy hordákban vándorolnának ki – mondta Everard. Volt valami Sandoval hangjában, ami nyugtalanította és védekezésbe szorította. – Túl sok Szibéria és Alaszka van útközben.
– Már ennél sokkal nehezebb akadályokat is legyőztek. Nem hinném, hogy egyszerre mind beözönlenének. Beletelhet néhány évszázadba, mire elindul a tömeges bevándorlás, mint az az európaiak esetében is történt. El tudom képzelni, hogy az évek során klánok és törzsek telepednek le láncban végig Észak-Amerika nyugati részén. Mexikót és Yucatánt bekebelezik, vagy a mi még valószínűbb, kánságokat csinálnak belőlük. A pásztorkodó törzsek kelet felé fognak mozogni, ahogy létszámuk nő, és ahogy új bevándorlók érkeznek. Jusson eszedbe, hogy a Yuan dinasztiát kevesebb mint egy évszázad múlva leverik. Ez plusz nyomásként fog nehezedni a mongolokra Ázsiában, hogy továbbálljanak. És a kínaiak is ide fognak jönni, hogy gazdálkodjanak, és részesüljenek az aranyból.
– Én azt gondolnám, ha nem haragszol meg érte – vágott közbe szelíden Everard – hogy mindenki közül leginkább a te néped lenne az, akinek nem sürgős Amerika meghódítása.
– Ez másfajta hódítás lenne – mondta Sandoval. – Engem nem érdekelnek az aztékok. Ha jobban megnézed a kérdést, te is azt fogod mondani, hogy Cortez szívességet tett Mexikónak. Persze más, ártalmatlan törzsek is szenvedni fognak egy ideig. A mongolok mégsem olyan ördögiek. Vagy igen? Csak a nyugati előítélet mondatja ezt velünk. Elfeledkezünk arról, mennyi kínzásban és gyilkolásban tobzódtak ekkoriban az európaiak.
– A mongolok valójában sokban hasonlítanak a régi rómaiakhoz. Ugyanúgy elnéptelenítik az ellenállást mutató területeket, de tiszteletben tartják azoknak a jogait, akik megadják magukat. Ugyanaz fegyveres védelem és hatékony kormányzás. Ugyanaz a képzelőerőtől mentes, színtelen nemzeti jelleg, de ugyanaz a félelem és irigység a valódi civilizáció iránt. A Pax Mongolica most nagyobb területet fog össze, és több különböző népet hoz ösztönző kontaktusba, mint amiről az a csip-csup római birodalom akár csak álmodhatott.
– És ami az indiánokat illeti – jusson eszedbe, hogy a mongolok pásztorok. Nem lesz meg az a feloldhatatlan vadász-földműves ellentét, ami miatt a fehérek elpusztították az indiánokat. A mongoloknak ezenkívül faji előítéleteik sincsenek. És egy kis harc után az átlag navajo, csiroki, szeminola, algonkin, csipeva és dakota boldogan megadja magát és elfogadja a szövetséget. Miért is ne tenné? Kap lovakat, birkát, marhát, szöveteket, megismeri a kovácsmesterséget. Számbeli fölényben lesz a behatolókkal szemben, és sokkal hasonlóbb alapokon áll velük, mint a fehér farmerekkel és a gép-korszak iparával. És ismétlem, ott lesznek a kínaiak, akik a kovászai lesznek az egész keveréknek, megtanítják a civilizációt és élesítik az elméket…
– Szent isten, Manse! Amikor Kolumbusz ideér, meg fogja találni a Nagy Kánját! A föld legerősebb nemzetének indián kánját!
Sandoval elhallgatott. Everard az ágak reccsenését figyelte a szélben. Sokáig bámult az éjszakába, mielőtt megszólalt volna:
– Lehetne így. Persze addig kellene ittmaradnunk, ebben a században, amíg túl nem jutunk a kritikus ponton. A saját világunk nem létezne. Mi magunk sem léteznénk.
– Úgysem volt olyan nagyon jó világ – mondta Sandoval, mintha álmodna.
– Gondolhatnál a… ööö… szüleidre. Ők sem születtek volna meg soha.
– Nyomorúságos kunyhóban éltek, és egyszer láttam sírni az apámat, mert nem tudott nekünk cipőt venni télire. Az anyámat meg elvitte a TBC.
Everard mozdulatlanul ült. Sandoval volt az, aki megrázta magát, és szinte károgó nevetéssel talpra ugrott.
– Mit fecsegtem össze, Manse? Csak mese volt. Aludjunk. Őrködjek elsőnek?
Everard elfogadta az ajánlatot, de még sokáig feküdt éberen.

5.

Az időgép két napot ugrott előre és most magasan, a puszta szem számára láthatatlanul lebegett. Körülötte ritka és metszően hideg volt a levegő. Everard reszketve állította be az elektronikus teleszkópot. A karaván még a legerősebb nagyításnál is csak zöld alapon mászó fekete pockok sorának látszott. De a nyugati félgömbön senki más nem mehetett lovon.
Megfordult a nyeregben, hogy társára nézzen.
– És most mi legyen?
Sandoval tekintete kifürkészhetetlen volt.
– Hát, ha a demonstráció nem volt hatásos…
– Ezek szerint nem! Fogadjunk, hogy most kétszer olyan gyorsan nyomulnak dél felé, mint eddig. De miért?
– Sokkal jobban kéne ismernem őket, egyénenként is, ahhoz, hogy igazi választ adhassak neked, Manse. De valószínűleg arról van szó, hogy felpiszkálta a bátorságukat. Egy ilyen harcos kultúrában, ahol a szenvtelenség és a keménység az egyetlen erény… mi más választásuk lehetne, mint hogy tovább mennek? Ha visszavonulnának egy puszta fenyegetés miatt, nem tudnának maguknak megbocsátani.
– De hát a mongolok nem hülyék! Nem ugrottak neki rögtön erővel mindenkinek, akit megláttak, hanem előbb jól kiismerték a katonai erejét. Toktainak vissza kéne vonulnia, és jelentenie az uralkodónak, amit látott, aztán pedig egy nagyobb expedíciót szerveznie.
– Ezt megtehetik a hajónál lévők – emlékeztette Sandoval. – Most, hogy így belegondolok, látom, hogy csúnyán alábecsültük Toktait. Nyilván kitűzött egy határidőt, valószínűleg egy évet, amikor a hajók térjenek haza, ha ő nem tér vissza. És ha talál valami érdekeset útközben, például minket, akkor visszaküldhet egy indiánt egy levéllel a kiindulási táborba.
Everard bólintott. Eszébe jutott, hogy ebbe a munkába belehajtották, végig nem volt egy perc megállása sem, hogy a megfelelő módon terveket készíthessen. Ezért volt ez a baki. De mennyiben lehet hibáztatni John Sandoval öntudatlan ellenállását? Egy idő múlva Everard azt mondta:
– Talán megszagoltak valami gyanúsat körülöttünk. A mongolok mindig is jók voltak a pszichológiai hadviselésben.
– Lehet. De mi legyen a következő lépésünk? Lecsapunk fentről, leadunk egy pár lövést a negyvenegyedik századi energiafegyverből, ami itt van a gépünkön, és ezzel vége… Nem, dehogy, azonnal elküldenének a száműzöttek bolygójára, mielőtt egyáltalán megtehetném, megvannak a józan ész határai.
– Csinálunk egy hatásosabb bemutatót – mondta Everard.
– És ha annak se lesz foganatja?
– Hallgass! Add meg az esélyt.
– Én csak gondolkoztam – A szél elsodorta Sandoval szavait. – Miért nem fújatjuk le inkább az expedíciót előre? Menjünk vissza néhány évet, és győzzük meg Kublaj kánt, hogy nem érdemes felfedezőket küldeni keletre. Akkor erre az egészre nem kerülne sor.
– Tudod, hogy az őrjárati szabályok tiltják a történelmi változtatásokat.
– Miért, szerinted most mit csinálunk?
– Valami olyat, amit konkrétan megparancsolt egy felső főhadiszállás. Talán azért, hogy kijavítsunk egy interferenciát valahol máshol, máskor. Honnan tudhatnám? Én csak egy lépcsőfok vagyok az evolúciós létrán. Évmilliókkal később olyan képességeik lesznek, amit én még csak elképzelni sem tudok.
– A papa mindig jobban tudja – mormogta Sandoval.
Everard megmakacsolta magát.
– A lány akkor is marad – mondta. – Kublajnak, a világ leghatalmasabb emberének udvara fontosabb és kritikusabb jelentőségű bárminél, ami itt Amerikában történhet. Ha már belerángattál ebbe a rohadt melóba, akkor élni fogok a magasabb rangommal, ha kell. Nekünk az a parancsunk, hogy rábírjuk ezeket az embereket a felfedezőútjuk félbeszakítására. Ami utána történik, az már nem a mi dolgunk. Ha nem érnek haza, nem érnek haza. Nem mi leszünk a közvetlen okai, mint ahogy akkor sem vagy gyilkos, ha meghívsz valakit vacsorára, és az illető útközben halálos balesetet szenved.
– Elég a szócséplésből, munkára fel – mondta Sandoval.
Everard lefelé irányította a gépét.
– Látod azt a dombot? – mutatott az egyik irányba. – Beleesik Toktai vonulásának útvonalába, de szerintem még előtte letáborozik ma este, azon a kis mezőn, a pataknál. Tehát teljesen rá fog látni a dombra. Állítsuk fel ott a meglepetést.
– Tűzijátékot csinálunk? Akkor annak nagyon dögösnek kell lennie. Azok a katájiak ismerik a puskaport. Még harci rakétáik is vannak.
– Kicsik. Tudom. Amikor összekészültem erre az útra, bepakoltam egy pár eléggé sokoldalú mütyürt, ha az első kísérletem esetleg nem sikerülne.
A domb tetejét ritkás fenyves borította. Everard itt szállt le a géppel, és kezdte kipakolni különféle dobozait a méretes csomagtartóból. Sandoval némán segédkezett. Az őrjáratra kiképzett lovak nyugodtan léptek ki a keretből, amiben utaztak, és legelészni kezdtek a lejtőn.
Egy idő után az indián törte meg a csendet.
– Ez nem vág a szakmámba. Mit barkácsolsz?
Everard megveregette a kis gépezetet, amit már félig összerakott.
– Egy időjárásszabályzó készülékből alakítottam át, amit a Hideg Századoktól kezdve használtak. Egy feszültség-osztó. Olyan villámlást lehet vele csinálni, amilyet még sosem láttál, dörgéssel együtt.
– Hmm… a mongolok nagy gyengéje – Sandoval hirtelen elvigyorodott. – Nyertél. Akkor akár lazíthatunk is, és élvezhetjük az előadást.
– Csinálnál valami vacsorát, amíg összerakom ezt a vacakot? Persze tűz nélkül. Nincs szükségünk ilyen világias füstre… Ó, és van egy kivetítőm is. Ha hajlandó vagy átöltözni és a megfelelő pillanatban felveszel egy csuklyát, vagy valamit, hogy ne lehessen rád ismerni, akkor egy kilométer magasra kinagyítalak. Fele olyan ronda leszel, mint életben.
– És mi lesz a hanggal? A navajo énekek eléggé ijesztőek tudnak lenni, ha valaki nem tudja, hogy csak egy Yeibichai vagy valami hasonló.
– Gyerünk!
A nap a végéhez közeledett. A fenyők alján már sötét volt, a levegő hideg és metsző lett. Dolga végeztével Everard befalt egy szendvicset, és messzelátóján keresztül látta, hogy a mongolok előőrse éppen azt a helyet választja tábornak, amire ő gondolt. Aztán a vadászok jöttek a napi vad-zsákmánnyal, és nekiláttak a főzésnek. A fősereg napnyugtakor futott be, annak rendje s módja szerint berendezkedett, aztán enni kezdett. Toktai valóban keményen hajtotta őket, kihasználta a világosság minden percét. Amikor leszállt a sötétség, Everard lóháton ülő, íjas őröket látott. De a saját lelkesedése alábbhagyott, bármennyire igyekezett. Olyan emberekkel száll szembe, akik megrengették az egész világot.
Korai csillagok ragyogtak fel a hófödte csúcsok felett. Ideje volt munkához látni.
– Megkötötted a lovakat, Jack? Megijedhetnek. Mint ahogy a mongol lovak biztosan meg is fognak. Oké, kezdjük! – Everard megpöccintett egy főkapcsolót, és leguggolt a készüléke halványan derengő gombjaihoz.
Először csak egy halvány kék villanás cikázott át ég és föld között. Aztán elkezdődött a villámlás: egymást érték a csapások, fák törtek derékba alattuk, és megremegett a hegyoldal. Everard elindított egy gömbvillámot, ami szikrát szórva, kanyarogva bukdácsolt a tábor felé, aztán fölötte felrobbant. Az ég egyetlen fehér izzásba borult.
Süketen és félig vakon kivetített egy fluoreszkáló ionizációs függönyt. A fénylapok vörösen-kéken tekeregtek, mint az északi fény, és sziszegtek az ismétlődő villámcsapások alatt. Sandoval előlépett. Egy szál gatyára volt vetkőzve, testét ősi sármintázat fedte. Az arcát végül nem takarta el, csak bekente sárral, és olyan lett a kifejezése, amilyennek Everard még sosem látta. A gép letapogatta, aztán megváltoztatta a kivetített képet. Ami most a sarki fény előtt állt, az egy hegynél is magasabb volt. Furcsa táncot járt, és a dörgésnél is hangosabb fejhangon nyüszített és ugatott.
Everard meglapult a fény alatt, ujjai feszülten vártak a vezérlőpult felett. Benne magában is felébredt valami ősi félelem: a tánc olyan dolgokat hívott elő benne, amikről már el is feledkezett.
Júdásra! Ha ettől nem mennek el…
Visszatért a hidegvére. Még az órájára is ránézett. Fél óra… adjunk nekik még tizenöt percet, amíg a vetítő kimerül… Biztos, hogy inkább hajnalig a táborban maradnak, nem szaladnak szét eszetlenül a sötétben, ennyi fegyelem van bennük. Minden így marad, ahogy van, még órákig, aztán jöhet az utolsó támadás az idegek ellen: egyetlen elektromos villám, ami belecsap egy fába a közvetlen közelükben… Everard intett Sandovalnak, hogy lépjen hátra. Az indián leült, és hangosabban zihált, mint azt erőfeszítései látszólag indokolták volna.
Amikor a zaj megszűnt, Everard azt mondta:
– Szép műsor volt, Jack – A saját hangja vékonykának, furcsának hangzott.
– Már évek óta nem csináltam ilyesmit – motyogta Sandoval. Meggyújtott egy gyufát. A sercenés szinte belehasított a csendbe. A kurtán fellobbanó lángnál látszott elvékonyodott ajka. Aztán elaludt a láng, és csak a cigarettája parázsló vége látszott.
– A rezervátumban senki sem vette komolyan ezt a dolgot – folytatta nemsokára. – Néhány öreg akarta, hogy mi, fiúk megtanuljuk, nehogy kihaljon az ősi szokás, és hogy emlékezzünk rá, hogy még mindig egy nép vagyunk. De mi inkább arra gondoltunk, hogy a tánccal kereshetünk egy kis pénzt a turistáktól. Hosszabb szünet következett. Everard teljesen kikapcsolta a vetítőt. A beálló sötétségben Sandoval cigarettája úgy parázslott, mint egy apró vörös csillag.
– Turisták! – mondta végül. Aztán egy idő után:
– Ma este egy cél érdekében táncoltam. Ma este a tánc jelentett valamit. Ezt még sosem éreztem azelőtt.
Everard hallgatott.
Aztán az egyik ló, amelyik még mindig ideges volt az előadástól, felnyihogott. Everard felnézett. Csak éjszakát látott.
– Hallottál valamit, Jack?
A zseblámpa fénye szinte felnyársalta.
Egy ideig el is vakította. Aztán átkozódva felugrott, és sokkpisztolya után kapott. Egy árny ugrott elő valamelyik fa mögül, és gerincen vágta. Everard hátraugrott, és felemelte a fegyvert. Találomra tüzelt.
A zseblámpa még egyszer körbepásztázott. Everard észrevette Sandovalt. A navajo nem tudta felvenni a pisztolyát: fegyvertelenül kerülgette egy mongol penge csapásait. A kardos támadó utána vetette magát. Sandoval visszatért a jó öreg őrjárati dzsúdó-fogásokhoz. Letérdelt. A mongol elbizonytalanodva vágott, de elhibázta, és hasával egyenesen a másik vállába futott. Sandoval ütés közben állt föl. A tenyere élével felütötte a mongol állat. A sisakos fej hátracsuklott. Sandoval ráütött a szerencsétlen ádámcsutkájára, kicsavarta a kardot a kezéből, megfordult, és hárított egy hátulról érkező csapást.
Egy hang rikkantott parancsolóan a mongol vinnyogás felett. Everard elhátrált. Egyik támadóját egy lövéssel leterítette, de voltak még közte és a gépe között. Körözve került szembe velük. Lasszó tekeredett a válla köré, aztán egyetlen szakértő rántástól megszorult rajta. Ment tovább. Négyen estek neki. Féltucat lándzsanyelet látott lecsapni Sandoval fejére, de aztán már nem volt ideje, csak harcolni. Kétszer is lábra állt, de addigra a pisztolya már eltűnt, a Mausert kirántották a tokjából – a kis emberek maguk is jók voltak a yawara-stílusú küzdelemben. Lerántották és ököllel, csizmával, tőrmarkolattal csépelték. Sosem vesztette el teljesen az eszméletét, de a végén már nem törődött a fájdalommal.

6.

Toktai még hajnal előtt tábort bontott. Az első napsugár ott találta a megtépázott facsemeték közt a völgyben. A táj egyre laposabb és szárazabb lett, a hegyek egyre távolibbak, egyre kevesebb havas csúcs látszott, azok is csak homályosan a sápadt égen.
A kemény, kicsi mongol lovak baktattak az élen – dobogtak a paták, nyikorgott a szerszám. Visszatekintve Everard egyetlen összefüggő masszának látta a sort, lándzsák emelkedtek-süllyedtek, tollak, köpönyegek lobogtak alattuk, és végül legalul a sisakok a barna, ferdeszemű arcokkal, és itt-ott a furcsán festett bőrpáncélokkal. Senki sem szólt, ő pedig nem tudott olvasni ezekben az arcokban.
Az agyát mintha homok lepte volna el. A kezeit szabadon hagyták, de bokáját a kengyelhez kötözték. Ezenkívül meztelenre is vetkőztették – érthető elővigyázatosság, hisz ki tudja, milyen szerkezetek vannak a ruhájába varrva? – a mongol ruha pedig, amit helyette kapott, meglehetősen kicsi volt. A varrásokat föl kellett fejteni, csak úgy tudta felvenni.
A kivetítő és az időgép ott maradt a dombon. Toktai nem akart kockázatot vállalni ilyen hatalmas eszközökkel. Már így is eleget kellett kiabálnia a harcosaival, mire egyáltalán a furcsa lovakat hajlandók voltak elhozni, amiken nyereg és hálózsák volt, de nem ültek rájuk, csak a teherhordók között mentek.
A paták fürgén csattogtak. Az Everard mellett lovagló egyik íjász morgott egyet, és egy kicsit arrébbhúzódott a pónijával. Li Tai-Tsung lovagolt mellé.
A járőr tompán nézett rá.
– Nos? – kérdezte.
– Félő, hogy a barátod nem ébred fel többé – felelte a kínai. – Egy kicsit kényelmesebb helyet készítettem neki.
De eszméletlenül, lekötözve fekszik egy rögtönzött hordágyon két póni között… Igen, agyrázkódást kapott, amikor tegnap fejbevágták. Egy járőrkórház pillanatok alatt rendbe hozná. De a legközelebbi őrjárati iroda Cambalucban van, Toktai pedig nem fogja hagyni, hogy visszamenjek a gépemhez, és használjam a rádióját. John Sandoval itt fog meghalni, hatszázötven évvel a halála előtt.
Everard belenézett a hideg barna szemekbe, amelyek érdeklődéssel, és nem minden együttérzés nélkül figyelték, mégis olyan idegenek voltak. Tudta, hogy minden hiába: azok az érvek, amik az ő kultúrájában logikusak, most nevetségesek. Mégis meg kell próbálnia.
– Legalább te nem tudnád megértetni Toktaijal, hogy milyen pusztulást hoz magára és az egész népére ezzel?
Li megsodorta hegyes szakállát.
– Világosan látható, nagyrabecsült uram, hogy népednek számunkra ismeretlen művészetei vannak – mondta. – De mi végre? A barbárok… – Gyors pillantást vetett Everard mongol őreire, de azok nyilvánvalóan nem értették a Sung-kínait, amit használt. – …túl sok felettük álló birodalmat foglaltak már el mindenféle, nem harcos módokon. Most már tudjuk, hogy, khm, módosítottatok az igazságon, amikor azt mondtatok, hogy errefelé egy ellenséges birodalom van. Miért próbálna a királyotok hamissággal elijeszteni minket, ha nem lenne oka félni tőlünk?
Everard gondosan megválogatta a szavait:
– Dicső urunk nem kedveli a vérontást. De ha kényszerítitek rá, hogy lecsapjon…
– Kérlek – Li megbántottnak tűnt. Kezével olyan mozdulatot tett, mintha egy bogarat söpörne le magáról. – Mondj, amit akarsz Toktainak, én nem szólok bele. Nekem nem lenne ellenemre, ha hazatérnénk, én csak császári parancsra jöttem. De mi ketten, akik bizalmasan beszélünk, ne sértsük meg egymás intelligenciáját. Nem látod, kiváló uram, hogy ezeket az embereket semmilyen bántalommal nem lehet elijeszteni? A halált nem félik, és még a legborzasztóbb kínzás vége is halál egy idő után, még a legmegalázóbb csonkítás sem számít. Toktaira örök szégyen vár, ha most visszafordul, viszont ha továbbmegy, jó esélye van arra, hogy roppant dicsőség és vagyon jusson osztályrészül neki.
Everard sóhajtott. Saját megalázó fogságba esése valóban fordulópont volt. A mongolok már majdnem megfutamodtak az égiháború miatt. Sokan kiáltoztak és nyöszörögtek (de utána csak még agresszívebbek lettek, hogy elhalványítsák ezt az emléket). Toktai legalább annyira félelemből, mint dacból rohamozta meg a villám forrását: csak néhány embert és lovat tudott összeszedni. Li maga is némileg felelős volt: mint szkeptikus tudós, aki már látott bűvész- és pirotechnikai mutatványokat, segített bátorságot önteni Toktaiba, hogy támadjon, mielőtt a villámok lecsapnak a táborra.
Az igazság az, fiú, hogy rosszul mértük fel ezeket az embereket. Hoznunk kellett volna magunkkal egy specialistát, akinek intuitív megérzései is vannak a kultúrájával kapcsolatban. De nem, mi azt hittük, hogy egy halom tény elég lesz. És most? Egy idő után felbukkanhat egy őrjárati mentőexpedíció, de Jack egy-két napnál nem fogja tovább húzni…
Everard a balján lovagló harcos kőarcára nézett. Valószínűleg én is meghalok. Még mindig nem ülepedtek le a dolgok. Igyekeznek majd minél hamarabb megszabadulni tőlem.
És még ha életben marad is (ami elég valószínűtlen), és megmenti őt az Őrjárat – akkor hogy fog a társai szemébe nézni? Egy Független ügynöknek, a rangjával járó különleges privilégiumok segítségével egyedül is meg kell birkóznia egy ilyen helyzettel. Anélkül, hogy értékes emberek halálát okozná.
– Ezért nagyon komolyan ajánlom, neked, hogy ne próbálkozz további csalárdsággal.
– Mi? – fordult vissza Everard Lihez.
– Ugye tudod – mondta a kínai – hogy bennszülött kalauzaink megszöktek? És hogy te fogod helyettesíteni őket? De arra számítunk, hogy hamarosan találkozunk olyan civilizációkkal, akikkel felvehetjük a kapcsolatot…
Everard lüktető fejjel bólintott. A napfény szinte szúrta a szemét. Nem volt meglepve azon a gyorsaságon, amellyel a mongolok elsajátították a különböző nyelvcsaládok nyelveit. Ha ez ember nem vacakol a nyelvtannal, akkor pár óra alatt föl lehet szedni az alapvető szavakat és mozdulatokat, ezek után pedig napokat, heteket lehet valódi beszédtanulással tölteni a felbérelt kísérőtől.
– … és akiktől kísérőket szerezhetünk, mint eddig – folytatta Li. – Ha félrevezetsz minket, az úgyis hamar kiderül. Toktai nagyon civilizálatlan módon fogja megtorolni. Másrészt viszont a hűséges szolgálat elnyeri jutalmát. Reménykedhetsz benne, hogy a hódítás végeztével magasra emelkedhetsz az itteni udvarban.
Everard nem moccant. A spontán kis dicsekvés mintha robbant volna az agyában.
Feltételezte, hogy az őrjárat küld majd egy felmentőcsapatot. Nyilvánvaló, hogy valami meg fogja akadályozni Toktai visszatérését. De miért olyan nyilvánvaló ez? Miért rendelték volna el egyáltalán ezt az interferenciát, ha nincs – valamilyen paradox módon, amit a huszadik századi értelem nem foghat fel – valami bizonytalanság, valami ingatag pont a kontinuumban, éppen itt?
Pokolbéli Júdás! Talán sikerrel fog járni a mongol expedíció! Talán az Amerikai Kánság jövője, amiről Sandoval csak álmodni mert… a valódi jövő.
A téridőben vannak szakadások és zavarok. A világvonalak visszahajolhatnak és szétszakíthatják önmagukat, hogy dolgok és események bukkanjanak fel érthetetlenül, jelentéktelen kis verdesések, amelyek hamarosan elenyésznek és elfelejtődnek. Mint például Manse Everard, aki a múltban ragadt John Sandovallal, miután eljött egy jövőből, ami sosem létezett, az Őrjárat ügynökeként, ami soha nem jött létre.

7.

Napnyugtára a könyörtelen menettempó zsályacserjés, olajfás vidékre juttatta őket. A hegyek barnán és meredeken emelkedtek, a paták felverték a port. Ezüstös zöld bokrok nőttek itt-ott. Megtört levelük édes illattal fűszerezte a levegőt, de ennél több hasznukat nem lehetett venni.
Everard segített lefektetni a földre Sandovalt. A navajo szeme csukva volt, az arca beesett volt és tüzelt. Néha megmozdult és motyogott valamit. Everard egy nedves kendőből vizet facsart az ajkai közé, de ennél többet nem tehetett.
A mongolok vidámabban tevékenykedtek, mint eddig bármikor. Legyőztek két nagy varázslót, és azóta nem érte őket újabb támadás. Fecserészve tették a dolgukat, és a szerény vacsora elköltése után előkerültek a kumiszos tömlők.
Everard Sandoval mellett maradt, a tábor közepénél. Két őrt hagytak mellette, akik készen tartott íjjal ültek néhány lépésnyire, de ők nem beszéltek. Időnként az egyik felkelt, hogy rakjon az apró tűzre. Nemsokára társaik is lecsendesedtek. Még ez a szívós nép is elfáradt: az emberek összegömbölyödve elaludtak, csak az őrszemek rótták köreiket le-lecsukódó szemmel, őrtüzek csendesedtek parázzsá a hunyorgó csillagok alatt. Egy kojot rikoltott mérföldnyi távolból. Everard betakarta Sandovalt az erősödő hideg ellen. Saját tüze is kihunyóban volt. Egy köpenybe burkolódzott, és azt kívánta, bár rabtartói legalább a pipáját visszaadnák.
Léptek csikordultak a száraz földön. Everard őrei az íjuk után kaptak. Toktai lépett a fénykörbe, hajadonfőtt. Az őrök mélyen meghajoltak, és visszahúzódtak a sötétbe.
Toktai megállt. Everard felpillantott, aztán megint leszegte a fejét. A Noyon egy ideig Sandovalt nézte. Aztán szinte szelíden azt mondta:
– Nem hiszem, hogy a barátod megéri a következő napnyugtát.
Everard felmordult.
– Van valami gyógyító szered, ami segíthet rajta? – kérdezte Toktai. – A nyeregtáskádban vannak mindenféle furcsa dolgok.
– Van egy orvosságom fertőzés ellen, és egy másik fájdalom ellen – mondta Everard gépiesen. – De egy törött koponyához képzett orvos kell.
Toktai leült és a tűz fölé tartotta a kezét. – Sajnos, nincsenek velünk sebészek.
– El is engedhetnél minket – mondta Everard minden remény nélkül. – A szekerem, amit otthagytunk az előző tábornál, időben segítséghez juttatná.
– Tudod, hogy nem tehetem meg! – kacagott fel Toktai. Sajnálata a haldokló iránt már kihunyt. – Végül is, Eburar, te kezdted a bajt!
Ez igaz volt, ezért a járőr nem is tett ellenvetést.
– De én nem rovom fel neked – folytatta Toktai. – Sőt, még mindig szeretném, ha barátok lennénk. Ha nem így lenne, akkor már rég kicsavartam volna belőletek mindent, amit tudtok.
Everard felhördült:
– Még most is megpróbálhatod!
– És szerintem sikerrel is járnék egy olyan embernél, aki orvosságot hordoz magával a fájdalom ellen – mondta Toktai farkas-mosollyal. – De hasznosabbak vagytok túszként, vagy ilyesmi. És tetszik nekem a hidegvéred. Még egy elképzelésemet is elmondom neked. Szerintem te nem is ide, erre a gazdag déli földre tartozol. Szerintem kalandozó vagy, egy vándorló sámáncsapat tagja. Hatalmadban tartod a déli királyt, vagy legalábbis ezt reméled, és nem akarod, hogy idegenek beleártsák magukat a dolgodba – köpött a tűzbe Toktai. – Vannak régi történetek ilyesmiről, és a végén a hős legyőzi a varázslót. Miért ne én legyek ez a hős?
Everard sóhajtott.
– Majd megtudod, miért nem, Noyon. – Kíváncsi volt, hogy ez mennyire lesz igaz.
– Ó, én most akarom – veregette hátba Toktai. – Nem tudnál elárulni nekem csak egy kicsit? Nincs közöttünk vérbosszú. Legyünk barátok.
Everard hüvelykujjával Sandoval felé bökött.
– Ez nagy kár – mondta Toktai – de szembeszegült a Kha kán egyik tisztjével. Gyere, igyunk együtt, Eburar. Elküldök valakit egy tömlőért.
A Járőr grimaszt vágott. – Engem nem lehet így megbékíteni.
– Ó, ti nem szeretitek a kumiszt? Sajnos, nincs más. A bort már rég megittuk.
– Ideadhatnád a whiskymet – Everard megint Sandovalra nézett, aztán ki az éjszakába. Érezte, ahogy a csontjaiba kúszik a hideg. – Most nagyon elkelne.
– He?
– A mi italunk. A nyeregtáskában van.
– Hát… – tétovázott Toktai. – Jól van. Gyere velem, elhozzuk.
Az őrök követték vezérüket és foglyukat a bozótoson és az alvó katonák erdején keresztül, egy lószerszám-halomhoz, ami szintén őrizet alatt állt. Az egyik itteni őr meggyújtott egy gallyat a tűzben, hogy világítson Everardnak. A járőr hátizmai megfeszültek – pattanásig feszített íjak meredtek rá – de leguggolt, és kotorászni kezdett a holmija között, vigyázva, hogy ne tegyen hirtelen mozdulatot. Amikor megtalálta mind a két kulacs whiskyt, visszament a helyére.
Toktai vele szemben ült le a tűzhöz. Nézte, ahogy Everard kitölt magának egy kupaknyit, és felhajtja.
– Furcsa szaga van – jegyezte meg.
– Próbáld ki – nyújtotta neki a kulacsot Everard.
Ez a puszta magányosság szülte gesztus volt. Toktai végül is nem olyan rosszfajta, a saját fogalmai szerint semmiképpen. És amikor az ember ott ül haldokló társa mellett, még az ördöggel is koccintana, csak hogy ne kelljen gondolkodnia. A mongol kétkedve beleszimatolt a kulacsba, visszanézett Everardra, úgy maradt, aztán bravúros mozdulattal ajkához emelte a bütyköst.
– Húúú… Úúúú!
Everard a flaska után kapott, mielőtt még túl sok kiömölhetett volna. Toktai hörgött és köpködött. Az egyik őr felajzotta íját, a másik felpattant, és keményen megmarkolta Everard vállát. Kard villant.
– Ez nem méreg! – kiáltott fel a járőr. – Csak túl erős neki. Nézzétek, én magam is iszom belőle!
Toktai visszaintette az őröket, és könnybelábadt szemekkel mondta:
– Ezt miből csináljátok? – cikákolta. – Sárkányvérből?
– Árpából – Everardnak nem sok kedve volt ahhoz, hogy a szeszlepárlásról tartson előadást. Újabb kupicával töltött magának. – Te csak idd a kancatejet.
Toktai beharapta a száját.
– Ez felmelegíti az embert, ugye? Mint a bors – Bizonytalanul előrenyúlt. – Adj még egy kicsit.
Everard egy pár pillanatig nem mozdult.
– Na, mi lesz? – krákogta a mongol.
A Járőr a fejét rázta.
– Már megmondtam, ez túl erős a mongoloknak.
– Micsoda? Hát idenézz, te savóképű törökfattyú…
– Te akartad. Én figyelmeztettelek, az embereid a tanúk rá, hogy holnap beteg leszel tőle.
Toktai derekasat húzott a palackból, böffentett, aztán visszaadta az üveget.
– Ostobaság. Egyszerűen csak nem voltam felkészülve rá először. Igyunk!
Everard nem sietett. Toktai türelmetlenkedni kezdett.
– Siess már! Nem, inkább add ide a másik kulacsot!
– Jól van. Te vagy a főnök. De kérve kérlek, ne próbálj velem tartani kortyról kortyra. Nem fog sikerülni.
– Hogyhogy nem fog sikerülni? Húsz embert ittam eszméletlenre Karakorumban. És még csak nem is egyszálbélű kínaiak voltak, hanem egytől egyig mongolok – Toktai újabb köbcentiket döntött magába.
Everard óvatosan iszogatott. Nem is nagyon érezte a hatását, csak a torka égett. Túl feszült volt. Hirtelen megcsillant előtte a szabadulás lehetősége.
– Hideg itt az éjszaka – jegyezte meg, és odakínálta kulacsát a legközelebbi őrnek. – Igyatok egyet, fiúk, hogy melegen tartson titeket.
Toktai egy kissé kótyagosan nézett föl.
– De hát ez nagyon finom – ellenkezett. – Túl jó ezeknek a… – Aztán észbekapott, és elharapta a mondat végét. Lehetett a mongol birodalom akármilyen gonosz és totális, a tisztek mindig egyenlően osztoztak a legalacsonyabb rangú közemberrel is.
A harcos megragadta a kulacsot, sértett pillantást vetett a vezérre, aztán ivott.
– Óvatosan, hé – mondta Everard. – A fejedbe száll.
– Nekem semmi sem száll a fejembe – döntött magába Toktai egy újabb adagot. – Józan vagyok, mint egy bonc – Megmozgatta az ujjait. – Ezér' rossz mongolnak lenni. Az ember olyan nehezen tud berúgni.
– Most dicsekszel vagy panaszkodsz? – kérdezte Everard. Az első harcos megforgatta a nyelvét, újra figyelőállásba helyezkedett, és továbbadta a kulacsot társának. Toktai megint használatba vette a fiaskóját.
– Óóóóh! – pislogott, mint egy bagoly. – Ez jó volt. Na, jobb, ha most alszunk. Adjátok vissza neki a likőrjét, emberek!
Everardnak összeszorult a torka, de sikerült megfelelően kihívóan elmondania:
– Igen, köszönöm. Én még innék egy kicsit. Örülök, hogy beláttátok: nem bírjátok.
– Mit… mondasz? – meredt rá Toktai. – Egy mongolnak semmi se sok! – kortyintott ismét. Az első őr is visszavette a flaskáját, és sietősen húzott belőle, amíg még nem késő.
Everard remegve tartotta vissza a lélegzetét. A végén még menni fog. Sikerülhet.
Toktai tapasztalt tivornyázó volt. Kétség nem fért hozzá, hogy ő és az emberei jól bírták a kor minden italát: a kumiszt, a bort, a mézsört, és a kvaszt, ezt a híg sört, amit tévesen rizsbornak neveztek. Tudták, mikor elég, akkor elmentek aludni, és még csaknem is tántorogtak. A gond az volt, hogy egyetlen spontán erjesztett anyag sem tudta túllépni a 24 százalékos alkoholtartalmat – a folyamatot saját bomlástermékei állították le – és a legtöbb főzött ital a tizenharmadik században jócskán az 5 százalékos érték alatt maradt.
A skót whisky viszont merőben más osztályba tartozott. Ha az ember úgy próbálta inni, mint a sört, vagy netán a bort, akkor csúfos véget ért. Az ítélőképessége hagyta el előbb, anélkül, hogy észrevette volna, aztán hamarosan az eszmélete is.
Everard az egyik őr kulacsáért nyúlt.
– Add ide! – mondta. – Mindet felisszátok!
A harcos elvigyorodott, és még egyszer utoljára hosszan húzott belőle, mielőtt átadta volna a társának. Everard felállt, és kaparászni kezdett a flaskáért. Az őr játékosan hasbavágta. Everard a háta mögé tántorodott. A mongolok egymásnak dőlve röhögtek. Egy ilyen jó móka pedig újabb kör italt kívánt.
Csak Everard vette észre, amikor Toktai összeroskadt. A Noyon törökülésből félig fekvő helyzetbe csúszott. A tűz még elég fényt adott ahhoz, hogy látni lehessen az arcára kiülő ostoba mosolyt. Everard ugrásra készen lekuporodott.
Az egyik őrszemet is hamarosan elérte a vég. Megtántorodott, öklendezni kezdett, és kezdte kiadni a vacsoráját. A másik hunyorogva megfordult, és a kardja után tapogatózott.
– Mi a… baj? – nyögte. – Mit csináltál? Méreg?
Everard akcióba lendült.
Átugrott a tűzön és rávetette magát Toktaira, mielőtt a második őr észbekapott volna. A mongol felkiáltott, és botorkálva elindult feléjük. Everard megtalálta Toktai kardját. Már szedte is elő a tokjából. A harcos is emelte a saját pengéjét. Everard nem volt ínyére, hogy megöljön egy úgyszólván védtelen embert. Közelebb lépett, elütötte a másik fegyverét, és ököllel ütött. A mongol térdre rogyott, öklendezett egyet, aztán rajtaütésszerűen elaludt.
Everard elindult kifelé a táborból. A sötétben emberek mozgolódtak, kiáltoztak. Patadobogást hallott: az egyik lovas őr sietett szemlézni. Valaki egy parázsló ágat húzott ki a már alig pislákoló tűzből, és addig lengette, amíg lángra nem kapott. Everard hasravágódott, és meglapult.
Egy harcos csörtetett el mellette, de nem vette észre a bozótban. Kúszni kezdett a sötétebb zugok felé. Mögötte kiáltás és géppuska-kerepelés szerű átkozódás csendült fel: valaki megtalálta a Noyont.
Everard felpattant és futásnak eredt.
A lovakat lebéklyózva és őrizet alatt tartották, mint általában. Csak sötét foltnak látszottak a szürkésezüst síkságon a ragyogó csillagok alatt. Everard látta, hogy az egyik mongol strázsa feléje kezd ügetni. Egy hang csattant fel:
– Mi történik?
Igyekezett a lehető legmagasabb hangfekvésben válaszolni:
– Támadás érte a tábort! – Ezt csak időnyerésből mondta, nehogy az őr felismerje és lenyilazza. Összegörnyedve megmutatta magát: kicsi köpenyes figura. A mongol porfelleget kavarva fogta vissza lovát. Everard ugrott.
Sikerült elkapnia a póni kantárját, mielőtt felismerték volna. Az őr felordított és kardot rántott. Lefelé döfött, de Everard a bal oldalán volt. Az ügyetlen vágást könnyedén lehetett hárítani. Everard visszavágott, és érezte, hogy pengéje húst ér. A ló riadtan hátrálni kezdett, lovasa kiesett a nyeregből, de félrehengeredett és újra felállt. Everard egyik lába már a serpenyő alakú kengyelben volt. A mongol feketén vérző lábbal botorkált feléje. Everard lóra szállt és kardlappal a ló farára csapott.
A ménes felé indult. Újabb lovas próbálta útját állni. Everard lebukott. Egy nyílvessző süvített el ott, ahol az előbb még ő volt. A lopott póni ficánkolva tiltakozott a szokatlan teher ellen. Everardnak egy jó percébe telt, amíg megint megzabolázta az állatot. Az íjász addigra már odamehetett volna hozzá, és közvetlen közelről rátámadhatott volna. De a szokás hatalma miatt a harcos elvágtatott mellette, és futtábban lődözött. A sötétben persze célt tévesztett. Mielőtt vissza tudott volna fordulni, Everardot már elnyelte a sötétség.
A Járőr letekerte a lasszót a nyeregkápáról, és betört az ideges ménesbe. Megpányvázta a legközelebbi állatot, ami áldott jámborsággal viselte a procedúrát. Lehajolva elvágta a béklyót a kardjával, és a vezetéklovat húzva elvágtatott. A ménes másik oldalán bukkantak ki, és észak felé indultak.
A könyörtelen hajsza hosszú hajsza, mondogatta magának Everard, nem épp biztatóan. Ha nem cselezem ki őket, utolérnek. Lassúk, hogy jól emlékszem-e a földrajzra: innen északra vannak a láva-mezők.
Hátrapillantott. Még senki sem üldözte. Kell nekik egy kis idő, amíg összeszervezik magukat. De azért…
Vékony villámok csapongtak az égen. A levegő megdördült utánuk. Megborzongott, és nem csak az éjszakai hidegtől, de lassított a tempón. Már nem volt oka sietségre. Biztosan Manse Everard az…
…aki visszament az időgépéhez, aztán délre ugrott vele a térben, és ugyanerre a pillanatra az időben.
Ez jó kis huszárvágás, gondolta. A Járőr-szabályzat nem pártolta, hogy valaki így segítsen magának. Túl nagy volt egy közeli kauzális hurok esélye, vagy a múlt és jövő összekeveredésének valószínűsége.
De most nyugodtan megtehetem. Még megrovást sem kapok érte, mert Jack Sandával megmentésére teszem, nem magamért. Én már szabad vagyok. Lerázhatnám az üldözőket a hegyekben, amit én ismerek, a mongolok viszont nem. Az időugrást csak a barátom megmentése érdekében csináltam.
Amellett (támadt fel benne hirtelen a keserűség) mi volt ez az egész küldetés, ha nem a jövő igyekezete, hogy visszaduplázva megteremtse a saját múltját? Nélkülünk a mongolok egyszerűen meghódították volna Amerikát, és akkor egyikünk sem lett volna.
Az ég egyetlen roppant, kristályos feketeség volt: az ember ritkán láthat ennyi csillagot egyszerre. A Nagy Medve ott ragyogott a zúzmarás föld felett. A csendben csak a paták csattogása hallatszott. Everard még sosem érezte ilyen egyedül magát.
– És mit keresek itt én? – kérdezte fennhangon.
A válasz ott volt benne, erre megnyugodott egy kicsit, átengedte magát a lovaglás ritmusának, és haladása szinte falta a kilométereket. Túl akart esni az egészen. De amit tennie kellett, végül nem bizonyult olyan rémesnek, mint ahogy tartott tőle.
Toktai és Li Tai-Tsung sosem tért haza. De nem azért, mert belevesztek a tengerbe vagy elpusztultak az erdőben, hanem azért, mert egy varázsló lejött az égből, villámmal agyonsújtotta az összes lovukat, és szétzúzta hajóikat a folyótorkolatnál. Egyetlen kínai tengerész sem mert azokra a csalárd vizekre merészkedni olyan összetákolt hajóval, amilyet itt tudtak volna készíteni, és egyetlen mongol sem hitt benne, hogy innen gyalog hazajuthat. És talán igazuk is volt. Az expedíció marad, beolvad az indiánok közé, és él, amíg meg nem hal. Nagy tengerjáró kenuk, rézművesség, prémek, ruhák és büszkeség… egy mongol Noyon és egy kínai tudós hasznosan és boldogan töltheti életét azzal, hogy megteremti ezt az életet a csapatának.
Everard magában bólintott. Erről ennyit. Amit még Toktai vérszomjas terveinél is nehezebb volt megemészteni, az a saját őrjáratát – ami a családja, népe és életcélja is volt egyben – illető igazság volt. A távoli szuperlényekről kiderült, hogy egyáltalán nem is olyan idealisták. Nem egyszerűen azt a talán isteni úton megesett történelmet védték, ami hozzájuk vezetett. Itt-ott bele is piszkáltak, hogy megteremtsék a saját múltjukat… Ne kérdezzük, hogy volt – e valaha egyáltalán "eredeti" felállás. Fogjuk be az agyunkat. Tekintsük azt a göröngyös utat, amit az emberiségnek be kellett járnia, és mondogassuk magunknak, hogy ha helyenként lehetett volna jobb is, más helyeken viszont sokkal rosszabbul is történhetett volna.
– Lehet, hogy aljas játék – mondta Everard – de nincs másik.
A hangja olyan erősen csengett a végtelen vidéken, hogy inkább meg sem szólalt többet. A lova oldalába vágta a sarkát, és egy kicsit gyorsabban ügetett tovább észak felé.

DELENDA EST

1.

Jó dolog a vadászat a húszezer évvel ezelőtti Európában, a téli sport-lehetőségek pedig egyenesen fantasztikusak. Ezért az Őrjárat, ami mindig szívén viselte magasan képzett tagjainak érdekeit, fenntart egy házat a pleisztocén-kori Pireneusokban.
Manse Everard egy üvegezett verandán álldogált, és a jégkék távolba nézett az északi lejtők felé, ahol a hegyek erdőkbe, mocsarakba és tundrákba lankásodtak. Bő zöld nadrág és huszonharmadik századi inzulsynth tunika volt rajta, csizmáját egy tizenkilencedik századi francia-kanadai mester készítette saját kezűleg. A szájában meghatározhatatlan eredetű hangafa pipa füstölgött. Valami halvány nyugtalanság vibrált körülötte, és ügyet sem vetett a bentről kiszűrődő zajra: féltucat ügynök iszogatott, beszélgetett és klimpírozott a zongorán.
Egy cro-magnoni hegyivezető vágott át a hólepte udvaron: magas, jóvágású fickó meglehetősen eszkimós öltözékben (a romantikus képzelet miért nem tulajdonított soha annyi józan észt a paleolitikus embernek, hogy dzsekit, nadrágot és csizmát hordhasson a jégkorszakban?), festett arccal, övén az egyik acélkésével, amiért elszegődött. Az őrjárat meglehetősen szabadon cselekedhetett ilyen messze az időben. Nem állt fenn a múlt megzavarásának esélye, mert a fém elrozsdál, az idegeneket pedig néhány évszázad alatt elfelejtik. A legfőbb gond az volt, hogy a szabadosabb későbbi korokból származó női ügynökök mindig szerelmi ügyekbe keveredtek a bennszülött vadászokkal.
Piet van Sarawak (holland-indonéz-vénuszi, a korai i.sz. huszonnegyedik századból), ez a karcsú, sötét bőrű fiatalember, akinek külseje és technikája bízvást versenyre kelhetett a vadászokéval, odalépett Everardhoz. Ő is Független volt, készen arra, hogy beavatkozzon bármelyik miliőben, és már dolgoztak is együtt az amerikaival. Együtt vették ki a szabadságukat.
Először a fiatalabbik szólalt meg, temporálban:
– Hallom, Toulouse mellett mammutokat láttak. – A város ugyan még javában nem létezett, de a szokás hatalma erős volt.
– Már lőttem egyet – mondta Everard türelmetlenül. – Meg síeltem is, hegyet is másztam, és a helyi táncokat is megtekintettem.
Van Sarawak bólintott, elővett egy cigarettát, és rágyújtott. A csontok kiálltak vékony barna arcából, ahogy beszívta a füstöt.
– Jót le lehet lógni itt – helyeselt – de egy idő után már kicsit unalmas a kinti élet.
Még vagy két hét volt hátra a szabadságukból. Elméletben szinte az indulásuk pillanatába térhettek volna vissza, egy ügynök bármennyit lehetett szabadságon, de valójában valószínű élethosszának egy meghatározott százalékát a munkának kellett szentelnie. (Sosem mondták meg senkinek, mikor kell majd meghalnia, és mindenkinek több esze volt annál, minthogy ezt meg akarja tudni. Amúgy sem lehetett volna benne biztos, hisz az idő változékony. Az ügynöki állás egyik mellékes haszna a danelli élethosszabbító kezelés volt.)
– Én most fényeket szeretnék – folytatta Van Sarawak – zenét, és lányokat, akik hírét sem hallották az időutazásnak…
– Rendelést vettem! – mondta Everard.
– Augusztusz Rómája? – kérdezte a másik mohón. – Ott még sosem voltam. Hipnóval gyorsan megtanulnám a nyelvet meg a szokásokat…
Everard a fejét rázta.
– Nem olyan jó, mint amilyen a híre. De ha már úgyis előre akarunk menni, akkor a legszívderítőbb romlottságot éppen az én miliőmben találhatjuk meg. Mondjuk, New Yorkban… Már ha az ember tudja a megfelelő telefonszámokat. Én pedig tudom.
Van Sarawak felkacagott.
– Én is ismerek egy pár helyet a saját szektoromban – felelte –, de őszintén szólva, egy pionír-társadalom nem igen tud mit kezdeni a szórakozás kifinomultabb módozataival. Jól van, akkor menjünk New Yorkba. Mikorra is?
– Legyen 1960. Ez volt az utolsó idő, amikor rendes mindennapi személyemben ott éltem, mielőtt most idejöttem.
Egymásra vigyorogtak, és mentek csomagolni. Everard előrelátóan hozott magával néhány huszadik századi ruhát a barátja méretében.
Miközben egy kicsi bőröndbe dobálta ruháit és a borotváját, azon tűnődött, hogy vajon bírni fogja-e Van Sarawak iramát. Sosem volt az a lumpoló fajta, azt sem tudta, hogyan fogjon hozzá a tivornyázó élethez. Egy jó könyv, egy szolid kanmuri, egy pofa sör – az ő tempója ez volt. De néha még a legjózanabb embernek is ki kell rúgnia a hámból.
Főleg akkor, ha az Időőrjárat Független ügynöke, ha állása az Engineering Studies Társaságnál csak álca történelmi kalandozásaihoz, ha látta, hogyan lehet megváltoztatni a történelemben a kisebb dolgokat – nem Isten keze által, ami még elviselhető lett volna, hanem halandó és esendő emberek által –, hisz Istennel azért még a danelliek sem értek fel, ha örökké kísértette egy nagyobb változás lehetősége, melynek következtében ő és az egész világa sem jön létre soha… Everard nyűtt, jelentéktelen arca grimaszba rándult. Beletúrt drótszerű barna hajába, mintha ki akarná söpörni belőle a gondolatot. Haszontalan dolog ezen rágódni. A nyelv és a logika csődöt mond a paradoxonokkal szemben. Az ilyen pillanatokban a legjobb lazítani egy kicsit.
Felkapta a bőröndjét és elment Piet Van Sarawakért.
Kicsi, kétüléses antigrav gépük készen várta őket a garázsban. Ránézésre szinte hihetetlen volt, hogy a kapcsolókat a Föld bármely pontjára és bármilyen időpillanatra be lehetett állítani. De hisz egy repülőgép is maga a csoda, vagy egy hajó, vagy a tűz.

Aupres de ma blonde
Qu'il fait bon, fait bon, fait bon,
Aupres de ma blonde
Qu'il fait bon dormir!

Van Sarawak ezt énekelte teli torokból, és lehelete felhőkben szállt a fagyos légben, amikor a hátsó ülésre pattant. A dalt akkor tanulta, amikor XIV. Lajos ármádiáját kísérte. Everard elnevette magát.
– Ne olyan hevesen, fiú!
– Jaj, gyerünk már – trillázta a fiatalabbik. – Csodás ez a kontinuum, vidám és nagyszerű a világegyetem. Nyomasd meg a gépet!
Everard nem volt ilyen biztos a dolgában: már épp elég emberi nyomorúságot látott az idők során. Az ember egy idő után belefásul a szakmába, de valahol a lelke mélyén valami felsír, amikor egy paraszt ránéz elkínzott szemeivel, vagy amikor hallja egy lándzsával átszúrt katona sikolyát, vagy amikor a szeme láttára pusztul el egy város a radioaktív robbanásban. Meg tudta érteni a fanatikusokat, akik megpróbálták megváltoztatni az eseményeket. Csak éppen olyan valószínűtlen, hogy ténykedésükkel bármit is jobbra fordítanak…
Beállította a kapcsolókat az Engineering Studies raktárára: ez jó, biztos hely, ahol megjelenhetnek. Aztán elmennek a lakására, és akkor kezdődhet a buli.
– Remélem, elbúcsúztál minden itteni hölgyismerősödtől – csipkelődött Everard.
– Ó, biztosíthatlak, hogy nagyon is gálánsan. Gyerünk már. Olyan lassú vagy, mint a csurrantott melasz a Plútón. Ismereteim szerint ezt a gépet nem evezővel kell elhajtani hazáig.
Everard megvonta a vállát, és elfordította a főkapcsolót. A garázs eltűnt körülöttük.

2.

Egy pillanatig mozdulatlanságban tartotta őket a döbbenet.
A terep apránként bontakozott ki előttük. Néhány arasznyira a talaj fölött jelentek meg – a gépet úgy tervezték, hogy sose bukkanjon elő szilárd objektum belsejében – és mivel ez váratlan dolog volt, fogcsattintó döccenéssel zöttyentek a járdára. Valami tér-félén voltak. A közelben egy szökőkút csobogott, kőmedencéjét egymásba fonódó indák faragványa díszítette. A térből utcák ágaztak ki a hat-tíz emeletes, szögletes tégla- vagy betonházak között, amelyek vad színekben és mintákban pompáztak. Autók is voltak: ormótlan, semmilyen ismert típushoz nem hasonlító alkotmányok, valamint rengeteg ember.
– Szentséges istenek! – meredt Everard a kijelzőkre. A gép alsó-Manhattanbe vitte őket, 1960 október 23-ra, délelőtt 11:30-ra, a raktárház térbeli koordinátáira. De itt szaggató szél vágta az arcába a port és a kormot, a kémények szagát, és…
Előkerült Van Sarawak szonikus sokkolója. A tömeg elfelé kavargott tőlük, és valami érthetetlen nyelven vartyogott. Vegyes társaság volt: magas, szőke, kerekfejű emberek, amerindek, és mindenféle félvérek. A férfiak színes ingeket, skót szoknyát, szintén skótos sapkát, cipőt, és térdzoknit viseltek. Hajukat hosszúra hagyták, és sokan bajszot hordtak. A nőknek bokáig érő teli szoknyájuk és köpenyük csuklyája alá hajtott befont copfjuk volt. Mindkét nemnél általános volt a vastag karkötők és nyakláncok viselete.
– Mi történt? – suttogta a vénuszi. – Hol vagyunk?
Everard dermedten ült. Agya kattogva pásztázott végig minden kort, amiről olvasott vagy hallott. Ipari kultúra ez – az autók gőzzel mennek, de miért keskeny az eléjük, és miért van rajta orrdísz? – szénnel tüzelnek – ez valami posztnukleáris Rekonstrukció? Nem, akkor nem hordanának skótszoknyát, és angolul beszélnének…
Ez nem stimmel. Ilyen miliőt nem tartottak nyilván.
– Menjünk innen!
Keze már a kapcsolón volt, amikor a nagydarab férfi ráugrott. Dühös öklök és lábak erdeje fogadta őket a járdán. Van Sarawak tüzelt, de valaki más esett össze, őt viszont már meg is ragadták hátulról. A tömeg összezárult fölöttük, és elszabadult a pokol.
Everardnak még volt valami zavaros képe rezesen csillogó mellvértes, sisakos férfiakról, akik kanyarogva törtek át a népen. Kihalászták a kupac aljáról és talpra támogatták, miközben bilincset csattintottak a csuklójára. Aztán Sarawakkal együtt betuszkolták egy nagy, zárt kocsiba. A rabomobilok minden korban nagyon hasonlók.
Még nem is tért teljesen magához, máris egy nedves, hideg, vasrácsos cellában voltak.

– A tűz nevére! – rogyott a vénuszi az egyik fapriccsre, és arcát a kezébe temette.
Everard az ajtónál állt, és kifelé nézelődött. Csak egy szűk betonfolyosót látott, szemben egy cellával.
– Mi történik itt? – remegett meg Sarawak.
– Nem tudom – mondta Everard lassan. – Egyszerűen nem tudom. Ez a gép állítólag teljesen üzembiztos, még egy hülye sem ronthatja el az irányítását, de mi talán nagyobb hülyék vagyunk az átlagnál.
– Ilyen hely nincs – mondta Van Sarawak kétségbeesetten. – Álmodom? – Megcsípte magát, aztán keserűen elmosolyodott. A szája véres és dagadt volt, és egy kapitális monokli volt rajta keletkezőben. – A logika szerint, barátom, a csípés nem próbája a valóságnak, de van bizonyos megerősítő hatása.
– Bár ne lenne – mondta Everard.
Olyan erősen kapta el a rácsot, hogy a rudak megcsörrentek. – Talán mégis félrement a műszer? Van valahol a Földön – mert legalább abban biztos vagyok, hogy ez a Föld – valami olyan város, bármilyen különös is, ami valaha is hasonlított ehhez?
– Tudomásom szerint nincs.
Everard görcsösen kapaszkodott a józan észbe, és latba vetett minden mentális tudást, amit az Őrjáratnál tanult. Ebben benne volt a teljes emlékezet is: ő pedig tanult történelmet, még olyan korokról is, amiket sosem látott, és olyan alapossággal, amivel akár több doktori címet is szerezhetett volna.
– Nem – mondta végül. – Skótszoknyás brachikefalikus fehérek, indiánokkal, és gőzhajtotta autómobilokkal: ilyen sosem volt.
– Stantel V. Koordinátor – mondta halkan Van Sarawak. – A harmincnyolcadik században. A Nagy Kísérletező – a letűnt társadalmakat modellező kolóniák…
– Nem erről van szó – hűtötte le Everard.
Az igazság egyre duzzadt benne, és ő a lelkiüdvösségét is odaadta volna, hogy a dolog másképpen legyen. Minden erejére szüksége volt, hogy ne ordítson fel, és ne kezdje a fejét a falba verni.
– Körül kell néznünk – mondta tompán. Egy rendőr (Everard feltételezte, hogy az igazságszolgáltatás kezén vannak) ételt hozott nekik, és megpróbált beszélgetni velük. Van Sarawak azt állította, hogy a nyelv keltának hangzik, de egy-két szónál többet nem tudott belőle kivenni. Az ennivaló viszont nem volt rossz.
Estefelé elvezették őket egy tisztálkodóhelységbe, és hivatalos fegyverek őrizete alatt lecsutakolták őket. Everard megnézte a fegyvereket: nyolclövetű revolverek és hosszúcsövű puskák voltak. Gázlámpák szolgáltatták a fényt, melyek falikarjain tekergő inda- és kígyóminta ismétlődött. A berendezések és a fegyverek, csakúgy, mint a szag, a kora tizenkilencedik századival durván megfeleltethető technológiáról árulkodtak.
Visszafelé menet észrevett néhány táblát a falon. Az írás láthatóan sémi volt, de bár Van Sarawak szert tett némi héber nyelvismeretre a vénuszi izraeli kolóniákkal folytatott kereskedelem folyamán, nem tudta elolvasni.
Újra rács mögött látták, hogyan viszik a többi rabot: a meglepően víg kedélyű csavargókat, banditákat és iszákosokat fürödni.
– Úgy látszik, mi különleges bánásmódot kapunk – jegyezte meg Van Sarawak.
– Ez nem meglepő – mondta Everard. – Te mit tennél valami vadidegenekkel, akik a semmiből bukkannak fel, és sosem hallott fegyvereket használnak?
Van Sarawak arca akaratlanul is elkomorodott.
– Te is arra gondolsz, amire én? – kérdezte.
– Valószínűleg.
A vénuszi szája megrándult, és rettegő hangon mondta:
– Egy másik idővonal. Valakinek sikerült megváltoztatnia a történelmet.
Everard bólintott.
Nyomorúságos éjszakájuk volt. Jó lett volna, ha alusznak, de a többi cellák túl nagy zajjal voltak. A fegyelmet itt, úgy látszik, hírből sem ismerték. Ezenkívül poloskák voltak az ágyban.
A jellegtelen reggeli után Everardék megint megmosakodhattak, aztán biztonsági borotvával meg is borotválkozhattak. Aztán egy tíztagú őrcsapat valami irodába masírozott velük, és felállt a falak mentén.
Everardék leültek egy asztalhoz, és vártak. A bútorzat nyugtalanítóan félig-ismerős volt, félig-idegen, mint minden más. Eltelt egy kis idő, mire a fejesek felbukkantak. Ketten voltak: egy fehérhajú, vörösarcú férfi mell vértben és zöld tunikában, feltehetőleg a rendőrfőnök, meg egy sovány, kemény arcú félvér, szürke hajjal de fekete bajusszal, kék tunikában, kerek skót sapkában, bal mellén egy arany bikafejdísszel, ami rangjelzésnek tűnt. Ha nem lógtak volna ki szőrös, pipaszár lábai a szoknya alól, még akár méltóságteljesnek is lehetett volna mondani. Két fiatalabb ember követet, az övéhez hasonló ruházatban és fegyverzettel, és amikor leült, megálltak a háta mögött.
Everard a társához hajolt, és azt suttogta:
– Fogadjunk, hogy katonák. Úgy látszik, érdekesek vagyunk.
Van Sarawak nyomorultul bólintott.
A rendőrfőnök fontossága teljes tudatában megköszörülte a torkát, és mondott valamit a tábornok-külsejűnek. Az türelmetlenül válaszolt, és a rabokhoz fordult. Olyan tisztasággal beszélt, hogy Everard el tudta különítem a fonémákat, de modora nem volt éppen bizalomgerjesztő.
Egy idő után valahogy muszáj lesz egymással kommunikációs kapcsolatot létesíteniük. Everard saját magára mutatott:
– Manse Everard – mondta. – Van Sarawak követte példáját, és hasonlóképpen bemutatkozott.
A tábornok vartyogni kezdett a rendőrfőnökkel. Aztán odavakkantotta nekik:
– Yrn cimberland?
– Gothland? Svea? Nairoin teutonach?
– Ezek a nevek – ha ugyan nevek – elég németesen hangzanak, nem? – motyogta Van Sarawak.
– Ha belegondolsz, a mi nevünk is – felelte Everard. – Talán azt hiszik, hogy németek vagyunk – A tábornokhoz fordult: – Sprechen sie deutsch? – Üres tekintet volt a válasz. – Taler ni svensk? Niederlands? Dönsk tunga? Parlez-vous francais? A francba is, Habla usted espanol?
A rendőrfőnök ismét krákogott, és magára mutatott:
– Cadwallader Mac Barca – mondta. A tábornok neve pedig Cynyth ap Ceorn volt, vagy legalábbis Everard angolszász agya így értelmezte a fülével felfogott zajt.
– Tényleg kelta – mondta. Veríték kezdet kiütközni a hóna alatt. – De hogy biztosak legyünk a dolgunkban… – Kérdően mutatott néhány másik emberre, és olyan neveket kapott válaszul, mint Hamilcar ap Angus, Asshur yr Cathlan és Finn O'Carthia. – Nem… van benne valami határozott sémi beütés is. Ez passzol az ábécéjükhöz.
Van Sarawak megnyalta a száját.
– Próbálkozzunk klasszikus nyelvekkel. Talán rájövünk, hol siklott ki ez a történelem.
– Loquerisne latine? – Bamba tekintetek. – Ez itt a görög szó helye.
Ap Ceorn tábornok összerezzent, megpödörte a bajuszát, és összehúzta a szemét.
– Hellenach? – kérdezte. – Yrn parthia?
Everard a fejét rázta.
– De legalább hallottak a görögökről – mondta lassan. Újabb szavakkal próbálkozott, de senki sem ismerte a nyelvet.
Ap Ceorn mondott valamit az egyik emberének, mire az meghajolt és kiment. Hosszas csend állt be.
Everard rádöbbent, hogy nincs benne személyes félelem. Persze, szorult helyzetben van, és talán nem is él soká, de ami vele történt, az nevetségesen piti dolog ahhoz képest, ami az egész világot érte.
Az egész univerzumot! Szent isten!
Nem is tudta felfogni ésszel. Agyában mindegyre előtolakodott az ismert táj képe: széles síkságok, magas hegyek és büszke városok. Ott volt az apja komoly képe, mégis emlékezett még rá, hogy amikor kicsi volt, az apja magasra felemelte, és közben ő is nevetett. És az anyja… milyen szépen éltek ők ketten.
Volt egy lány is az egyetemről: a legédesebb kis nőszemély, akivel az ember az esőben sétálhat, és Bernie Aaronson, akivel éjszakákat sörözött, cigizett és beszélgetett át, aztán Phil Brackney, aki kihúzta a sárból, amikor gépfegyverek csattogtak a felszaggatott mezőn, Charlie és Mary Whitcomb, azok a teák, és az a kandalló a viktoriánus Londonban. Keith és Cynthia Denison csupakróm New York-i lakásukban, John Sandoval a homokszín arizonai szirtek között. Egy Rutya, ami valaha az övé volt, Dante kemény dalai és Shakespeare csilingelő morajlása, a yorki apátság és a Golden Gate híd dicsősége – krisztusom, egy ember élete, és még ki tudja, hány milliárd emberi lényé – akik ott tolongtak, nevettek, sírtak a porban, hogy helyet csináljanak fiaiknak… Mindez sosem létezett.
A keserűségtől szédülten rázta meg a fejét, csak ült, megfosztva az igazi megértés lehetőségétől.
A katona egy térképpel jött vissza, és kiterítette az asztalra. Ap Ceorn kurtán intett, mire Everard és Van Sarawak az asztal fölé hajolt.
Igen, a Föld az, Mercator-vetületben, bár emlékeikkel összehasonlítva az ábrázolás eléggé elnagyolt volt. A kontinenseket és a szigeteket élénk színekkel ábrázolták, de az országok másképpen voltak jelölve.
– El tudod olvasni a neveket, Van?
– A héber ábécé alapján vannak tippjeim – mondta a vénuszi. Elkezdte kiolvasni a szavakat. Ap Ceorn felhördült, és kijavította.
Észak-Amerika egészen le Kolumbiáig a Ynys yr Afallon nevet viselte: láthatóan egyetlen nagy, államokra oszló ország volt. Dél-Amerika is egy hatalmas összefüggő birodalom volt, Huy Braseal, és volt néhány indián nevű kisebb állam is. Ausztrálázsia, Indonézia, Borneó, Burma, Kelet-India és a Csendes-óceáni szigetek zöme Hinduradzshoz tartozott. Han foglalta magába Kínát, Koreát, Japánt és Kelet-Szibériát. Littorn volt Oroszország többi része, és jócskán benyúlt Európába is. A brit szigetek Brittys voltak, Franciaország és a Németalföld Gallis, az Ibériai félsziget pedig Celtan. Közép-Európa és a Balkán sok kis országra oszlott, amelyek némelyike hun eredetűnek tűnő nevet viselt. Svájc és Ausztria alkotta Helvetit, Olaszország neve Cimberland volt, a Skandináv félsziget pedig középen oszlott ketté Svea-ra északon, és Gothlandra délen. Észak-Afrika konföderációnak tűnt, Szenegáltól Szuezig, délre pedig majdnem az egyenlítőig, Carthagalann név alatt. A kontinens déli része apró királyságok közt oszlott meg, melyek zömmel tisztán afrikai nevűek voltak. A Közel-Keleten Parthia és Arabia látszott.
Van Sarawak felpillantott. Könnyek csillogtak a szemében.
Ap Ceorn odavetett egy kérdést és szélesen intett. Azt akarta tudni, hova valósiak.
Everard vállat vont, és az ég felé mutatott. Az igazság volt az egyetlen, amit nem vallhatott be. Megegyeztek Sarawakkal, hogy azt mondják, egy másik bolygóról jöttek, mivel ez a világ aligha ismeri az űrutazást.
Ap Ceorn mondott valamit a rendőrfőnöknek, aki bólogatott és válaszolt valamit. A rabokat visszavitték a cellájukba.

3.

– És most mi lesz? – rogyott a priccsre Sarawak, és a padlót bámulta.
– Belemegyünk a játékba – mondta Everard komoran. – Mindent elkövetünk, hogy kijussunk a géphez és megszökjünk. Ha már szabadok leszünk, tehetünk is valamit.
– De hát mi történt?
– Hidd el, fogalmam sincs! Magunk közt szólva úgy tűnik, mintha valami megingatta volna a görög-rómaiakat, és a kelták kerekedtek volna felül, de azt meg nem tudom mondani, miért – járkált fel-alá. Valami keserű eltökéltség kezdett kialakulni benne.
– Jusson eszedbe az alapvető elméleted – mondta. – Az események egy bonyolult komplexum eredményei. Nincsenek egyedüli okok. Ezért olyan nehéz megváltoztatni a történelmet. Ha visszamennék, mondjuk, a középkorba, és lelőném Abraham Lincoln ük-ükapját, attól ő még ugyanúgy megszületne, amikor kell – mivel őt és a génjeit az ősei teljes készlete adja, és a kis hiány kompenzálódik. De időnként valóban vannak kulcsfontosságú események. Egy bizonyos történés olyan sok világvonal nexusa, hogy kimenetele döntő hatású az egész jövőre nézve.
– Valahogy, valamiért valaki ott a múltban belepiszkált egy ilyen eseménybe.
– Nincs többé Hesperus City – motyogta Van Sarawak. – Nem ülhetek többet a csatorna partján a kék alkonyaiban, nincs többé Afrodité-szüret, nincs többé… tudtad, hogy volt egy húgom a Vénuszon?
– Pofa be! – Everard majdnem ordított. – Tudom. A pokolba vele. Most az számít csak, hogy mit tehetünk.
– Nézd – mondta kisvártatva. – Az Őrjárat és a danelliek megszűntek. (Ne kérdezd, hogy miért nem voltak mindig is nemlétezőek, és hogy miért ez az első alkalom, amikor a múltból visszatérve megváltozott jövőt találunk. Én sem értem ezeket a változékony-idő paradoxonokat. Egyszerűen így van, ezek a tények.) Mindazonáltal a változás pontja előtti irodák és helyek változatlanul megmaradnak. Kell lennie néhány száz ügynöknek, akikre számíthatunk.
– Ha vissza tudunk jutni hozzájuk.
– Akkor megkereshetjük azt a kulcsfontosságú eseményt, és megakadályozhatjuk a beavatkozást. Meg kell akadályoznunk!
– Szép gondolat. De…
Léptek dobogtak kint. Kulcs csikordult a zárban. A foglyok hátrább léptek. Aztán Van Sarawak hirtelen meghajolt, felragyogott, és csak úgy áradt belőle a gáláns lovagiasság. Még Everardnak is elállt a lélegzete.
A lány, aki belépett a három katona előtt, igazi bombázó volt. Magas termetű volt, rozsdavörös haja leért egészen karcsú derekáig, zöld szeme szinte világított, az arcában pedig benne volt az összes valaha élt ír lány arca. Trója falaira illő tökéletességű testét hosszú fehér ruha fedte. Everard felszínesen megállapította, hogy ez az idővonal is használ szépítőszereket, de ennek a lánynak nem sok szüksége volt rájuk. Nem törődött arany és borostyán ékszereivel, sem a háta mögött várakozó fegyverekkel.
Egy kicsit félénken elmosolyodott, aztán megszólalt:
– Értetek engem? Úgy hiszik, hogy tudtok görögül.
A nyelv, amit használt inkább klasszikus volt, mint modern. Everard, akinek egyszer akadt valami feladata Nagy Sándor idejében, tudta követni, ha nagyon odafigyelt – márpedig úgyis ezt kellett tennie.
– Valóban értek – felelte. Szavai bukdácsoltak a nagy igyekezettől, hogy minél hamarabb kimondassanak.
– Mit gagyogsz? – kérdezte Sarawak.
– Ógörögöt – mondta Everard.
– Biztos – mondta gyászosan a vénuszi. Kétségbeesését mintha elfújták volna, szemei pedig kocsányon lógtak.
Everard bemutatta mindkettejüket. A lány Deirdre Mac Morn néven mutatkozott be.
– Ó, ne – nyögte Van Sarawak. – Ez már sok nekem. Manse, taníts meg görögül. De gyorsan!
– Fogd be a szád – mondta Everard. – Ez komoly dolog.
– Persze hogy az, de nem csinálhatnám én is?
Everard faképnél hagyta, és ülőhellyel kínálta a lányt. Deirdre leült mellé a priccsre, a másik rab pedig boldogtalanul ácsorgóit mellettük. Az őrök készenlétben tartották a fegyvereiket.
– A görög még élő nyelv? – kérdezte Everard.
– Csak Parthiában, ott is nagyon eltorzult – mondta Deirdre. – Én többek közt a klasszikus idők tudósa vagyok. Saorran ap Ceorn a nagybátyám, ő hívott engem ide, hátha tudok beszélni veletek. Afallonban nem sokan beszélik az attikai nyelvet.
– Hát… – nyomott el Everard egy bolond mosolyt – …akkor nagyon hálásak vagyunk a nagybátyádnak.
A lány komolyan ránézett.
– Honnan jöttetek? És hogy lehet, hogy annyi ismert nyelv közül éppen a görögöt beszélitek?
– Latinul is tudok.
– Latinul? – rezzent össze a lány már a gondolatra is. – Ó, az a rómaiak nyelve volt, ugye? Attól tartok, hogy nincs senki, aki sokat tudna róla.
– A görög is teljesen megfelel – mondta Everard szilárdan.
– De még mindig nem mondtad meg, honnan jöttetek – makacskodott a lány.
Everard vállat vont.
– Nem bánnak velünk valami udvariasan – célozgatott.
– Ne haragudjatok – Mentegetőzése őszintének tűnt. – De mifelénk olyan ingerlékenyek az emberek. Főleg most, ebben a nemzetközi helyzetben. És amikor ti ketten egyszer csak előbukkantatok a puszta levegőből…
Ez a mondta kellemetlenül ismerősen csengett.
– Ezt hogy érted? – kérdezett vissza.
– Biztosan ti is tudjátok. Huy Braseal és Hinduradzs háborúra készül, mi pedig csak találgathatjuk, mi lesz… Nem könnyű dolog kicsi hatalomnak lenni.
– Kicsi hatalomnak? De hiszen láttam a térképet. Én eléggé nagynak láttam. Afallont.
– Kétszáz évvel ezelőtt kimerítettük erőinket a Littornnal folytatott nagy háborúban. Most szövetségi államaink nem tudnak megegyezni egy közös politikában – nézett Deirdre egyenesen a szemébe. – Hogy lehetsz ilyen tudatlan?
Everard nyelt egyet.
– Mi egy másik világról jöttünk.
– Micsoda?
– Igen. Egy olyan planétáról (nem jó, ez görögül csak vándort jelent), azaz égitestről, ami a Szíriusz körül kering. Mi egy csillagot nevezünk így.
– De… ezt hogy érted? Egy világ kísér egy csillagot? Nem értelek.
– Hát nem tudod? A csillag egy olyan nap, mint…
Deirdre visszahőkölt, és ujjaival valami jelet mutatott.
– A Hatalmas Baal segítsen meg minket – suttogta. – Te vagy őrült lehetsz, vagy… A csillagok egy kristálygömbre vannak rögzítve!
Ó, ne!
– És mi van azokkal a vándorló csillagokkal, amiket látni lehet? – kérdezte Everard lassan. – A Mars, a Vénusz…
– Én nem ismerem ezeket a neveket. Ha a Molochra, az Ashtorethre meg a többiekre gondolsz: azok természetesen ugyanolyan világok, mint a miénk, olyan nappal, mint a miénk. Az egyiken a holtak lelkei laknak, a másik a boszorkányok hazája, a harmadik…
Meg azok a gőzkocsik. Everard hideglelősen elmosolyodott.
– Ha nem hiszel nekem, akkor szerinted mik vagyunk?
Deirdre nagy szemekkel bámult rájuk.
– Akkor biztosan varázslók vagytok – közölte.

Erre nem lehetett mit felelni. Everard kérdezett még néhány dolgot, de csak annyit tudott meg, hogy ezt a várost Catuvellaunannak hívják, kereskedelmi és gyáripari központ. Deirdre kétmilliósra becsülte a lakosságát, egész Afallonét pedig ötvenmilliósra, de nem volt benne biztos. Errefelé nem volt szokásban a népszámlálás.
A két járőr sorsa hasonlóan bizonytalannak látszott. Gépüket és más tulajdontárgyaikat zárolta a katonaság, de senki sem mert babrálni velük, a tulajdonosok kezelését illetően pedig heves viták dúltak. Everardnak az a benyomása támadt, hogy a kormány, a fegyveres erők vezetését is beleértve, nem más, mint egyéni viták vontatott összessége. Maga Afallon rettentően laza konföderáció volt, amely a régebbi nemzetekből alakult – britti gyarmatokból, és az európai kultúrát átvevő indiánokból –, akik mind féltékenyen óvták jogaikat. A régi Maja Birodalom elpusztult a Texas (Tehannach) elleni háborúban, annektálódott, de nem feledte régi dicsőségét, és Tanács egyik legösszeférhetetlenebb tagja lett.
A maják szövetséget akartak Huy Braseallal, talán indián – kollegáik iránti barátságukból kifolyólag. A nyugati parti államok Hinduradzstól való félelmükben a Délkelet-ázsiai Birodalom talpnyalóivá szegődtek. A Középnyugat (természetesen) elszigetelődési politikát folytatott, a keleti államok pedig minden tekintetben széthúztak, de hajlottak arra, hogy kövessék a brittik szavát.
Amikor megtudta, hogy itt még létezik a rabszolgaság, bár nem faji alapon, Everard komolyan elgondolkodott rajta, hogy az időváltoztatók nem a régi déli államok demokratapárti képviselői voltak-e.
Elég ebből! Most elsősorban a saját élete, meg Vané a fontos.
– A Szíriuszról jöttünk – kötötte az ebet a karóhoz. – Elképzeléseitek a csillagokról tévesek. Békés felfedezőkként jöttünk, és ha bántódásunk esik, jönnek mások közülünk, akik bosszút állnak.
Deirdre olyan boldogtalan arcot vágott, hogy Everardnak lelkiismeret-furdalása lett.
– De a gyerekeket ugye nem bántják? – könyörgött. – A gyerekek nem tehetnek semmiről – Everard el tudta képzelni, mi pereghet le a lány lelki szemei előtt: a boszorkányok világának rabszolgapiacára hurcolt síró apróságok rabláncra fűzve.
– Semmi baj nem lesz, ha szabadon engednek minket, és visszakapjuk a tulajdonainkat – mondta Everard.
– Beszélek a bácsikámmal – ígérte a lány. – De még ha őt meg is tudom győzni, ő csak egyetlen ember a Tanácsban. Teljesen megbolondította őket a gondolat, hogy mi mindent tudnának kezdeni akkor, ha olyan fegyvereik lennének, mint nektek.
Felállt. Everard megpaskolta a lány kezét – meleg, puha kis kezek – és alattomosan rámosolygott. – Bátorság, fiú! – mondta angolul. A lány megremegett, elhúzta a kezét, és újabb védőjelet vetett magára.
– Nos – kérdezte Sarawak, amikor egyedül maradtak – mit tudtál meg? – Miután Everard elmesélt neki mindent, az állat kezdte vakargatni, úgy mormolta: – Szép kis szinuszoid-gyűjtemény. Ennél rosszabbra is fordulhatott volna a világ.
– Vagy jobbra – mondta Everard. – Nincs atombombájuk, de penicillinjük sem, ezt le merném fogadni. A mi dolgunk nem az, hogy istent játsszunk.
– Nem. Gondolom, nem – sóhajtott a vénuszi.

4.

Zaklatott napjuk volt. Már leszállt az éj, amikor lámpások csillantak a folyosón, és egy katona kinyitotta a cellájukat. A rabokat csendben egy hátsó kijárathoz vitték, ahol két automobil várakozott: betuszkolták őket az egyikbe, és az egész csapat útnak indult.
Catuvellaunanban nem volt közvilágítás, de különösebb éjszakai forgalom sem. Ettől valahogy még valószínűtlenebb lett a sötétben terpeszkedő város. Everard az autó mechanikai szerkezetére koncentrált. Gőzhajtású volt, ahogy gondolta, és porított szenet égetett el. Gumírozott kerekű, karcsú testű, kihegyesedő orrú jármű volt kígyófejes orrdísszel: az egész batár egyszerű működésűnek, jól megépítettnek tűnt, de a tervezése nem volt valami remek. Úgy látszott, hogy ez a világ valamiféle hüvelykujj-szabályokon alapuló mérnöki tevékenységet fejlesztett ki, de rendszerezett tudományról szó sem volt.
Áthaladtak egy ormótlan vashídon Long Island felé, ami most is a jómódú népek lakónegyede volt. Az olajlámpa-fényszórók gyengécske fénye mellett is gyorsan haladtak. Kétszer kis híján balesetet szenvedtek: nem voltak forgalmi jelzések, a sofőröknek pedig láthatóan nem volt kenyere az óvatosság.
Kormány és közlekedés… hmm. Az egész valahogy a franciákra vall, kivéve azt a két rövid kis intermezzót, amikor Franciaország egy Navarrai Henriket vagy egy Charles de Gaulle-t mondhatott magáénak. Franciaország erősen kelta volt. Everard nem volt híve a veleszületett faji vonások elméletének, de valamivel mégis magyarázni kell azokat a tradíciókat, amelyek olyan ősiek, hogy már öntudatlanná és kiirthatatlanná válnak. Egy olyan nyugati világ, ahol a kelták jutnak uralomra, a germán népek pedig néhány kis településre szorulnak vissza… Igen, nézzük csak meg a régi Írországot, vagy emlékezzünk rá, hogyan vezetett a törzsi politika Vercingetorix lázadásához… De mi a helyzet Littornnal? Egy pillanat! Litvánia az Everard-féle középkorban is erős állam volt: hosszú ideig tartotta magát a németek, lengyelek, oroszok ellen egyaránt, és egészen a tizenötödik századig nem is vette fel a kereszténységet. A német verseny nélkül Litvánia nagyon is terjeszkedhetett volna kelet felé.
A kelta politikai instabilitás ellenére ez a nagy államok világa, kevesebb különálló nemzettel, mind Everard idejében. Ez egy régi keletű civilizáció mellett szól. Ha a saját nyugati civilizációja a haldokló római birodalomból fejlődött ki, mondjuk úgy i.sz. 600 körül, akkor a keltáknak ennél régebben kellett átvenniük a hatalmat.
Everard kezdte érteni, mi történt Rómával, de a következtetéseket egyelőre még nem vonta le.
A kocsik egy hosszú kőfalba ágyazott díszes kapu elé értek. A sofőrök beszédbe elegyedtek két őrrel, akik a magánházak szolganépének libériáját és a rabszolgák vékony fémnyakörvét viselték. A kapu kitárult, a kocsik pedig begördültek a pázsitfoltok és fák közt kanyargó köves útra. Az út végén, majdnem a tengerparton, egy ház állott. Everardéknak intettek, hogy szálljanak ki, és a ház felé vezették őket.
A ház zegzugos faépítmény volt. A tornác gázlámpáinak fénye megvilágította a ráfestett színes csíkokat, a sarkai, csúcsai sárkányfejformára voltak kifaragva. Idehallatszott a tenger moraja, és az ereszkedő holdsarló világánál Everard ki tudott venni egy várakozó hajót a parton: valószínűleg teherszállító magas kéménnyel, és faragott orrdísszel.
Az ablakok sárgán derengtek. Egy rabszolga-inas vezette be a társaságot. A házbelső sötét, szintén faragott fával volt burkolva, a padlókon vastag szőnyeg. A folyosó végéből nyílott a nappali a maga túlságosan puha bútoraival, a falakon mereven konvencionális stílusban készült festményekkel, és a hatalmas kőkandallóban lobogó virgonc tűzzel.
Ap Ceorn Saorann ült az egyik fotelben, Deirdre a másikban. Érkezésükre letette a kezéből a könyvet, és elmosolyodott. A tiszt szivarozott és mogorván méregette őket. Elvakkantotta magát, mire az őrök eltűntek. Az inas tálcán bort hozott be, Deirdre pedig intett Everardéknak, hogy üljenek le.
Everard belekortyolt a poharába – kiváló burgundi bor volt benne – és hűvösen megkérdezte:
– Miért vagyunk itt?
Deirdre mosolya lenyűgözte.
– Biztosan kellemesebb itt, mint a börtönben.
– Természetesen. És szebb is. De azért én mégis szeretném tudni. Elengednek minket?
– Jelenleg… – a lány diplomatikus válasz után kutatott, de őszintesége felülkerekedett. – Szívesen látunk itt benneteket, de nem hagyhatjátok el a birtokot. Reméljük, rá tudunk venni titeket arra, hogy segítsetek nekünk. Gazdag lesz jutalmatok.
– Segítsünk? Hogyan?
– Úgy, hogy megmutatjátok kézműveseinknek és druidáinknak, miként készítsenek a tieitekhez hasonló fegyvereket és mágikus szekereket.
Everard felsóhajtott. Úgysem tudja megmagyarázni. Nincsenek meg az eszközök ahhoz, hogy előállítsák azokat az eszközöket, amire szükség van, de hogyan értesse meg ezt egy olyan néppel, ami még hisz a boszorkányságban?
– Ez a bácsikád otthona? – kérdezte.
– Nem, az enyém – felelte Deirdre. – Szüleim, tehetős nemesek egyetlen gyermeke vagyok. Ők tavaly haltak meg.
Ap Ceorn vakkantott valamit, most hosszabban. – Deirdre aggodalmas rándulással tolmácsolta:
– Érkezésetek történetét már minden catu vellaunani ismeri, a külföldi kémeket is beleértve. Reméljük, hogy itt rejtve maradhattok előlük.
Everardnak eszébe jutottak azok a játékok, amiket a tengelyhatalmak és a Szövetségesek űztek az olyan kis semleges államokban, mint például Portugália, és megborzongott. Egy közeledő háború árnyékában tengődő, kétségbeesett emberek valószínűleg nem lennének olyan udvariasak, mint az afalloniaiak.
– Mi a lényege ennek a konfliktusnak? – érdeklődött.
– Természetesen az Iceni Óceán fölötti hatalom megszerzése. Különösen néhány gazdag szigeté, amit mi Ynys yr Lyonnach-nak hívunk – Deirdre egy légies mozdulattal felállt és megmutatta Hawaii-t a földgömbön. – Látod – folytatta egyenesen – mint mondtam, Littorn és Nyugati Szövetség – amiben mi is benne vagyunk – kölcsönösen kimerítették egymást a harcban. A nagy, terjeszkedő és mozgolódó hatalmak ma Huy Braseal és Hinduradzs. Az ő konfliktusuk pedig beszippantja a kisebb népeket, mert az összeütközés nem csak hatalmi tervek, de rendszerek között is fennáll: Hinduradzs monarchiája Huy Braseal napimádó teokráciájával szemben.
– És a ti vallásotok mi, ha szabad kérdeznem?
Deirdre pislogott. A kérdés szinte értelmetlennek tűnt számára.
– A műveltebb emberek azt gondolják, hogy van egy Hatalmas Baal, aki megteremtette a kisebb isteneket – felelte végül vontatottan. – De természetesen ápoljuk az ősi kultuszokat, és tiszteletben tartjuk a hatalmasabb idegen isteneket is, mint például a littorniak Perkunasát és Csernebogját, Cumberland Wotanját és Ammonját, Brahmát, a Napot… Jobb, ha nem haragítjuk őket magunkra.
– Értem.
Ap Ceorn szivarral és gyufával kínálta őket. Van Sarawak sóhajtott, és panaszosan mondta: – A fenébe, ezen az idővonalon, úgy látszik, semmi olyan nyelven nem beszélnek, amit én tudok – Aztán felderült. – De gyorsan tanulok, még hipnó nélkül is. Ráveszem Deirdre-t, hogy tanítson.
– Téged is és engem is – tette hozzá sietve Everard. – De idehallgass, Van – és elmondta, amit hallott.
– Hmm – Az ifjú megdörgölte az állat. – Nem valami jó, mi? Persze ha csak egy pillanatra is odaengednek a géphez, könnyen elhúzzuk a csíkot. Miért nem teszünk úgy, mintha belemennénk?
– Annyira ők sem hülyék – felelte Everard. – Lehet, hogy a mágiában hisznek, de a tömény önzetlenségben nem.
– Furcsa, hogy szellemileg mennyire le vannak maradva, robbanómotorjuk viszont van.
– Ez nem furcsa. Teljesen érthető. Ezért kérdeztem a vallásukat. Mindig is pogányok voltak, úgy tűnik, hogy még a judaizmus is eltűnt, a buddhizmus pedig nem tett szert nagy befolyásra. Ahogy Whitehead kimutatta, az egy mindenható Isten középkori ideája nagyon fontos volt a tudomány fejlődése szempontjából, mert felébresztette azt a sejtelmet, hogy a természet is törvények alapján működik. Lewis Mumford pedig úgy találta, hogy a korai kolostorokban alkották meg a mechanikus órát – ez nagyon fontos, alapvető felfedezés – mivel kitűzött állandó imaidők voltak. Ebben a világban úgy látszik, későn jött az óra – mosolyodott el Everard keserűen, hogy szomorúságát palástolja. – Furcsa erről beszélni, hisz Whitehead és Mumford soha nem is éltek.
– De azért…
– Egy pillanat – fordult Everard Deirdre-hez.
– Mikor fedezték fel Afallont?
– Mármint a fehér emberek? A 4827-es évben.
– Ööö… és honnantól számítjátok az éveket?
Deirdre már meg sem lepődött.
– A világ teremtésétől kezdve. Legalábbis akkortól, amikorra a filozófusok teszik, azaz 5964 év óta.
Ami, talán csak véletlenül, de pontosan egybeesik Ussher püspök híres i.e. 4004-évvel – mindenesetre ebben a kultúrában rengeteg volt a sémi elem. A Genezis teremtéstörténete is babiloni eredetű.
– És mikor használták először a gőzt (pneuma) gépek hajtására? – kérdezte.
– Körülbelül ezer évvel ezelőtt. A nagy Boroihme O'Fiona druida…
– Á, hagyjuk – Everard beleszívott a szivarjába, és egy ideig elmélkedett, mielőtt megint Sarawakhoz fordult volna.
– Kezd összeállni a kép – közölte. – A gallok korántsem csak azok a primitív barbárok voltak, aminek általában hiszik őket. Rengeteget tanultak a föníciai kereskedőktől és a görög gyarmatosítóktól, csakúgy mint az etruszkoktól az Alpokon innen. Nagyon energikus és vállalkozó szellemű fajta. A rómaiak viszont tunya népség voltak, minden intellektuális érdeklődés nélkül. A mi világunkban a Sötét Korig, a Birodalom elsöpréséig alig volt technikai fejlődés.
– Ebben a történelemben a rómaiak hamar eltűntek. És nagyon úgy érzem, hogy a zsidók is erre a sorsra jutottak. Arra tippelek, hogy Róma erőkiegyenlítő hatása nélkül a szírek rátelepedtek a makkabeusokra: ez a mi történelmükben is kis híján bekövetkezett. A judaizmus eltűnt, és ezért a kereszténység sem jöhetett létre soha. Végül is Róma eltűnésével a gallok ragadták magukhoz a hatalmat. Elkezdtek felfedezni, jobb hajókat építettek, és rábukkantak Amerikára a kilencedik században. De nem jártak annyival az indiánok előtt, hogy azok ne érték volna utol őket… még tán ösztönözést is adtak nekik, hogy saját birodalmakat alapítsanak, mint például a mai Huy Braseal. A tizenegyedik században a kelták összetákolták a gőzgépet. Úgy látszik, a puskaport is ellesték valahonnan, alighanem Kínából, és további fontos felfedezéseket tettek. De mindezt amolyan próba-szerencse alapon csinálták, nem igazi tudományos háttérrel.
Van Sarawak bólintott.
– Valószínűleg igazad van. De mi történt Rómával?
– Nem tudom. Még nem. De a kulcspont valahol ott lehet.
Everard megint Deirdre-re fordította figyelmét. – Talán meg fogsz lepődni – mondta lágyan – de a mi népünk már járt ezen a világon úgy 2500 évvel ezelőtt. Ezért beszélem a görögöt, miközben nem tudom, hogy mi történt azóta. Tőled szeretném megtudni: ahogy látom, valódi tudós vagy.
A lány elpirult, és lesütötte vöröshajúaknál ritkaságszámba menően hosszú pilláit.
– Örömmel leszek a segítségetekre, amennyire telik tőlem – Aztán hirtelen visszakérdezett: – De cserébe ti is segítetek nekünk?
– Nem tudom – mondta Everard súlyosan. – Szeretnénk, de nem biztos, hogy képesek vagyunk.
Mert hiszen az a feladatom, hogy téged és az egész világodat halálra ítéljelek.

5.

Amikor Everardot a szobájába vezették, látta, hogy az itteni vendégszeretet több, mint bőkezű. Túl fáradt és lehangolt volt ahhoz, hogy kiélvezze… De legalább, gondolta félálomban, Van rabszolganőjét nem fogja csalódás érni.
Errefelé korán keltek. Emeleti ablakából Everard a parton masírozó őröket látott. Sarawakkal együtt ment le a reggelihez, ahol szalonna, tojás, pirítós és kávé tette teljessé az álom érzését. Ap Ceorn visszament a városba tárgyalni, közölte Deirdre, aztán minden komolyságot félretéve vidáman fecserészni kezdett. Everard megtudta, hogy egy amatőr színjátszó csoport tagja, ami néha klasszikus görög darabokat is előad eredetiben: innen a folyékony nyelvtudás. A lány ezenkívül lovagolt, vadászott, vitorlázott, úszott…
– Jöttök ti is? – kérdezte.
– He?
– Úszni – pattant fel a székéből a gyepre Deirdre. Tűzpiros levelű fák alatt ültek. A lány ártatlanul ledobta a ruháit. Everard szinte hallani vélte a tompa koppanást, ahogy Sarawak álla leesett.
– Gyertek! – nevetett a lány. – Aki utolsónak ér ide, az sassenach!
Már ott paskolta a szürke hullámokat, amikor Everardék leértek a partra. A vénuszi nyöszörgött.
– Én egy meleg bolygóról származom. Az őseim indonézek voltak, trópusi madarak.
– Holland felmenőid is voltak, ha jól tudom – vigyorgott Everard.
– De nekik is volt annyi eszük, hogy Indonéziába költözzenek.
– Jól van, akkor ne gyere be.
– A francba! Ha ő kibírja, akkor én is kibírom – Van Sarawak beledugta az egyik lábujját a vízbe, és újfent felnyögött.
Everard a tanult módszerekkel összeszedte minden elszántságát, és belefutott a vízbe. Deirdre lefröcskölte. Everard lemerült, elkapta az egyik karcsú bokát, és lerántotta a lányt. Percekig hancúroztak, csak aztán szaladtak vissza a házba zuhanyozni. Van Sarawak savanyú ábrázattal, gyilkos hangulatban követte őket.
– Tantalusz hozzám képest semmi – motyogta. – Itt van előttem az egész kontinuum legszebb lánya, én meg nem tudok beszélni vele, és ráadásul félig jegesmedve.
Miután a rabszolgák szárazra törölték és a helyi ruhákba öltöztették őket, Everard a szalon kandallója elé állt.
– Milyen minta ez? – kérdezte skót szoknyája gyapjúszövetére mutatva.
Deirdre felemelte kipirult arcát.
– Az én klánomé – felelte. – A megbecsült vendégek itteni tartózkodásuk alatt mindig klántagnak számítanak, még vérbosszú esetén is. – Szégyenlősen elmosolyodott. – Köztünk pedig szó sincs erről, Manslach.
Everard erre elkomorodott. Eszébe jutott, mi a célja.
– A történelemről szeretnélek kérdezgetni – mondta. – Ez a speciális érdeklődési területem.
A lány bólintott. Aranyszalagot kötött a hajába, aztán leemelt egy könyvet egy zsúfolt polcról. – Szerintem ez a legjobb történelmi munka. Bármit megtalálok benne, amit tudni akarsz.
És megmondod, mit kell tennem, hogy elpusztítsalak.
Everarddal együtt leültek a kanapéra. Az inas betolta az ebédet. Everard rosszkedvűen, étvágytalanul evett.
Követnie kell a szálat…
– Róma és Karthágó harcoltak valaha egymás ellen?
– Igen. Ami azt illeti, kétszer is. Először szövetkeztek Epirusz ellen, de szétváltak. Róma nyerte meg az első háborút, és megpróbálta megtiltani a karthágói vállalkozásokat. – Tiszta profilja úgy hajolt a lapok fölé, mint egy tanuló gyermek arca. – A második háború 23 év múlva tört ki, és… hmm… úgy 11 évig tartott, bár az utolsó három év főleg tisztogatás volt, miután Hannibál bevette és porig égette Rómát.
Aha! De Everard valahogy nem tudott igazán örülni a felfedezésének.
A második pun háború (itt rómainak hívták), illetve valami ebből fakadó kritikus ellentét volt a fordulópont. De részben kíváncsiságból, részben pedig azért, mert félt véglegesen elkötelezni magát, Everard nem próbálta meg azonnal lokalizálni az elhajlást. Először tisztába kell jönnie azzal, hogy mi történt. (Nem… Hogy mi nem történt. A valóság itt van mellette: meleg és lélegzik. Ő maga a szellem.)
– És aztán mi történt? – kérdezte közönyösen.
– A karthágói birodalom elnyelte Hispániát, Gallia déli részét, és Itália lábfejét – mondta. – Itália többi része tehetetlenségben és zűrzavarban leledzett a római konföderáció felbomlása után. De a karthágói kormány túlságosan korrupt volt ahhoz, hogy megtartsa hatalmát. Hannibált magát is eltették láb alól olyan emberek, akik úgy vélték, hogy becsületessége az útjukban áll. Ezalatt Szíria és Parthia a keleti Mediterrániumért harcolt. Parthia nyert, és ezzel még nagyobb hellén befolyás alá került.
– A római háborúk után vagy száz évvel germán törzsek rohanták le Itáliát. – (Ezek lehettek a cimbrik, teuton és arhbron szövetségeseikkel, akiket Everard világában Marius megállított.) – Pusztító menetelésük Gallián keresztül a keltákat is mozdulásra késztette: Hispánia és Észak-Afrika felé, ahogy Karthágó hanyatlott. És Karthágótól sokat tanultak a gallok.
– Harcok hosszú időszaka következett, amely során Parthia letűnt, és kelta államok emelkedtek ki. A hunok leverték a germánokat Közép-Európában, de őket viszont Parthia győzte le: tehát a gallok bevonultak és csak Itáliában meg Hyperborean maradtak germánok. – (Ez a Skandináv félsziget lesz.) – Ahogy a hajók egyre jobbak lettek, fellendült a közel-keleti kereskedelem, Arabia felől, és közvetlenül Afrika körül. – (Everard történelmében Július Caesar meglepve látta, hogy a venétiek mindenki másnál jobb hajókat építenek a Földközi tenger mentén.) – A kelták felfedezték Dél-Afallont, és szigetnek hitték – innen az Ynys név – de a maják kiverték őket. A britti kolóniák északabbra onnan megmaradtak, és végül függetlenséget vívtak ki maguknak.
– Ezalatt Littorn rohamos léptekkel fejlődött. Egy ideig az övé volt Európa legnagyobb része. A kontinens nyugati része is csak a Százéves Háborút követő békeszerződés révén nyerte vissza szabadságát, amiről már beszéltem. Az ázsiai országok lerázták magukról kifulladt európai uraik igáját, és modernizálták magukat, míg a nyugati népek viszont hanyatlásnak indultak. – Deirdre fölnézett a könyvből, amiben beszéd közben keresgélt. – De ez csak durva vázlat, Manslach. Folytassam?
Everard a fejét rázta.
– Ne, köszönöm – Aztán kisvártatva: – Nagyon őszinte vagy a saját országod helyzetét illetően.
Deirdre keményen mondta:
– A legtöbben nem ismerik ezt be, de szerintem az a legjobb, ha az ember szembenéz a valósággal.
Aztán mohón, sürgetve kérte:
– De most mesélj te a világodról. Hihetetlenül csodálatos lehet.
Everard sóhajtva kikapcsolta a lelkiismeretét, és folyékonyan hazudni kezdett.
A támadás aznap délután következett be.
Van Sawarak kilábalt depressziójából, és buzgón tanulta az afalloniai nyelvet Deirdretől. Kéz a kézben sétálgattak a kertben, közben néha megálltak, hogy elmondják az egyes dolgok nevét, vagy elmutogassák az igéket. Everard ott ment mögöttük, és bár néha halványan eszébe jutott, hogy talán fölösleges harmadik, igazából inkább azon törte a fejét, hogyan juthatnának vissza a gépükhöz.
Ragyogó napfény ömlött a halovány, felhőtlen égből. Egy juharfa virított vörösen, a gyepre sárga levelek szállingóztak. Egy idősebb rabszolga söpörgette az udvart ráérősen, egy fiatal indián őr álldogált puskával, és két farkaskutya szunyókált a földön. Békés volt a kép: nehezen lehetett elképzelni, hogy a falakon túl a halált készítik elő.
De az ember csak ember, bármelyik történelemben. Ebben a kultúrában nem volt meg a nyugati civilizáció kegyetlen akaratossága és kifinomult gonoszsága, sőt, valahogy furcsán ártatlannak látszott. De azért próbálkozásban nem volt hiány. És ebben a világban, ahol nem alakul ki az igazi tudomány, az ember végtelenül ismételgetheti a háború, az összeomlás és megint a háború ciklusát. Everard jövőjében már kitörtek ebből a bűvös körből.
De mivégre? Nem mondhatta tiszta szívvel sem azt, hogy az a kontinuum rosszabb, mint a sajátja, sem azt, hogy jobb. Egyszerűen más. És nincs ezeknek az embereknek legalább annyi joguk létezni, mint… mint az övéinek, akik nemlétre vannak kárhoztatva, ha ő kudarcot vall?
Ökölbe szorult a keze. Ez a dolog túl messzire megy. Senkinek nem lenne szabad ilyesmiben döntést hozni.
A végkifejletnél, ezt jól tudta, nem az elvont kötelességérzet fogja vezérelni, hanem a kis dolgok, a kis emberek, akikre emlékszik.
Megkerülték a házat, és Deirdre a tengerre mutatott. – Awarlann – mondta. Kibontott haja lángolt a szélben.
– Most ez óceánt, Atlantit, vagy vizet jelent? – nevetett Van Sarawak. – Nézzünk utána. – A part felé vezette a lányt.
Everard követte őket. Hosszú, gyors gőzhajó szelte a hullámokat úgy egy kilométerre a parttól. Sirályok sereglettek köré hóviharszerű szárnylobogtatással. Everard arra gondolt, hogy ha ő lenne a parancsnok, akkor itt cirkálna egy járőrhajó.
Egyáltalán el kell döntenie valamit? Vannak más járőrök is a pre-római korban. Visszatérnek a sajátjuknak hitt korba, és…
Everard megdermedt. Borzongás futott végig a hátán, és görcsbe rándult a gyomra.
Visszatérnek, látják, hogy mi történt, és megpróbálják kijavítani a hibát. Ha valamelyiküknek sikerül, akkor ez a világ egy szempillantás alatt eltűnik a téridőből, és ő is eltűnik vele.
Deirdre megállt. Everard verítékben fürdött, alig látta, mit néz a lány kiabálva és mutogatva. Aztán mellé állt, és kipillantott a tengerre.
A hajó a közelben állt, magas kéménye füstöt és szikrát okádott, az orrán ragyogott a kígyófigura. Látta a fedélzeten hajladozó emberi alakokat, és valami szárnyas fehér dolgot… A hajó farából emelkedett föl, és egy vontatókötélhez rögzítve szállt egyre feljebb. Egy sikló! Legalább idáig eljutott a kelta repülési tudomány.
– Ügyes – mondta Van Sarawak. – Gondolom, ballonjaik is vannak.
A sikló eleresztette vontatókötelét és szárnyra kelt. Az egyik parti őr felkiáltott. A többiek is kiszaladtak a házból, a nap megcsillant pisztolyaikon. A gőzhajó egyenest a partnak tartott. A sikló árkot szántva landolt a homokos parton.
Egy tiszt ordítva parancsolta hátrébb Everardékat. Everard Deirdre-re nézett: a lány arca sápadt volt és hitetlenkedő. Aztán a siklón elfordult egy kis torony – Everard önkéntelenül is arra gondolt, hogy kézzel irányítják – és egy könnyű ágyú dörgött fel.
Everard levetette magát a földre. Van Sarawak szintén, és a lányt is magával rántotta. Rettentő kartács zúdult az afalloniai katonákra.
Aztán puskák ropogtak. Turbános, szarongos, sötétarcú férfiak ugráltak elő a repülőből. Hinduradzs, gondolta Everard. Tűzharcba bonyolódtak a megmaradt őrökkel, akik kapitányuk parancsát várták.
A tiszt felordított, és rohamra indította csapatát. Everard felpillantott a homokból, és látta, hogy már majdnem rajta van az ellenségen. Van Sarawak talpra ugrott. Everard arrébb gördült, megfogta a bokáját és lerántotta, mielőtt belevethette volna magát a küzdelembe.
– Engedj! – vicsorogta a vénuszi. Az ágyútűz után maradt halottak, sebesültek szörnyű vörösben úsztak. A csata zaja betöltötte az eget.
– Nem, te tökkelütött idióta! Minket keresnek, és az a vad ír a legrosszabbat tette, amit tehetett… – Újabb fejlemény vonta magára Everard figyelmét.
A sekélymerülésű, csavarpropelleres gőzhajó felfutott a partra és fegyvereseket bocsátott ki magából. Az afalloniaiak megkésve jöttek rá, hogy ellőtték a muníciójukat, most pedig hátba támadják őket.
– Gyerünk! – rántotta talpra Deirdre-t és Sarawakot Everard. – El kell mennünk innen. Gyerünk a szomszédba!
Meglátták őket a hajóról. Everard inkább érezte, mint hallotta a talajba csapódó golyó tompa puffanását, amikor elérték a füves részt. Rabszolgák kiabáltak hisztérikusan a ház belsejében. A két farkaskutya nekiugrott a behatolóknak, de lelőtték őket.
Görnyedten és cikkcakkban: ez a megoldás. Át a falon, ki az útra! Everardnak lehet, hogy sikerült volna, de Deirdre megbotlott és elesett. Van Sarawak megállt, hogy védje. Everard is megtorpant, és ezzel már túl késő lett. Beérték őket.
A turbánosok vezére odavakkantott valamit a lánynak. Deirdre felült, és büszkén válaszolt. A férfi kurtán felkacagott, és ujjával a hajó felé bökött.
– Mit akarnak? – kérdezte Everard görögül.
– Titeket – nézett rá rémülten a lány. – Titeket kettőtöket… – A tiszt megint mondott valamit. – Meg engem, hogy tolmácsoljak… Nem!
Tekeregve védekezett, amikor elkapták a karját, részben ki is szabadította magát, és belekarmolt valakinek az arcába. Everard rövid ívű ütése nyomán orrcsont reccsent. De ez így nem mehetett soká. Puskatus koppant a fején, és ezután már csak homályosan érzékelte, hogy kezénél-lábánál fogva a hajóhoz cipelik.

6.

A katonák hátrahagyták a vitorlázógépet, kifutottak a mélyebb vizekre, és felpörgették a motort. Minden őrt megöltek vagy harcképtelenné tettek, de nekik is voltak veszteségeik.
Everard egy padon ült a merülőfedélzeten, és lassan kitisztuló tekintettel figyelte a zsugorodó partot. Deirdre ott sírt Van Sarawak vállán, a vénuszi pedig vigasztalni próbálta. Csípős, zúgó szél vágott az arcukba.
Amikor két fehér ember bukkant fel a fedélzeti feljáróban, Everard agya újra felpörgött. Ezek nem ázsiaiak. Európaiak! És ahogy figyelmesebben megnézte, látta, hogy a legénység többi tagjának is kaukázusi arcvonásai vannak. A barna arcbőr csak olajos máz volt.
Felállt, és óvatosan szemügyre vette új tulajdonosait. Az egyik testes, átlagos magasságú középkorú férfi volt, vörös selyemingben és valami asztrahán-kalapban. Simára volt borotválva az arca, sötét haját varkocsba fogta. A másik valahogy fiatalabbnak tűnt: tagbaszakadt, szőke óriás rézkarikákkal varrt tunikában, lábszárvédős bricseszben, bőrköpenyben, és díszes tülkös sisakban. Mindkettőnél revolver volt, a legénység pedig nagyon tiszteletteljesen bánt velük.
– Mi az ördög – nézett körül még egyszer Everard. A szárazföld már nem látszott, észak felé tartottak. A hajótest remegett a motor erőfeszítéseitől, és sós víz fröccsent rájuk, amikor a hajóorr a hullámokba bukott.
Az idősebbik afalloniul kezdte. Everard csak a vállát vonogatta. Aztán a szakállas északi próbálkozott, először egy teljesen felismerhetetlen dialektussal, de aztán: – Taelan du cimbric?
Everard, aki több germán nyelvet ismert, megpróbálkozott, Van Sarawak pedig hegyezni kezdte holland füleit. Deirdre tágra nyílt szemmel, zavartan visszahúzódott.
– JA – felelte Everard. – Ein wenig – Amikor látta Aranyhajú bizonytalan tekintetét, módosított: – A little.
– Ah, aen litt. Godel – dörzsölgette a kezeit az óriás. – Ik hait Boierik Wulfilasson ok main gefreond heer erran Boleslav Arkonsky.
Ilyen nyelvről Everard nem hallott – még csak az eredeti cimbri sem lehetett, ennyi évszázad után – de meglehetősen jól tudta követni. A baj a beszédnél kezdődött: nem tudta megbecsülni a fejlődés irányát.
– What the hell erran thu maching, anyway? – dörögte. – Ik bin aen man auf Sirius – the stern Sirius, mit planeten ok all. Set uns gebach or willen be der Teufel to pay!
Boierik Wulfilasson fájdalmas arcot vágott, és azt javasolta, folytassák a beszélgetést bent, az ifjú hölgy tolmácsolásával. Levezette őket a fedélzeti lépcsőn, egy kicsi, de kényelmesen berendezett hajószalonba. Az ajtót nyitva hagyta, előtte egy őrrel, de még többen strázsáltak a környéken
Boleslav Arkonsky mondott valamit Deirdre-nek afalloniul. A lány bólintott, mire a férfi egy pohár bort nyomott a kezébe. Ettől Deirdre úgy látszik, megnyugodott egy kissé, de még remegett a hangja, amikor Everardhoz szólt.
– Elfogtak, Manslach. A kémeik rájöttek, hol voltál elrejtve. Egy másik csoportot is küldtek, hogy ellopják a közlekedő gépeteket. Arról is tudják, hol van.
– Gondoltam – felelte Everard. – De Baal nevére, kik ők?
Boierik hahotában tört ki a kérdésre, és hosszasan ecsetelte saját éleselméjűségét. Az ötlet lényege az volt, hogy elhitetik Suffetesszel és Afallonnal, hogy Hinduradzs a tettes. Littorn és Cimberland titkos szövetsége révén meglehetősen hatékony kémhálózat jött létre. Most a littorni követség nyári rezidenciája felé tartottak az Ynys Llangollenen (Nantucket), ahol a varázslók majd megmagyarázzák mágiáikat, és meglepetést készítenek a nagyhatalmaknak.
– És ha nem tesszük?
Deirdre szószerinti hűséggel fordította Arkonsky válaszát:
– Akkor sajnálatos következmények lesznek. Mi civilizált emberek vagyunk, és jól megfizetjük az együttműködést arannyal és tisztelettel. De ha ezt megtagadják tőlünk, akkor kikényszerítjük. Az országunk léte forog kockán.
Everard jól megnézte őket. Boierik zavartnak és boldogtalannak tűnt, a dicsekvő ragyogást mintha letörölték volna róla. Boleslav Arkonsky az asztalon dobolt összeszorított szájjal, de a szeméből mintha néma kérés áradt volna. Ne kényszerítsetek minket erre. Saját magunkkal kell szembenéznünk.
Nyilván férjek és apák, ugyanúgy szeretik a sört és a kockázást, mint bárki más, Boierik talán lovakat tenyészt Itáliában, Arkonsky pedig rózsatermesztő a balti partokon. De ez semmit sem jelent a foglyokra nézvést, ha a mindenható Nemzet tengelyt akaszt a rokonával.
Everard egy pillanatig elgyönyörködött az akció nyers művésziségében, aztán azon kezdett gondolkodni, mit tegyenek. A gőzhajó gyors, de körülbelül húsz órába fog telni, mire elérik Nantucketet, amennyire emlékezett az útra.
– Fáradtak vagyunk – mondta angolul. – Nem pihenhetnénk egy kicsit?
– Ja deedly – mondta Boierik esetlen nagylelkűséggel. – Ok wir skallen gode gefreonds bin, ni?
Nyugaton már izzott az alkonyat. Deirdre és Van Sarawak a korlátnál áll, és a szürke víztömeget bámulta. Három, immáron átöltözött és lemaszkírozott katona állt őrt fegyverrel a fedélzeten, egy ember kormányzott iránytű segítségével, Boierik és Everard föl-alá járkált. Mindenki vastagon be volt öltözve a szél ellen. Everard már szert tett némi jártasságra a cimbri a nyelvben: a nyelve ugyan még botladozott, de már meg tudta értetni magát. De azért hagyta, hogy inkább Boierik beszéljen.
– Tehát a csillagokból jöttetek? Én nem értem ezeket a dolgokat. Én egyszerű ember vagyok. Ha rajtam múlna, és szépen békésen gazdálkodjék a toszkánai birtokomon, és hagynám, hogy a világ úgy őrjöngjön, ahogy akar. De nekünk, a Nép fiainak kötelezettségeink vannak – Úgy tűnt, a teutonok teljes mértékben elfoglalták a latinok helyét Itáliában, ahogy az angolok elfoglalták a britonokét Everard világában.
– Tudom, mit érzel – mondta Everard. – Furcsa, hogy olyan soknak kell harcolnia, amikor olyan kevesen akarják.
– De erre szükség van – mondta az óriás szinte nyögve. – Carthagalann ellopta Egyiptomot, jogos tulajdonunkat.
– Italia irredenta – mormogta Everard.
– Mi?
– Á, semmi. Tehát ti, cimbrik szövetségesi vagytok Littornnak, és el akarjátok marni Európát meg Afrikát, amíg a nagyhatalmak keleten harcolnak.
– Egyáltalán nem! – mondta Boierik sértetten. – Csak biztosítjuk jogos, történelmi területi igényeinket. Hisz a király maga mondta… – És így tovább, és így tovább.
Everard megkapaszkodott az ingó fedélzeten.
– Úgy tűnik, eléggé keményen bántok velünk, varázslókkal – jegyezte meg. – Vigyázzatok, különben komolyan megharagszunk rátok.
– Mindannyian védve vagyunk átkok és bűbáj ellen.
– Hát…
– Jó lenne, ha szabad akaratotokból segítenétek. Örömmel bebizonyítom nektek ügyünk igazságát, ha van egy-két szabad órátok.
Everard megrázta a fejét, arrébb ment és megállt Deirdre mellett. A lány arca csak világos foltnak látszott a sűrűsödő homályban, de a hangjából fojtott harag csendült:
– Remélem, megmondtad nekik, mit csináljanak a terveikkel, Manslach.
– Nem – mondat Everard súlyosan. – Segítem fogunk nekik.
A lány villámsújtottan állt.
– Mit mondasz, Manse? – kérdezet Van Sarawak. Everard elmondta.
– Nem! – jelentette ki a vénuszi.
– De igen – mondta Everard.
– Istenemre, nem! Én inkább…
Everard megszorította a fiatalember karját, és jéghidegen mondta:
– Maradj nyugton. Tudom, mit csinálok. Mi nem állhatunk egyik oldalra sem ebben a világban: mi mindenki ellen vagyunk, és jobb, ha ezt te is belátod. Nem tehetünk mást, mint hogy velük tartunk egy ideig. És ezt ne mondd el Deirdre-nek.
Van Sarawak lehorgasztotta a fejét, és elgondolkodva állt egy darabig.
– Rendben – mondta végül tompán.

7.

A littorni üdülőhely Nantucket déli partjain volt egy halászfalu közelében, de fallal elszigetelve attól. A követség otthoni stílusában építkezett: hosszú faházak ívelt macskahát-tetővel. A nagy csarnok és a melléképületek kövezett udvart fogtak körbe. Everard végzett az éjszakai alvással és a reggelivel, amit oly nyomorulttá tett Deirdre tekintete. Kimentek a mólóra. Ott már egy nagyobb hajó várakozott, a környéken pedig nyüzsögtek a kemény külsejű emberek. Arkonsky izgatottan mondta afalloniul:
– Úgy látom, meghozták a mágikus gépeket. Azonnal munkához láthatunk.
Amikor Boierik lefordította neki a szavakat, Everardnak meglódult a szívverése.
A vendégeket – a cimbriaik ragaszkodtak ehhez a megnevezéshez – egy túlméretezett terembe vezették, ahol Arkonsky térdet hajtott egy négyarcú bálvány: Svantevit előtt, amit a másik történelemben tűzifává aprítottak a dánok. Tűz lobogott a kandallóban az őszi hideg ellen, a falak mellett őrök sorakoztak. Everard csak a gépét látta: ott csillogott az ajtó mellett.
– Úgy hallottam, kemény csatát vívtak Catuvellaunanban, hogy megszerezzék ezt a dolgot – jegyezte meg Boierik. – Sokan meghaltak, de a csapatunknak sikerült úgy eljönnie, hogy nem szegődtek a nyomukba – Vigyázva megérintette az egyik fogantyút. – Ez a szerkezet tényleg meg tud jelenni a semmiből bárhol, ahol az utasa akarja?
– Igen – mondta Everard.
Deirdre olyan megvető pillantást vetett re, amilyenben Everardnak még sosem volt része. A lány büszkén, elkülönülten állt tőlük.
Arkonsky mondott neki valamit: azt akarta, hogy fordítsa le. A lány a lába elé köpött. Boierik felsóhajtott, és ő kezdett el beszélni:
– Mutassátok be a gépezetet. Én is veled fogok utazni. Figyelmeztetlek, hogy revolver lesz nálam. Mindig előre megmondod, mit akarsz csinálni, és ha nem az történik, lelőlek. A barátaid túszként ittmaradnak, és az első gyanús jelre őket is lelőjük. De biztos vagyok benne – tette hozzá – hogy mindnyájan jó barátok leszünk.
Everard bólintott. Csak úgy dörömbölt benne a feszültség: a tenyere hideg verítéktől volt nedves. – Először el kell mondanom egy varázsigét – felelte.
A tekintete csak úgy cikázott. Egy pillantása a pozíciójelzők térkoordinátáit és az óra állását véste az agyába a gépen. Másik pillantása Van Sarawakra esett, aki Arkonsky pisztolya és az őrök rászegezett puskái alatt ült a padon. Deirdre leült, mereven, és olyan messzire tőle, amennyire csak lehetett. Everard megbecsülte a pad viszonylagos helyzetét a géphez képest, aztán az ég felé emelte a kezét, és temporálban kántálni kezdte:
– Van, megpróbállak kivinni innen. Maradj pontosan ott, ahol most vagy, ismétlem, pontosan ott. Röptömben felszedlek. Ha minden jól megy, körülbelül egy perc múlva jövök vissza, miután leráztam szakállas kollégánkat.
A vénuszinak arcizma sem rándult, de vékony izzadság-patak indult el a füle mellett.
– Jól van – mondta Everard nevetséges cimbri kiejtésével. – Ülj fel a hátsó nyeregbe, Boierik, és aztán megsarkantyúzzuk ezt a csodalovat.
A szőke teuton bólintott, és engedelmeskedett. Everard, ahogy elfoglalta az első ülést, érezte, hogy egy pisztolycső nyomódik reszketegen a hátába.
– Mondd meg Arkonskynak, hogy félóra múlva itt leszünk – adta ki az utasítást. Itt körülbelül ugyanolyan időegységet használtak, mint az ő világában, hiszen mindkettő a babilóniaiaktól származott. Amikor ezzel megvoltak, Everard azt mondta:
– Először az óceán fölött fogunk megjelenni, és ott lebegünk majd.
– R-rr-remek – mondta Boierik, nem túl nagy meggyőződéssel.
Everard tíz mérfölddel keletebbre és ezer láb magasságra állította a térkapcsolókat, aztán megnyomta a főkapcsolót.
Úgy kuporogtak a magasban, mint boszorkányok a seprűnyélen, a zöldesszürke víztömeg és a sötét foltnak látszó szárazföld fölött. A szél keményen fújt. Everard erősen tartotta magát a térde közé szorítva a gépet. Hallotta a háta mögött Boierik hüledező szitkozódását, és feszesen elmosolyodott.
– Nos – kérdezte – hogy tetszik?
– Hát… ez csodálatos! – Ahogy megszokta a gondolatot, a cimbriai egészen föllelkesült. – A ballonok semmiségek ehhez képest. Ilyen gépekkel elszállhatnánk az ellenséges városok fölé és onnan zúdíthatnánk tüzet rájuk.
Ettől Everard valahogy megnyugodott egy kissé abban, amit tennie kell.
– Most előre fogunk repülni – jelentette be, és a gép előreszökkent. Boierik elragadtatva hűházott. – Most pedig egyetlen ugrással az otthonodnál leszünk.
Everard megnyomta a manőver-kapcsolót. A gép vad hurokba fordult és három gés gyorsulással zuhanni kezdett, mint a kő.
Még ő maga is alig tudott megmaradni a nyeregben, pedig ő fel volt készülve. Sosem tudta meg, hogy vajon a kanyar vagy a zuhanás vetette le Boieriket. Csak egy villanásnyira látta a fickót a tenger tükre felé kalimpálni a szélben, és azt kívánta, bár ne kényszerült volna erre.
Aztán egy ideig csak lebegett a hullámok fölött. Első reakciója egy vállrándítás volt. És ha Boieriknek még van ideje lőni? A második reakciója viszont a tömény bűntudat lett. Mindkettőt elhessegette magától, teljes erejével Van Sarawak megmentésének kérdésre koncentrált.
A térkapcsolókat egy arasszal a foglyok padja elé állította be, az időt pedig egy perccel az elindulásuk utánra. Jobb kezét a kapcsolókon tartotta – gyorsan kell cselekednie – a balját pedig szabadon hagyta.
Kapaszkodjatok meg, srácok. Jövök.
A gép majdnem pont Van Sarawak orra előtt jelent meg. Everard megragadta a vénuszi tunikáját, és magához rántotta a téridő-mezőn belülre, miközben jobb kezével visszatekerte az időkapcsolót, és rácsapott a főkapcsolóra.
Golyó csattant a fémen. Everard még futólag látta Arkonskyt lőni. Aztán minden eltűnt, és egy füves domboldalon találták magukat a tengerparton. Kétezer évvel korábban.
Everard remegve borult a kormányra.
Egy kiáltásra tért magához. Megfordult, és Van Sarawakot látta a domboldalon kúszni. Egyik karjával még mindig Deirdre derekát fogta.

A szél dalolt, a tenger hullámai megtörtek a széles homokpadon, a felhők pedig magasan úsztak a fejük fölött.
– Nem tudlak hibáztatni, Van – lépett a gép elé Everard, és a földet nézte. – De ez bonyolítja a dolgokat.
– Mit kellett volna tennem? – kérdezte a másik nyersen. – Hagytam volna ott, hogy azok a gazemberek megöljék – vagy eltűnjön az egész világával együtt?
– Ne feledd, hogy kondicionálva vagyunk. Felhatalmazás nélkül nem tudjuk elmondani neki az igazságot, még ha akarjuk se. És ami engem illet, én nem is akarom.
Everard a lányra pillantott. Deirdre nehezen lélegzett, de már eleven volt a tekintete. A szél belekapott a hajába és hosszú, lenge ruhájába.
Megrázta a fejét, mintha szabadulni akarna a lidércnyomástól, odaszaladt hozzájuk, és megfogta a kezüket.
– Bocsáss meg nekem, Manslach – lehelte. – Tudhattam volna, hogy nem akarsz elárulni minket.
Mindkettejüket megcsókolta. Van Sarawak a várakozásoknak megfelelő lelkesedéssel viszonozta a gesztust, de Everard nem tudta rávenni magát. Mindig Júdás jutott eszébe.
– Hol vagyunk? – folytatta a lány. – Olyan, mint Llangollen, de nem lakja senki. Talán a Boldog Szigetekre hoztál minket? – Megpördült, és táncolni kezdett a nyári virágok között. – Nem maradhatnánk itt egy kicsit, mielőtt hazatérünk?
Everard nagy levegőt vett.
– Rossz híreim vannak számodra, Deirdre – közölte.
A lány elnémult. Látszott rajta, hogy nagy erőfeszítéssel tartja magát.
– Nem mehetünk vissza.
A lány szótlanul állt.
– A… varázsigék, amiket használnom kellett, hogy megmeneküljünk – nem volt más választásom. De ezek az igék nem engedik, hogy hazatérjünk.
– Nincs remény? – mondta a lány alig hallhatóan.
Everard szúrós szemmel felelte:
– Nincs.
Deirdre megfordult és elsétált. Van Sarawak már mozdult, hogy utána menjen, de meggondolta magát, és leült Everard mellé. – Mit mondtál neki? – kérdezte.
Everard megismételte.
– Ez tűnt a legjobb kompromisszumnak – fejezte be. – Nem küldhetem vissza a világába, hisz tudom, mi fog történni.
– Nem – Van Sarawak szótlanul bámulta a tengert. – Melyik év ez? Úgy Krisztus kora lehet, nem? Akkor még mindig a fordulópont után vagyunk.
– Igen. És még mindig nem tudjuk, mi volt a fordulat.
– Menjünk vissza valamelyik múltbeli irodába. Ott toborozhatunk segítséget.
– Lehet. – Everard lefeküdt a fűbe, és az eget nézte. Hirtelen fáradtság lett rajta úrrá. – Azt hiszem, itt is lokalizálni tudom azt az eseményt, bár Deirdre segítsége is kell hozzá. Kelts föl, ha visszajött.
A lány száraz szemmel tért vissza, bár nem is látták, hogy sírt volna. Amikor Everard megkérdezte, hogy hajlandó-e segíteni a küldetésében, a lány bólintott.
– Persze. A tiéd az életem, hisz te mentetted meg.
Miután belevittelek az életveszélybe. Óvatosan mondta: – Csak néhány információ kérek tőled. Tudsz olyasmiről… hogy embereket olyan álomba altatnak, amiben elhisznek mindent, amit hallanak?
A lány kétkedően bólintott.
– Láttam orvos-druidákat ilyesmit csinálni.
– Nem lesz semmi bajod tőle. Csak azért szeretnélek elaltatni, hogy minden eszedbe jusson, még az is, amiről azt hitted, hogy elfelejtetted. Nem fog sokáig tartani.
Nehezen viselte a lány jóhiszeműségét, őrjárati technikákkal a teljes felidézés hipnotikus állapotába juttatta, és kiszedett belőle mindent, amit a második pun háborúról tudott. Ez elégnek látszott a céljaihoz.
Róma beavatkozása az Ebrótól délre folyó karthágói vállalkozásokba, és ezzel a békeszerződés közvetlen megsértése volt az utolsó csepp a pohárban. I. e. 219-ben Hannibál Barca, a kartágói Spanyolország kormányzója ostromot indított Sagentum ellen. Nyolc hónap alatt bevette, és így régóta tervezett háborút provokált ki Rómával. 218 májusának elején 90 ezer gyalogossal, 12 ezer lovassal és 37 elefánttal átkelt a Pireneusokon, végigmasírozott Gallián és átment az Alpokon. Veszteségei elképesztőek voltak: csak 20 ezer gyalogos és hatezer ló érkezett meg Itáliába az év végén. Ezzel együtt a Ticinius folyónál fogadott és le is győzött egy erősebb római sereget. A következő évben számos véres győzelmet aratott és előrenyomult Apulia és Campania felé.
Apulia, Lucania, Bruttia és a samniták átálltak az ő oldalára. Quintus Fabius Maximus gerillaháborút kezdett ellene, ami kimerítette Itáliát és semmit sem döntött el. De ezalatt Hasdrubal Barca szervezkedni kezdett Spanyolországban, és 211-ben megérkezett az erősítéssel. 210-ben Hannibál bevette és fölégette Rómát, és 207-re a konföderáció utolsó városai is behódoltak neki.
– Hát ennyi – mondta Everard. Végigsimított a fekvő lány rézszín sörényén. – Most aludj. Aludj jól, és ébredj vidám szívvel.
– Mit mondott? – kérdezte Van Sarawak.
– Rengeteg részletet – mondta Everard.
A teljes történet több, mint egy óráig tartott. – De ami fontos: nagyon jól ismeri azt a korszakot, de a Scipiókról még csak említést sem tett.
– A kicsodákról?
– Publius Cornelius Scipio vezette a római csapatokat Ticinusnál. Ott valóban megverték, a mi világunkban is. De később volt annyi esze, hogy nyugatnak forduljon, és elintézze a karthágóiak spanyolországi bázisát. Ezzel gyakorlatilag elvágta Hannibált Itáliában, és azt a kis ibériai segítséget, amit kaphatott, elsöpörték. Scipio ugyanilyen nevű fia szintén főparancsnok lett, és végül ő volt az, aki leverte Hannibált Zamánál ő volt idősebb Scipio Africanus.
– Apa és fia messze a legjobb római vezérek voltak. De Deirdre sosem hallott róluk.
– Tehát… – Van Sarawak kelet felé pillantott, a tengeren túlra, ahol gallok, cimbrik és parthiaiak masíroztak át a szétzúzott klasszikus világon. – Mi történt velük ezen az idővonalon?
– A saját teljes emlékfelidézésem szerint mindkét Scipio ott volt Ticinusnál, és majdnem meg is ölték őket. A fiú mentette meg az apja életét a visszavonulásnál, ami szerintem leginkább fejvesztett menekülés volt. Egy a tízhez le merném fogadni, hogy ebben a történelemben a Scipiók ott vesztek.
– Valaki biztosan lecsapta őket – mondta Van Sarawak. A hangja megkeményedett. – Egy időutazó. Csak erről lehet szó.
– Hát, elég valószínűnek látszik. Majd meglátjuk – Everard levette a szemét Deirdre szendergő arcáról. – Meglátjuk.

8.

A jégkorszaki üdülőben – fél órával azután, hogy elindultak New Yorkba – egy kedves, görögül is beszélő matróna gondjaira bízták a lányt, aztán összetrombitálták a kollégáikat. Üzenőkapszulák kezdtek röpködni a téridőn keresztül.
Az i.e. 218 előtti irodák – a legközelebb ehhez 250-230-ban volt egy Alexandriában – még "megvoltak", összesen körülbelül kétszáz emberrel. A jövővel történő írásbeli kapcsolatfelvétel persze eredménytelennek bizonyult, és néhány rövid előreugrás mindenkit meggyőzött. Aggodalmas konferenciára gyűltek össze az Akadémián, még az oligocén korban. A független ügynökök felette álltak a rögzített beosztásúaknak, de egymásnak nem: a személyes tapasztalat jogán Everard került a főtisztek tanácsának elnöki székébe.
Lehangoló munka volt ez. Ezek a férfiak és nők évszázadokat ugráltak az időben, és az istenek fegyvereit forgatták, de ettől még ugyanúgy emberek maradtak, fajuk minden meggyökeresedett komiszságával együtt.
Mindenki egyetértett ebben, hogy a hibát ki kell javítani. De féltették azokat az ügynököket, akik még azelőtt mentek előre, hogy figyelmeztetni lehetett volna őket, mint ahogy Everarddal is történt. Ha nem érnek vissza, mielőtt a történelmet visszaváltoztatják, sosem látják őket többé. Everard küldött ki ugyan mentőcsapatokat, de nem sokat remélt tőlük. Keményen figyelmeztette őket, hogy az itteni idő szerint egy napon belül térjenek vissza, különben viselhetik a következményeket.
Egy férfinek a Tudományos Reneszánszból más baja volt. Az biztos, hogy a túlélőknek kötelessége visszaállítani az eredeti időt. De kötelességük a tudás megszerzése is. Egyedülálló lehetőség kínálkozott most az emberiség egy teljesen eltérő helyzetének tanulmányozására. Több éves antropológiai kutatásokra lenne szükség, mielőtt… Everard alig tudta lebeszélni. Nem maradt annyi járőr, hogy ekkora kockázatot vállalhattak volna.
Kutatócsoportoknak kellett meghatározniuk a változtatás pontos idejét és körülményeit. A módszerek feletti vita vég nélkül zajlott. Everard kinézett az ablakon az ember előtti éjszakába, és azon tűnődött, hogy a kardfogú tigrisek vajon nem csinálják-e jobban, mint emberszabású leszármazottaik.
Amikor végre kiküldte a különféle csapatokat, felnyitott egy üveget és Van Sarawakkal együtt keményen berúgott.
Másnap magához térve a tanácsban meghallgatta a kiküldötteket, akik több évbe is kimentek előre. Egy tucatnyi járőrt mentettek meg többé-kevésbé megszégyenítő helyzetekből, másokat egyszerűen le kellett írni. A kémcsapat beszámolója már jóval érdekesebb volt. Úgy látszott, hogy két helvét zsoldos csatlakozott az Alpokban Hannibálhoz, és a bizalmába férkőztek. A háború után magas pozíciókra tettek szert Karthagóban. Phrontes és Himilco néven futottak, és gyakorlatilag ők irányították a kormányt, ők tervelték ki Hannibál meggyilkolását, és a luxus egészen új távlatait nyitották meg. Az egyik járőr látta őket is, az otthonukat is.
– Tele van olyan újításokkal, amikre a klasszikus időkben nem is gondolhattak. Én a magam részéről neldoriaknak néztem a fickókat, a 205. évezredből.
Everard bólintott. Ez a bandita-kor már eddig is sok munkát adott az Őrjáratnak.
– Azt hiszem, világos az ügy – mondta. – Ticinus előtt nem számít, hogy ott voltak-e Hannibállal vagy sem. Az Alpokban elég nehéz úgy feltűnés nélkül elkapni őket, hogy közben ne mi magunk változtassuk meg a jövőt. Ami lényeges, az az, hogy valószínűleg ők intézték el a Scipiókat: ezen a ponton kell elcsapni.
Egy tizenkilencedik századi brit – jó szakember, de kissé konzervatív – kigöngyölt egy térképet, és beszámolt légi megfigyeléseiről a csatával kapcsolatban. Infravörös teleszkóppal nézett át az alacsonyabban szálló felhőkön. – És itt álltak a rómaiak…
– Tudom – mondta Everard. – A vékony piros vonal. A kritikus pillanat az, amikor megfutamodtak, de a zűrzavar nekünk is dolgozik. Észrevétlenül körbe kis vehetnénk a csatateret, de így is csak egy-két ügynök tudna ténylegesen cselekedni. A rosszfiúk biztosan éberek lesznek, számítanak egy lehetséges ellen-interferenciára. Az alexandriai iroda tud adni Vannak meg nekem korabeli ruhát.
– Azt hittem, nekem jut ez a kiváltság – kiáltott fel az angol.
– Ne haragudj, de nem – húzta mosolyra a szája szélét Everard. – Különben sincs szó semmiféle kiváltságról. Csak a nyakunkat kockáztatjuk, hogy megszüntessünk egy világot tele olyan emberekkel, mint te.
– De hát az egészet…
Everard fölállt. – Mennem kell – mondta színtelen hangon. – Nem tudom miért, de mennem kell.
Van Sarawak bólintott.

9.

Egy facsoportnál hagyták a gépet, és a mező felé indultak.
A látóhatáron túl és az égen száz fegyveres Járőr várakozott, de ez sovány vigaszul szolgált a dárdák és nyilak erdejében. Alacsony felhők rohantak a fütyülő szélben, szemerkélt az eső: a napos Itália élvezte késő őszét.
A mellvért súlyosan nehezedett Everard vállára, miközben a vértől iszamos sárban tapicskolt. Volt sisakja, lábvértje, római pajzsa a bal karján, kard a derekán. Van Sarawak ott bukdácsolt mögötte ugyanilyen felszerelésben, szeme ide-oda rebbent tiszti sisak szélborzolta tolla alatt.
Trombiták recsegtek és dobok dübörögtek, de a hangjuk szinte elveszett a kiáltozásban, lábdobogásban, sikoltozásban, a gazdájukat vesztett lovak nyihogása és a nyílvesszők süvítése közepette. Csak néhány kapitány és felderítő volt még mindig lóháton: a kengyelvas feltalálása előtt a lovassági harcnak induló csaták rendre gyalogos küzdelemként végződtek, miután a lándzsások kiestek a nyeregből. A karthágóiak nyomultak előre: lelkesen csépelték az elgörbült római sorokat. Itt-ott a csata már kisebb kupacokban folyt, ahol az emberek átkozódtak, és ütötték az idegeneket.
A csata már áthaladt ezen a területen. Everardot a halál vette körül. A római vonalak mögé sietett, a csillogó, távoli sas-figurák felé. A sisakok és holttestek fölött egy győzedelmesen lobogó vörös-bíbor zászlót pillantott meg. És ott jöttek az ormányukat lengető, tülkölő hatalmas elefántok.
A háború mindig ugyanolyan: nem csinos, térképre rajzolt hadmozdulatok összessége, nem a nemes lovagiasság, hanem a ziháló, izzadó és véres emberek tombolása.
Karcsú, barna arcú ifjú mozgolódott a közelben, hasztalan próbálva kirántani magából a hasába fúródott gerelyt. Karthágói parittyás volt, de a kövér itáliai paraszt, aki mellette ült, és hitetlenkedve bámulta karja csonkját, ügyet sem vetett rá.
A levegőben varjak köröztek a szelek szárnyán. Vártak.
– Erre – morogta Everard. – Siess, az isten áldjon meg! Ez a vonal is bármelyik percben széteshet.
Szaggatta torkát a levegővétel, amint a Köztársaság állásai felé ügetett. Eszébe jutott, hogy mindig is jobb szerette volna, ha Hannibál győz. Volt valami visszataszító a hideg, fantáziátlan rómaiakban. És most mégis itt van, hogy megmentse a várost. Hiába, az élet sokszor produkál furcsaságokat.
Némi vigaszul szolgált, hogy Scipio Africanus a háború utáni megmaradt kevés tisztességes férfiú közé tartozott.
Kiabálás és fémcsattogás hallatszott: az itáliaiak hátráltak. Everard valami olyat látott, mintha hullám csapódna egy hegynek. Pedig a hegy volt az, ami haladt előre, visítva és döfködve.
Futásnak eredt. Egy rémülten ordító légionárius ment el mellette. Egy őszes római veterán a földre köpött, megvetette a lábát, és csak állt a helyén rendületlenül, amíg le nem vágták. Hannibál elefántjai dörögve forgolódtak. A karthágói sorok szilárdan tartották magukat, és embertelen dobritmusra nyomultak előre.
Most előre! Everard lovasokat látott: római tiszteket. Magasra tartották a sasokat, és kiabáltak, de senki sem hallotta őket a zűrzavarban.
Egy kis csapatnyi légionárius botorkált el mellettük. Vezetőjük odakiáltott nekik:
– Ide hozzám! Vénusz hasára, megtáncoltatjuk őket!
Everard megrázta a fejét, és ment tovább. A római fogcsikorgatva vetette rá magát.
– Ide gyere, te gyáva… – A sokkfegyver lövése belefojtotta a szót. A sárba rogyott. Emberei remegni kezdtek, valaki felvonyított, és a csapat szétszaladt.
A karthágóiak már nagyon közel voltak, pajzs pajzs mellett, vértől pirosló karddal. Everard látta egyikük arcán a friss vágást, a másik horgas orrát. Egy elhajított lándzsa pattant le kongva a sisakjáról. Leszegett fejjel futni kezdett.
Előtte kisebb küzdelem bontakozott ki. Megpróbálta kikerülni, és belebotlott egy véres holttestbe. Erre rajta meg egy római katona esett keresztül. Van Sarawak káromkodva rángatta ki a kupacból. Egy kardvágás felhasította a vénuszi karját.
Előttük Scipio embereit reménytelenül bekerítették. Everard megállt, levegőt szívott szomjazó tüdejébe, és a szemerkélő esőbe bámult. Nedves páncél csillant: egy csapat római lovas galoppozott el mellettük, orrig sáros hátasokon. Ennek kell lennie a fiúnak, Scipio Africanusnak, aki apja segítségére siet. A patkók dobbanása megremegtette a földet.
– Ott vannak! – kiáltott fel Sarawak, és mutogatni kezdett.
Everard ott helyben lekuporodott. Az eső a sisakjáról az arcába csörgött. Egy másik irányból karthágói csapat közeledett a bekerített sasok felé. Élükön két jellegzetesen darabos ábrázatú és magas neldori. Kincstári páncélt viseltek, de mindkettő keskenycsövű pisztolyt szorongatott.
– Erre! – Everard megpördült és feléjük rontott. Mellvértje bőrözése nyikorgott a futástól.
A járőrök már közel jártak a karthágóiakhoz, amikor azok észrevették őket. Az egyik lovas figyelmeztetően elkiáltotta magát. Két őrült római! Everard látta, hogy elvigyorodik a szakálla alatt. Az egyik neldori felemelte a fegyverét. Everard hasravetette magát. A gonosz kékesfehér sugár csak a hűlt helyét hasította. Visszalőtt, mire az egyik afrikai ló hangos fémcsörömpölés közepette összerogyott. Van Sarawak megállt, és folyamatosan lőtt. Két, hár, négy – és már ott is van az egyik neldori a sárban!…
Az emberek egymásnak estek a Scipiók körül. A neldoriak csapata rémülten ordítozott. A sugárvetőt már biztosan látták akcióban de ezek a láthatatlan sugarak megrémítették őket. Nekiiramodtak. A második bandita visszanyerte uralmát a lova fölött, és megfordult, hogy a nyomukba eredjen.
– Rendezd le azt, amelyiket leszedted Van – zihálta Everard. – Vidd ki a csatatérről, ki kell kérdeznünk… – Nagy nehezen talpraállt, és egy gazdátlan ló felé indult. Szinte nem is volt toldatában, de máris nyeregben volt és üldözőbe vette a másik neldorit.
Mögötte Publius Cornelius Scipio és fia kivágta magát és csatlakozott visszavonulóban lévő csapatához.
Everard átvágott a káoszon. Siettette a lovat, de csak annyira, hogy a másik nyomában maradjanak. Ha elvesztené szem elől, meg mindig lecsaphat egy gép, és rövid úton elintézheti a prédát…
Ugyanez juthatott eszébe a neldorinak is, mert megfékezte a lovát, és célzott. Everard látta a vakító villanást, és érezte arcán a sugár forróságát. Széles szórásra állította a pisztolyát, és ligetesből lőtt.
A következő sugár telibe találta a lova szügyét. Az állat megingott, és Everard kirepült a nyeregből. Tanult reflexei tompították az esést. Talpra kecmergett és ellenfele felé botorkált. A sokkfegyver leesett valahova a sárba, és most nem volt ideje megkeresni. Nem baj, majd később felszedi, ha még él. A kábítósugár amúgy is célba talált. Ilyen szórtan nem tudott elkábítani egy embert, de a neldori így is elejtette sugárvetőjét, a ló pedig csukott szemmel, ingadozva állt.
Everard arcát paskolta az eső. Odaért a kába lóhoz. A neldori leugrott a földre, és kardot rántott. Everard pengéje is előkerült.
– Ahogy akarod – mondta latinul. – Egyikünk ittmarad ezen a mezőn.

10.

A hold a hegyek fölé emelkedett, és egycsapásra ragyogó gyémántmezővé változtatta a havas tájat. Messze északon egy gleccser verte vissza csillogva a fényt, és egy farkas vonyított. A cro-magnoniak barlangjukban kántáltak, hangjuk csak halványan szűrődött be a verandára.
Deirdre ott állt a sötétben, és kifelé bámult. Az arcára eső holdfény megcsillant a könnyein. Megrezzent, amikor Everard és Van Sarawak mögéje léptek.
– Ilyen hamar visszajöttetek? – kérdezte. – Hisz csak ma reggel mentetek el.
– Nem tartott sokáig – mondta Van Sarawak. Kapott egy kis hipno-képzést ógörögből.
– Remélem… – a lány mosolyogni próbált. – Remélem, végrehajtottátok feladatotokat, és most megpihenhettek a munka után.
– Igen – szólt Everard. – Befejeztük.
Egy ideig így álltak egymás mellett, és kifelé néztek a téli világra.
– Igaz amit mondtál, hogy soha többet nem mehetek haza? – kérdezte halkan Deirdre.
– Attól tartok, igaz. A varázsigék… – nézett Everard jelentőségteljesen Van Sarawakra.
Hivatalos engedélyt kaptak rá, hogy bármit elmondjanak a lánynak, amit akarnak, és hogy elvigyék oda, ahol szerintük a legjobban tudna élni. Van Sarawakot nem lehetett eltántorítani attól a rögeszméjétől, hogy erre a célra az ő századának Vénusza a legalkalmasabb, Everard pedig túl fáradt volt a vitához.
Deirdre hosszan beszívta a levegőt.
– Akkor hát így van – mondta. – Nem fogom az egész életemet szomorkodással tölteni. Baal biztosan gondoskodik róla, hogy minden rendben legyen otthon, az enyéimmel.
– Biztosan így lesz – mondta Everard. Hirtelen elege lett az egészből. Csak aludni vágyott. Hagyta, hogy Van Sarawak mondja el, amit el kell mondani, és hogy ő söpörjön be minden esetleges nyereséget. Biccentett a társának.
– Megyek aludni – közölte. – Folytasd helyettem is, Van.
A vénuszi karonfogta a lányt. Everard lassan visszament a szobájába.

VÉGE