Ray Bradbury - Holdkórosok temetője

1.

Hol volt, hol nem volt, volt egyszer két város egy városon belül. Az egyik világos, a másik sötét. Az egyikben állandó nyüzsgés, a másik mozdulatlan. Az egyik felforrósodott, s tele állandóan változó fényekkel. A másik hideg, s kövek cövekelték a földhöz. Amikor a város eleven részét alkotó Maximus Filmgyár mögött lebukott a nap, az fokozatosan kezdett hasonlóvá válni a kissé odébb elterülő Green Glades nevű temetőhöz, amely a holtak birodalmát alkotta.
Mikor kialudtak a fények, megszűnt minden mozgás, és a stúdió épületei felől fújdogáló szél lehűlt; hihetetlen szomorúság suhant végig az eleven városrész kapujától a félhomályban úszó sugárutakon keresztül a várost két részre osztó magas téglafalig. S akkor hirtelen az utcákat megtöltötte valami, amit csak emlékezésnek lehetne nevezni. Ahogy a város elnéptelenedett, a magukra hagyott építményeket hihetetlen események szellemei kísértették.
Valóban ez volt a legrettenetesebb város a világon, ahol bármi megtörténhetett és meg is történt. Például mintegy tízezer haláleset. Mikor azonban megtörtént a mészárlás, az emberek nevetve feltápászkodtak, és mértek dolgukra. Egész háztömböket gyújtottak fel, de azok sohasem égtek le. Szirénák sivalkodtak és rendőrautók vágódtak be a sarkon; csupán azért, hogy ott aztán a rendőrök lehámozzák magukról kék egyenruhájukat, hideg krémmel töröljék le nyúlós sminkjüket és hazamenjenek a kapun túli, nagy és általában eseménytelen világban lévő kis kunyhóikba, illetve lakásaikba. Kószáltak itt dinoszauruszok, egyszer miniatűr kiadásban, másszor viszont ötven láb magasból hajoltak félmeztelenül sikoltozó szüzek fölé. Indult innen főbb kereszteshadjárat is, hogy a katonák fegyvert fogjanak és lándzsáikat a nyugati jelmezraktár oldalába vagdossák. Nyolcadik Henrik parancsára itt hulltak porba a fejek. Innen indult útjára Drakula, hogy aztán por- és hamuként térjen vissza. Itt találhatók a Kereszt stációi és a soha ki nem fogyó vér útja, melyen forgatókönyvírók hada roskadozott a vállukat nyomó szalagok súlya alatt. Ezek azokat a snitteket tartalmazták, amelyeket a rendezők ostora és a vágók ollója ítélt örök száműzetésre. Itt vannak a tornyok, melyekből imára szólították a hithű muzulmánokat minden nap alkonyatkor.
Ha mindezt elfogadjuk, még főbb okunk van elhinni, hogy mikor lement a nap, a régi szellemek életre keltek, hogy lehűtsék a felhevült várost, s a fal túlsó felén húzódó, márvánnyal borított sétányhoz tegyék hasonlatossá. Éjfélre a hőmérséklet-változás, a szél és a távolból hallatszó templomóra ütése által teremtett csöndben a két várós végre eggyé válhatott. Most már csak az éjszakai őr járkált, Indiától Franciaországig, a préritől a barna kövekkel övezett New Yorkig, a Piccadillytől a Spanyol lépcsőkig, s ily módon hihetetlen távolságot járt be, mintegy negyvenezer kilométert, mindössze húsz perc alatt. Mindez idő alatt a fal túlsó oldalán kísértetkollégája megállította az idő kerekét, és a síremlék művek között sétálgatva, rávilágított néhány sarki angyalra, elolvasott egy-két sírfeliratot, majd leült, hogy jóízűen elfogyassza éjféli teáját mindazokkal, akik még a sírok záróköveit vigyázták. Hajnali négy órakor, mikor már az őrt is elnyomta a buzgóság, a két város összeölelkezett, és így várta, hogy a hervadt virágok, benőtt sírok felett felkeljen a nap, és hogy Indiát elárasszák az elefántok, ha a rendező istenség történetesen úgy rendelkezik és a stáb készen áll, hogy kivitelezze az ő utasításait.
Így festett a helyzet 1954-ben mindenszentek napján.
Halloween ünnepén.
Számomra az év legkedvesebb napján.
Ha nem az lenne, nem indítottam volna útnak a Két Város Történetének ezen új változatát.
Hogyan is állhattam volna ellent a kőbe vésett ajánlatnak?
Hogyne borultam volna térdre, vettem volna egy mély levegőt, s fújtam volna le a márványról a port?

2.

Én érkeztem elsőnek…
Reggel hétkor már ott voltam a stúdióban azon a Halloween-reggelen.
És én mentem el utolsónak…
Már tíz felé járt az idő, miké még mindig az éjszakai szolgálatom utolsó körét róttam, és abban az egyszerű, ám hihetetlen gondolatban sütkéreztem, hogy végre olyan helyen dolgozhatok, ahol mindennek megvan a határozott menete. Itt mindennek teljesen egyértelmű az eleje, tiszta és visszafordíthatatlan a vége. A színfalakon túl, odakint a világban, nem nagyon bíztam az életben, szörnyű meglepetései és labilis történései miatt. Amint itt sétáltam a fák között hajnalban vagy az esti szürkületben, reálisnak tűnt, hogy én vagyok az, aki kinyitja és bezárja a stúdiót. Hozzám tartozott, mert én így akartam.
Tehát bejártam egy körülbelül egykilométeres körzetet, elmentem tizennégy színpad, tíz szabadtéri díszlet mellett, és úgy éreztem, hogy saját románcom áldozata vagyok: Olyan valaki, aki őrülten rajong a filmekért, és melynek kész alárendelni életét, és mely miatt rögtön elveszti a talajt a lába alól, mihelyt a spanyol kovácsoltvas kerítésen kívül kerül.
Későre járt, de egy csomó filmnek mindenszentek napjáig kellett elkészülnie, így a nagy csomagolás és a búcsúestek több felvétellel is egybeestek. Három színpadról is, melyeknek hatalmas tolóajtaját tágra nyitották, együttesek számai, nevetés, pezsgősüvegek dugóinak pufogása és éneklés hallatszott. A bent filmes jelmezekbe öltözött tömeg üdvözölte a kintről érkező Halloweenes társaságot.
Nem mentem be sehová, csak elégedetten mosolyogtam magamban, amint elhaladtam az épületek előtt. Végtére is, minthogy azt képzeltem, hogy enyém a stúdió, akkor jöttem-mentem, mikor kedvem tartotta,
Viszont most, hogy megint sötét részre jutottam, egy kis remegés futott át rajtam. Túl régóta bolondultam már a filmekért. Olyan volt ez, mintha viszonyom lett volna King Konggal, aki tizenhárom éves koromban rám zuhant; én pedig sohasem tudtam volna kiszabadulni súlyos teteme alól.
A stúdió is így zuhant rám minden reggel, mikor megérkeztem. Órákba telt, míg függetleníteni tudtam magam bűvkörétől, újra normálisan vettem a levegőt és boldogultam a munkámmal. Az esti félhomályban viszont megint hatalmába kerített a varázslat; szaggatottá vált a lélegzetem. Tudtam; hogy egy nap meg kell ettől szabadulnom, elfutnom innét és soha vissza nem térnem, különben úgy fogok járni, mint Kong, aki egyre-másra bukik orra, majd áll fel, és végül egy nap ebbe fogok belepusztulni.
Elhaladtam az utolsó színpad mellett is, ahonnét a vidámság utolsó kitöréseitől és bömbölő dzsessztől remegtek a falak. Mellettem az egyik segédoperatőr hajtott el kerékpáron, filmmel teli táskával Éppen egy boncolásra ment, ahol a film a szerkesztő kése alá kerül majd, aki megmentheti vagy eltemetheti azt mindörökre. Ezután a színházba viszik vagy valamelyik polcra a többi kiselejtezett vacak mellé, ahol csak a por lepi be, de legalább nem eszi a rozsda.
A hollywoodi dombon egy templom órája tízet ütött. Sarkon fordultam, s visszaballagtam az írók épületében lévő kabinomba.
Az üzenet, mely beindította ezt az őrületes történetet, ott várt rám az irodámban.
Nem márványlapba vésve érkezett, hanem gyönyörűen legépelve egy kiváló minőségű noteszlapon.
Míg olvastam, az asztalom előtt álló székbe süppedtem; arcom megmerevedett, s kezem már-már ökölbe szorult, majd galacsinná gyűrte a cetlit, s félrelökte.
Ezt írták nekem:

GREEN GLADES PARK. Halloween.
Ma éjfélkor.
A központi hátsó falnál.
U.i.: Nagy titok tárul föl ön előtt. Anyag egy abszolút sikerkönyv vagy forgatókönyv számára Ne hagyja ki!

Nos, én nem vagyok bátor ember. Például sohasem tanultam meg vezetni. Nem szállok repülőgépre. Tartottam a nőktől egészen huszonöt éves koromig. Ki nem állhatom a magas helyeket; az Empire State Building mindig is iszonyú félelemmel töltött el. A liftektől is ideges leszek. A mozgólépcsőtől is. Csínján bánok az ételekkel. Az első marhaszeletet huszonnégy éves koromban kóstoltam meg, gyermekkoromban pedig hamburgeren, sonkás szendvicsen, tojáson és paradicsomszószon tengődtem.
- A Green Glades Park! - mondtam hangosan.
Jézusom, gondoltam. Éjfélkor? Én, az a srác, akit tizenéves korában elpáholtak a huligánok? Az a kisfiú, aki a bátyja hóna alá bújt, mikor először látta Az Operaház fantomját?
Igen, az a fiú.
- De hülye vagyok! - kiáltottam el magam.
Elmentem a temetőbe.
Éjfélkor.

3.

Kifelé jövet a stúdióból a főkapu melletti férfivécé felé kanyarodtam, majd továbbmentem. Ez a mosdó olyan hely, amelytől mindig is ódzkodtam; egy föld alatti, barlangszerű valami, ahol hallani lehet a víz halk csöpögését, és valamilyen, a folyami rák surranására emlékeztető hangot, amikor az ember megpróbálja kinyitni az ajtót, Már régóta tudtam, hogy tanácsos várni egy kicsit, megköszörülni a torkomat, és lassan kinyitni az ajtót, mielőtt belépek. A férfimosdó belső ajtajai vagy nagy robajjal, vagy nagyon halkan csukódnak, sőt, néha olyan csattanással, mintha egy lőfegyvert sütött volna el valaki, amint a barlanglakói egész nap, most pedig a színpadi partik miatt még késő este is, pánikszerűen vonultak vissza menedékükbe. Az ember pedig belépett a hűvös porcelán és föld alatti patakocskák csendjébe, elvégezte a dolgát, amilyen hamar csak tudta, és kézmosás nélkül menekült e helyről, csak azért, hol mikor már kívül került az ajtón, még egyszer megüsse a fülét, amint a folyami rák félénken újra mocorogni kezd, hogy ismét meghallja a nyitódó-csukódó ajtók neszét, és azt, amint a barlanglakók különböző hevességgel, illetve fejetlenséggel merészkednek elő rejtekhelyükről.
Tehát, mint mondtam, másfelé vettem az irányt, és megálltam az éppen útba eső női vécé előtt. Bekiáltottam, hogy megállapítsam, szabad-e a terep. A női vécé hideg, tiszta, fehér porcelánnal burkolt hely volt, nem pedig ide-oda rohangáló szörnyekkel teli sötét barlang. Végeztem is egy pillanat alatt, s mikor kijöttem, épp egy porosz hadtestet láttam a tízes számú színpadi parti felé menetelni, és a kapitányt, amint a közlegényeket dirigálja. Egy skandináv szőkeségű, jóképű, nagy, ártatlan szemű fiatalember gyanútlanul lépett be a férfivécébe.
Sohasem fog innen újra előkerülni, gondoltam, és végigsiettem a már majdnem éjféli utcákon.
A taxim - amit drágasága miatt nem igazán engedhettem volna meg magamnak, de most mégis úgy döntöttem, hogy az ördög vigyen el, ha egyedül megyek a sírkert közelébe - három perccel a kijelölt időpont előtt állt meg a temető kapujánál.
Két hosszú percen át számolgattam a Green Glades Parkban nyugvó mintegy kilencezer halott kriptáit és a nekik állított emlékműveket:
Így tengődnek parlagon már ötven éve, mióta Sam Green és Ralph Glade, a telektulajdonosok csődbe mentek, kaviccsal szórták be az udvart s telerakták sírkövekkel.
Mikor a károsult bungalóépítők ráéreztek elődeik nevének jó csengésére, egyszerűen felvették a Green Glades Park nevet, ahová is a stúdió kelléktárában lévő csontvázakat temették az út túlsóoldalára.
Egyesek úgy vélték; hogy azok a filmesek, akik valamicskét is részesedtek az ingatlan telekből, megvesztegették a két urat, hogy tartsák a szájukat.
Rengeteg pletyka, mendemonda, bűn és ilyen-olyan bűntett szállt sírba az első temetéssel.
És most, amint ott ültem a taxiban, remegő térddel és vacogó foggal, a távoli falra meresztettem a szemem, melynek túlsó oldalán hat biztonságos, meghitt, gyönyörű színpadot tudtam megszámolni, s ahol épp most értek véget az utolsó halloweeni mulatozások, az emberek utolsó holmijaikat csomagolták össze, a zene elhallgatott, s jó és rossz emberek egyaránt hazaszállingóztak.
Amint megláttam, hogy az autó fényszórója a nagy színpad falára irányul, és elképzeltem a búcsúzkodó embereket, hirtelen elfogott a vágy, hogy én is köztűk legyek, legyenek jók vagy rosszak, ám most azt kellett szeretnem; ami van.
A sírkertben éjfélt ütött az óra. - Nos? - hallottam egy hangot:
Rögtön elkaptam a szemem a stúdió faláról, és a sofőr tarkójára szegeztem.
Ő viszont a vasrácsozatot kémlelte, és a fogát szívogatta. A kaput rázta a szél, és a nagy óra elütötte az utolsót is.
- Ki fogja kinyitni a kaput? - kérdezte a sofőr.
- Én?! - hebegtem elképedten.
- Úgy van, - válaszolta a vezető.
Jó egy perc múlva rá tudtam szánni magam, hogy nekilássak a kapunyitásnak, de meglepetten tapasztaltam, hogy már nyitva van, és csak az a dolgom, hogy kitárjam.
Beirányítottam a taxit, mint ahogy egy öreg ember vezet egy kimerült, rémült lovat. A taxi halk pöfögése és a sofőr suttogása sem lendített valami sokat a helyzeten.
- A fenébe is, ha valami most ránk talál itt rontani, tőlem ne várja, hogy ölbe tett kézzel várjam - sopánkodott a sofőr.
- Nem, nem kell megvárnia - nyugtattam meg. - Jöhet velem óvatosan!
Több fehér alak is látszott a kavicsos út mindkét oldalán. Hallottam, amint egy kísértet valahol felsóhajt, de csak a saját tüdőm volt olyan, mint egy fújtató, mintha megpróbálna tüzet csiholni a mellkasomban.
Néhány esőcsepp hullott a fejemre.
- Istenem - suttogtam -, még esernyőm sincs.
Mi a csodát csinálok én itt? - gondoltam magamban.
Azelőtt, amikor horrorfilmet néztem, mindig kinevettem a hőst, hogy képes az éjszaka kellős közepén elmenni hazulról, mikor már otthon lenne a helye. Vagy azt a nőt, aki ugyanígy tesz, pislogva a nagy ártatlan szemével, és még hozzá tűsarkú cipőt hord, hogy legyen miben elesnie, mikor futásra kerül a sor. De most én állok itt, csupán azért, mert egy ostoba cetli ígért valamit. 
- Oké - hallottam a taxis hangját. - Eddig, vagyok hajlandó jönni!
- Gyáva alak! - kiáltottam oda neki.
- Az ám! - jött a válasz. - Itt fogok várni!
Már megtettem a fele utat a hátsó fal felé, az eső pedig mostanra egyre nagyobb cseppekben esett, verdeste az arcomat, s fojtotta belém a szitkozódást.
Elég fény szűrődött ki a taxi fényszóróiból ahhoz, hogy lássam: valaki egy létrát támasztott a temető hátsó falához, melyből ily módon könnyűszerrel át lehetett jutni a Maximus Filmgyár hátsó udvarára.
Mikor a létrához értem, felfelé fordítottam a fejem a hideg szemerkélő esőben,
A létra tetején egy ember próbált átmászni a falon.
Ám a fal tetején megdermedt, mintha villámcsapás szögezte volna oda vak, kékesfehér emulzióban: fejjel előrehajolt, mint amikor a vasutasok a síneket vizsgálják, és a teste olyan tartást vett fel, mintha bármely pillanatban át készülne vetni magát a falon, egyenesen le a Maximul Filmgyár udvarába.
Azonban mozdulatlan maradt, akár egy groteszk szobor.
Éppen fel akartam szólni neki, amikor észrevettem, hogy miért ez a csend és mozdulatlanság.
A falon fekvő férfi vagy haldoklott, vad már meg is halt.
Ez az ember idejött a sötétben, felmászott a létrán, és megdermedt valaminek a láttán - de ugyan minek a láttán? Valami a háta mögül rémítette meg ilyen hirtelen? Vagy a stúdió területén lehetett valami a távolbora, ami még ennél is sokkal rosszabb?
Az eső csak egyre verte a fehér sírköveket. Finoman megráztam a létrát.
Azután felüvöltöttem:
- Úristen!
Mert ekkor a létra tetején lévő idős ember a földre zuhant. Épp hogy el tudtam ugrani előle.
Úgy csapódott be a sírok közé, mint egy tíztonnás ólommeteorit. Feltápászkodtam, és fölé hajoltam, bár semmit sem hallottam a szívem zakatolásától; az eső pedig csak tovább verdeste a sírköveket, s teljesen eláztatta a földön heverő alakot.
Belebámultam a halott ember arcába.
De az csak üveges szemmel meredt vissza rám.
Miért nézel így rám? - kérdezte halkan.
Mert, gondoltam magamban, olyan ismerősnek tűnt.
Az arca olyan volt, mint egy fehér kő.
Ez Charles Arbuthnot, a Maximus Filmgyár előző igazgatója, latolgattam tovább.
Így van, suttogta.
De hát; kiáltottam fel gondolatban, amikor utoljára láttam önt, akkor én még tizenhárom éves kisfiú voltam, aki szeretett a Maximus előtt görkorcsolyázni. Azon a héten, mikor maga meghalt, húsz évvel ezelőtt, az újságokban főbb tócet fényképet közöltek arról a két autóról, melyek belerohantak egy telefonfülkébe, mutatták a szörnyű roncsokat, a véráztatta járdát, az eltorzult testeket, és újabb két nap múlva több száz fotó jelent meg a temetésen részt vevő ezernyi gyászolóról, a millió virágról, a valódi könnyeket hullató New York-i filmfejesekről, meg persze a mintegy kétszáz komor arcú színész sötét szemüvege mögötti nedves szemekről. Rettenetesen gyászolta magát mindenki.
Aztán közöltek még néhány fotót a Santa Monica Boulevardon lévő kocsironcsokról, észég hetek múlva is foglalkoztatta a baleset a sajtót, és a rádió még akkor is dicshimnuszokat zengett, és nem tudta megbocsátani a királynak, hogy mindőrökre elment. Mindez, James Charles Arbuthnot, maga miatt.
Nem, ez lehetetlen! Majdnem felordítottam. Hogy lehet, hogy ma este újra felbukkan egy falon? Ki tette oda? Nem halhat meg valaki kétszer, vagy maga igen?
Hatalmasat villámlott. Akkorát dörgött az ég, mintha egy nagy, súlyos ajtót csaptak volna be valahol. A halott ember arcába hulló eső olyan hatást keltett, mintha sírna. Tátott szájába is szabadon esett az égi áldás.
Egyszeriben sarkon fordultam, elüvöltöttem magam, és pucoltam onnét.
Mikor a tanihoz értem, már tudtam, hogy a szívemet valahol a holttest mellett hagytam.
Csak most éreztem, hogy fut utánam. Mikor utolért, úgy éreztem, mintha golyó fúródott volna a rekeszizmomba, és ez a lökés nekivágott a taxinak.
A sofőr a nyomomban felvert salakot bámulta.
- Volt ott valaki? - kiabálta.
- Nem!
- Hála istennek! Táguljunk innét!
A motor nem indult. Mindketten kétségbeesetten nyögtünk fel. Újraindítottunk, s ezúttal sikerült hatnunk a kocsira rémületünkkel. Úgy tartják, nem olyan könnyű hatvannal tolatni. Nekünk akkor, ott sikerült.

4.

Az éjszaka felét azzal töltöttem, hogy ültem a városcsendes részén, annak egy átlagos utcájában lévő kis biztonságos faházam egyszerűen berendezett, egyszerű nappalijában, és a zugokat fürkésztem. Már három csésze forró kakaót megittam, de még mindig rázott a hideg, amint különböző képzetek jelentek meg előttem a falon.
Az ember nem halhat meg kétszer! - töprengtem. Biztosan nem James Charles Arbuthnot volt az, akit a léhán láttam, amint ott kapaszkodik az éjszakai szélben. A testek elenyésznek. A test megszűnik létezni.
Emlékszem, mikor 1934-ben egy nap, épp a stúdió előtt korcsolyáztam, amikor J. C. Arbuthnot az épület előtt kiszállt a limuzinjából, én megbotlottam, és pont a karjaiba estem. Nevetve elkapott, adott egy autogramot, megcsípte az arcomat, s bement a kapun.
Most pedig, Jézusmária, ez a régen letűnt ember, megjelenik egy magas falon a zuhogó esőben, és az orrom elé esik a sírkert füvére. Hangokat véltem hallani, és újságfőcímeket kezdtem látni lelki szemeim előtt:

J. C. ARBUTHNOT MEGHALT, DE FELTÁMADT HALOTTAIBÓL

- Nem! - kiáltottam a fehér mennyezetnek, ahol hallani lehetett az eső kopogását, és ahol épp az a jelenet elevenedett meg előttem, amikor a férfi a földre zuhan.
- Nem ő volt az! Átkozott hazugság!
Várj reggelig! - mondta egy hang.

5.

A reggel sem segített.
Sem a rádió, sem a tévé nem számolt be semmilyen hulláról.
Az újság tele volt autószerencsétlenségekről és kábítószerügyekről szóló cikkekkel. J. C. Arbuthnotról egy szó sem.
Kitámolyogtam a házból, visszamentem a garázshoz, melyben nem étit autó, csak a használtan vett kerékpárom, rengeteg játék meg régi tudományos-műszaki folyóiratok.
Már félúton jártam a stúdió felé kerékpáromon, mikor rájöttem, hogy nem emlékszem egyetlen kereszteződésre sem, amelyen vakságomban nyilván túlhaladtam. Ez annyira megdöbbentett, hogy leszálltam a bringámról, és csak álltam ott remegve, mint a nyárfalevél.
Ekkor egy szilaj, piros, nyitott sportkocsi fékezett és állt meg mellettem.
A volánnál ülő férfi, akin fordítva volta sapka, behúzta a kéziféket. A szélvédőn keresztül bámult rám, kék szeme volt, s az egyiken monoklit viselt, mely szorosan illeszkedett szemgödrébe és vakítón verte vissza a napsugarakat.
- Adjon isten, te ostoba, istenverte gazfickó - kiáltotta német dialektussal.
Meglepetésemben majdnem elengedtem a kerékpárt. Már tizenkét éves koromban láttam ezt a profilt valamilyen régi érmén. Ez az ember vagy a feltámadt Caesar, vagy a szent Római Birodalom legfőbb német helytartója volt. A szívem csak úgy pumpálta ki a levegőt a tüdőmből.
- Mit motyog? - kiáltotta újra a kocsi vezetője. - Beszéljen hangosabban!
- Helló - hallottam a saját hangomat -, maga ostoba istenverte gazember… Maga Fritz Wong, ugyebár? Sanghajban született kínai apától, és osztrák anyától, Hongkongban, Bombay-ben, Londonban és egy tucatnyi német városban nevelkedett. Volt kifutófiú, majd filmvágó, író, még operatőr is az UFA-nál, végül pedig rendező a világ minden részén. Fritz Wong, a fenomenális rendező, A Cavalcanti varázslat című nagyszerű némafilm rendezője. Az a pasas, akit 1925 és 1927 között Hollywood uraként ismertek, és egy olyan jelenet miatt adták ki az útját, melyben a rendezésen kívül egy porosz tábornokot is játszik és Greta Froelich bugyiját szagolgatja. Ez a nemzetközileg ismert rendező előbb visszatért Berlinbe, majd újra elhagyta, amikor Hitler hatalomra került, az Őrült szerelem, A Holdra és vissza rendezője, valamint…
Minden egyes mondatomnál egy negyed hüvelyknyit fordult felém a feje, miközben a szája pajkos mosolyra húzódott. Monoklija morzejeleket villogott.
Keleti vágású szeme az üveg mögött óvatosan rám sandított. Először úgy tűnt, hogy a bal szeme maga Peking, a jobb pedig Berlin, de nem így volt. Csak a monokli nagyító lencséje miatt dominált a keleti beütés. Szemöldökéből és orcájából csak úgy sugárzott a germán arrogancia, mellyel akár kétezer évig is eléldegélt volna, vagy addig, amíg valaki meg nem elégeli, és fel nem bontja miatta a szerződését.
- Hogy is szólított? - kérdezte a legnagyobb udvariassággal.
- Ahogy maga szólított engem - válaszoltam bágyadtan. - Ostoba, istenverte gazfickónak - suttogtam.
Bólintott, majd elmosolyodott. Szélesre tárta a kocsija ajtaját. - Szálljon be!
- De maga nem is…
…ismerem magát? Gondolja, hogy azért körözgetek itt, hogy mindenfelé tuskó biciklist vegyek fel a kocsimba? Azt hiszi, nem láttam már a stúdió sarkánál sündörögni, és eljátszani, hogy maga a fehér bárány? Tudja, ki maga? - Itt összecsapta a tenyerét. - Edgar Rice Burroughs fattya, A Mars Hadura… azaz H. G. Wells törvénytelen ivadéka, egyenesen Jules Vernétől. Csukja össze a biciklijét. Már így is késésben vagyunk.
Belöktem a bringámat a hátsó ülésre, és épp hogy volt annyi időm, hogy magam is bevágódjak mellé, még mielőtt a kocsi egy pillanat alatt ötvenre gyorsult,
- Ki ne tudná - próbálta Fritz Wong túlharsogni a kipufogó zaját -, hogy mi mindketten őrültek vagyunk, hogy ott dolgozunk, ahol. De maga szerencsés, mert legalább szereti, amit csinál.
- Maga nem? - érdeklődtem.
- Krisztusom! - motyogta. - Dehogyisnem!
Nem tudtam levenni a szemem Fritz Wongról, csak néztem, amint a kormány fölé hajol, és élvezi, amint a szél az arcába fúj.
- Maga a legostobább istenverte alak, akivel valaha dolgom volt! - kiabálta. - Hát meg akar halni? Miért nem tanult meg autót vezetni? Miféle bringa ez? Ez az első filmes munkája? Minek írja azt a marhaságot? Miért nem olvas inkább Thomas Mannt vagy Goethét?!
- Thomas Mann és Goethe forgatókönyvéért senki nem adna egy petákot sem. A Halál Velencében… remekmű. A Faust… szintúgy. De egy jó forgatókönyv… vagy egy olyan novella, mint az enyém, amely segítségével az ember eljuthat a Holdra, és még el is hitetik vele, hogy mindez valóság? Én nem kérek a klasszikusokból. Hogy tud ezzel a monoklival vezetni?
- Semmi köze hozzá! Különbi is, jobb vaknak lenni. Ha alaposan megnézi az előttünk lévő kocsit, hirtelen vágya támad, hogy felöklelje hátulról. Hadd nézzem az arcát. Maga egyetért ezzel?
- Csak viccesnek találom!
- Jézusom! Maga mindent szentírásnak vesz, amit az isteni Fritz Wong mond. Hogy lehet, hogy nem tud vezetni?
Mindkettőnknek ordítanunk kellett, hogy túl tudjuk harsogni a szeműnkbe, szánkba csapó szelet.
- Az íróknak nem telik autóra! És tizenöt éves koromban láttam, hogy öt ember szakadt miszlikre, amikor a kocsijuk egy telefonfülkének rohant.
Fritz rápillantott az emlékezéstől sápadt arcomra.
- Olyan lehetett, mint egy háború, igaz? Maga nem is olyan ostoba. Úgy hallottam, hogy feladatot kapott Roy Holdstrom mellett. Jó benyomást akar tenni? Nagyszerű. Nem szívesen ismerem el, hogy minden bizonnyal képes is rá.
- Gimnazista korunk óta barátok vagyunk Royjal. Már akkor figyeltem, amint megalkotta az első miniatűr dinoszauruszokat a garázsukban. Eltökéltük, hogy majd ha nagyok leszünk, együtt fogunk szörnyeket készíteni.
- Nem - kiabálta Fritz Wong a szél ellen küszködve. - Maga szörnyeknek dolgozik. Most éppen Manny Leibernek? Egy pók Gila szörnyeteg álma. Vigyázzon! Egész állatsereglet vár ránk!
A stúdió bejáratával szemben gyülekező autogramra várók felé bólintott.
Én is odanéztem. Egy szempillantás alatt kiszállt testemből a lélek, s éveket szárnyalt vissza múltba. 1934 volt újra, ide-oda lökdösött a megvadult, tollat és papírt lengető tömeg, emberek rohangáltak összevissza, a premier estjein a jupiterlámpák fényében, vagy éppen Marlene Dietrichet üldözték be az öltözőjébe. De ugyanígy elevenedett meg előttem, mikor Cary Grantot kísérték el a péntek esti Légió stadionbeli bokszmeccsekre, vagy az étterem előtt szobroztak, és azt várták, hogy Jean Harlow elfogyassza egyik három óra hosszős ebédjét, vagy hogy Claudette Colbert nevetve bukkanjon fel éjfélkor.
Tekintetem végigsiklott az őrült tömegen, és újra magam előtt láttam múltbeli névtelen barátaim bárgyú, sápadt; vaksi arcát, amint ott várakoznak a Maximus; a madridi Prado Múzeum stílusát utánzó homlokzata előtt, ahol a harminc láb magas rendíthetetlen kovácsoltvas-kapu nyitódott és csukódott azok előtt, akik sohasem ízlelhették meg a sikert. Láttam, amint elvegyülök a kitátott csőrű éhes madarak között, akik mohón várták, hogy akár csak egyetlen pillanatra is megpillanthassák kedvencüket, s láttam a vakuk villogását és az autogramgyűjtő füzeteket. S amint lebukott a nap, s emlékeimben fölkelt a Hold, eszembe jutott, hogy annak idején képes voltam több mint tizenöt kilométert görkorcsolyázni hazáig a kihalt mellékutcákon át, s közben arról álmodozni, hogy egy nap én leszek a világ legnagyobb írója vagy legalább egy kisebb formátumú Filmgyár munkatársa.
- Állatsereglet? - mormogtam. - Maga így hívja őket? - És itt van az ő állatkertjük! - folytatta Fritz.
Ekkor áthajtottunk a stúdió kapuján, s végig az éppen akkor érkezőkkel, statisztákkal és hivatalnokokkal teli fákkal szegélyezett sétányon. Fritz Wong beállt egy PARKOLNI TILOS táblával jelzett területre. Kiszálltam és így szóltam:
- Mi a különbség az állatsereglet és az állatkert között?
- Minket itt bent a pénz tart rács mögött, azokat a szegény bolondokat odakint pedig a saját ostoba álmaik.
- Valaha én is közéjük tartoztam, és arról álmodoztam, hogy egy nap átkerülök a stúdió kapujának másik oldalára.
- Ostoba. Most már sohasem fog megmenekülni.
- De! Meg fogok! Épp most fejeztem be egy újabb novelláskötetet és egy darabot. Nem leszek többé ismeretlen kis senki!
Fritz monokliján megcsillant a fény.
- Ne mondja ezt nekem. Még tisztelni kezdem magát.
- Ahogy én Fritz Wongot ismerem, harminc másodperc múlva nyoma sem lesz ennek a tiszteletnek.
Fritz figyelte, amint kiemelem a kerékpárt az autójából. - Úgy vélem, maga majdnem német - jegyezte meg. Felszálltam a bringára.
- Meg vagyok sértve - válaszoltam. - Maga mindenkivel így beszél?
- Nem, csak Nagy Frigyessel, akinek ki nem állhatom a stílusát, de akinek imádom a filmjeit.
Fritz levette a monokliját, és inge zsebébe tette. Úgy tetszett, mintha valami érmét hagyott volna leesni, hogy ezzel elindítson valamilyen benne lévő gépezetet.
- Már figyellek néhány napja - váltott át tegezésre. - Elmebeteg rohamaimban még a novelláidat is olvasgattam. Van annyi tehetséged, hogy érdemes lenne csiszolgatni. Most éppen egy elég reménytelen filmen dolgozom, az úr legyen irgalmas, mely Krisztusról, Heródesről és a többi butuska szentről szól majd. Kilencmilliós hiánnyal és egy olyan iszákos rendezővel kezdték forgatni, aki még egy ovis csoportot sem tudna átvezetni az úton. Engem ért a megtiszteltetés, hogy mentsem, ami menthető. Te keresztény vagy?
- Annak indultam.
- Jó! Akkor ne lepődj meg, ha kirúgatlak abból a bugyuta dinoszauruszos sztoriból. Ha tudnál nekem segíteni, sínre tenni ezt a krisztusi horrorfilmet, az már mindenképpen egy lépés lenne előre. A lázári elv! Ha egy döglött pulykán dolgozol és sikerül előcsalogatnod a filmfakkokból, azt díjazzák. Hadd figyeljelek és olvasgassak tőled még néhány napig. Gyere az étkezdébe pontban egy órakor. Edd, amit én, és akkor beszélj, ha kérdeznek, rendben? Te kis tehetséges csibész!
- Igenis, Unterseeboot kapitány!
Amint el akartam indulni, adott egy löketet a biciklimnek. Ne úgy, hogy ártson vele, csak ahogy a legcsendesebb öreg filozófus is útnak indított volna egy zöldfülűt. Nem néztem hátra. Attól féltem, hogy ő is vissza talál nézni.

6.

Te jó isten! - kiáltottam fel. - Egy kis időre minden kiment a fejemből.
A tegnap éjszaka, a hideg eső, a magas fal. Még a holttest is. A 13-as számú műterem előtt hagytam a kerékpáromat. Egy éppen arra járó rendőr megkérdezte:
- Van engedélye, hogy itt parkoljon? Ez Sam Shoenbroder helye. Szóljon be az irodába.
- Engedély? - kiabáltam. - Jesszuskám! Egy bicikli miatt?
Bevágtam a járművemet a nagy dupla légkamrás ajtó mögé, a sötétbe. - Roy! - kiáltottam De nem jött válasz.
Körülnéztem a halványan derengő fényben Roy Holdstorm kiselejtezett játékai között.
Nekem is volt egy ilyen szeméttelepem otthon a garázsban, csak kisebb.
A 13-as műterem mögé voltak bedobálva Roy hároméves korából származó játékai, a könyvei, melyeket ötévesen olvasott, bűvészkészletek, melyeket nyolcévesen használt, elektromos vegyészeti kísérletekre szolgáló szerkentyűk kilenc-tíz éves korából, a vasárnapi kiadás képregényei, melyeket tizenegy éves korában gyűjtött, majd King Kong figurái, a tizenhárom éves kisfiú kedvencei 1933-ban, amikor is két hét alatt ötvenszer nézte meg a moziban a hatalmas gorillát.
Viszketeti a markom. Akadtak itt különféle elektromágnesek, pörgettyűk, bádogvonatok és olyan bűvészkészletek, amelyekre még ma is fájna a gyerekek foga, és amiért még lopásra is vetemednének. Ott volt a saját arcom is, annak a kísérletnek az eredménye, mikor Roy vazelinnel és párizsi gipsszel kente be az arcom. És szanaszét heverve egy tucatnyi, Roy saját, karvalyra emlékeztető profiljából. Ezenkívül koponyák és sarokba állított vagy sámlira ültetett, felöltöztetett csontvázak; bármi, amitől Roy otthon érezhette magát egy akkora műteremben, melynek ajtóin könnyűszerrel átfért volna még a Titanic is, és még maradt volna hely az Old Ironside számára is.
Roy egy teljes falat arra szánt, hogy faliújság nagyságú cikkekkel és poszterekkel aggassa tele, olyan filmekből, mint A letűnt világ, King Kong, King Kong fiai, csakúgy, mint a Drakula vagy a Frankenstein. Ebben a Woolworth-féle filléres garázsbeli kiárusításban meg lehetett találni Karloff és Lugosi szobrát is. Az íróasztalon pedig három gömbcsuklós dinoszaurusz díszelgett, melyeket A letűnt világ készítőitől kapott Roy ajándékba, de mostanra már leolvadt a gumihús az ősállatok fémcsontjairól.
A 13-as műterem tehát olyan játéküzlet, ószeresraktár, trükkgyár és olyan álmok légi hangára volt, melynek közepén minden nap megállhatott Roy, zongorázástól hosszú ujjaival megbökdöshette a rejtélyes vadállatokat, és suttogva életre kelthette őket tízmilliárd esztendős szunyókálásukból.
Ebbe a kavalkádba, ezen egyszerű szemétdombra, a játékok, vérszomjas szörnyek, levágott fejek, szabadon heverő King Tut babák iránti szenvedély szentélyébe tettem én most be a lábam.
Mindenfelé nagy műanyag tetővel lefedett alacsony sátrakat lehetett látni, melyek tartalmát csak később akarta napvilágara hozni Roy. Nem is mertem odanézni.
E kupleráj kellős közepén egy csupasz csontváz egy cédulát tartott mereven a levegőben. Ez állt rajta:

CARL DENHAM!

Ez a King Kong producere volt.

A FRISSEN ELKÉSZÜLT VILÁG VÁROSAI TALÁLHATÓK ITT A PONYVA ALATT, ÉS ARRA VÁRNAK, HOGY FELFEDEZZÉK ŐKET. NE NYÚLJ HOZZÁ. KERESS MEG ENGEM.
THOMAS WOLFE TÉVEDETT. HAZAMEHETSZ ÚJRA. FORDULJ BALRA AZ ÁCSOK BARAKKJÁNÁL, MAJD A MÁSODIK SZABADTÉRI DÍSZLETNÉL JOBBRA. A NAGYSZÜLEID OTT VÁRNAK RÁD! GYERE ÉS NÉZD MEG! ROY.

A ponyvákra pillantottam. A le nem leplezendőkre. Hát persze! Futottam, s közben gondolkodtam: Hogy érti ezt? A nagyszüleim?
Várnak rám? Lelassítottam. Mélyen beszívtam a tölgy, szilfa és juharfa illatától friss levegőt.
Roynak igaza volt. Tényleg hazamehetek.
A kettes számú szabadtéri díszlet előtt ez állt egy feliraton: ERDEI TISZTÁS, de valójában Green Town volt az, ahol születtem, és ahol olyan kenyéren nevelkedtem, mely egész télen át a pocakos kemence mögött dagadt és olyan boron, mely kora ősszel került ugyanoda, na meg más ínyencségeken, amik szintén ott sültek már jócskán azelőtt, hogy beköszöntött a tavasz.
Nem a mellékutcákon mentem, hanem a füvön, és magamban örültem, hogy olyan barátom van, mint Roy, aki ismerte a régi álmomat, és most hívott, hogy nézzem meg.
Elhaladtam a mellett a három fehér ház mellett, melyben 1931-ben a barátaim laktak, befordultam a sarkon, s döbbenetemben a földbe gyökerezett a lábam.
Apám régi 1929-es Buickja állt ott a poros macskaköves úton, és arra várt, hogy 1933-ban nyugat felé vegye az utat. Ott szunnyadt magában rozsdásodva, behorpadt fényszóróval, és észrevettem, hogy a hűtő töltőnyílásának is levált a fedője. A hűtő most lyukacsos papírral volt befedve, hogy eltakarja a múlt nyarai során rajta fennakadt molyokból és kék-sárga lepkeszárnyakból kialakult mozaikot.
Behajoltam az ajtón, hogy remegő kézzel megsimogassam a hátsó ülésen lévő párnák azóta szúróssá vált huzatát, ahol a bátyámmal lökdöstük egymást és kiabáltunk, amint a család keresztülutazott Missourin, Kansason, Oklahomán és…
De nem, ez nem lehetett az apám kocsija. De mégiscsak az. Ekkor felpillantottam, s megláttam a világ kilencedik csodáját:
Elém tárult a nagyszüleim háza, a teraszon a piros muskátlikkal teli cserepek, amint ott sorakoztak a korlát mentén, a páfrányok, mint megannyi zöld kis szökőkút mindenfelé, meg a hatalmas pázsit, mely olyan volt, mint egy zöld macska kiterített bundája, tele lóherével és pitypanggal, s mindez úgy vegyült egybe, hogy az embert mindig elfogta a vágy, hogy lehúzza cipőjét és mezítláb rohangálja be az egész fene fűszőnyeget. Aztán…
Ott volt még a magas kupola alatti ablak, ahol reggelente úgy ébredtem, hogy erre a gyönyörű zöld világra esett az első pillantásom.
A terasz nyári hintaágyában, finoman ide-oda himbálva magát, kezét az ölében nyugtatva ott ült az én legdrágább barátom…
Roy Holdstrom.
Roy is messze járt, valamelyik sok-sok évvel ezelőtti nyár derekán kalandozhattak a gondolatai.
Ekkor azonban meglátott, szélesre tárta daruszerű karjait, hogy ebbe a mozdulatba beleölelje a pázsitot, a fákat és engem.
- Istenem - szólt oda nekem -, hát nem szerencsések vagyunk?

7.

Roy Holdstrom tizenkét éves kora óta készített dinoszauruszokat a garázsban. Egy nyolc milliméteres finn örökítette meg, amint a dinoszauruszok az apját kergetik körbe-körbe az udvaron és végül felfalják. Később, húszévesen, Roy átköltöztette őket kis incifinci stúdiókba, és elkezdett kis befektetésű letűnt világ-filmeket készíteni, amelyek végül is híressé tették. Kedvenc dinoszauruszai annyira betöltötték az életét, hogy barátai már aggódni kezdtek, és megpróbáltak szerezni neki egy olyan kedves lányt, aki tolerálni tudná a vadállatokat. Ilyet azonban kereshettek.
Felmentem hozzá a veranda lépcsőin, és közben eszembe jutott az a különleges éjszaka, mikor Roy elvitt egy Siegfried előadásra a Shrine Auditóriumba. "Ki énekel?" - kérdeztem. "Kit érdekel az éneklés?" mordult rám Roy. A Sárkány kedvéért megyünk! Nos, a zene nagyszerű volt. De a sárkány? Fojtsa már meg valaki a tenort! Oltsák le a lámpákat!
De jaj istenkém! A helyünk túlságosan oldalra esett, és én csak Fafner Sárkány bal orra lyukát láttam. Roy sem látott egyebet, minta számunkra láthatatlan állat orrából előtörő füstöt, mely azt a célt szolgálta, hogy megperzselje Siegfriedet.
- A francba! - sziszegte Roy.
És ráadásul Fafnernek meg kellett halnia. A varázstőr mélyen a szívébe fúródott. Siegfried diadalmasan felordított. Roy pedig dühösen felugrott, káromkodott egyet a színpad felé, és kirohant.
A folyosón akadtam rá, amint magában dörmög. - Fafnernek hívják! Krisztusom! Te jó isten! Láttad?
Mikor mi kiviharzottunk az éjszakába, Siegfried még mindig az életről, szerelemről és gyilkolászásról sivalkodott a színpadon.
- Szegény ördögök! - gondolt itt Roy a közönségre. - Még kér teljes órát kell kibírniuk Fafner nélkül!
És most itt ült előttem ez a régi barát, egy évekkel ezelőtt letűnt, de most visszahozott ház elülső verandáján, csendesen ringatózva egy hintaágyban.
- Hé! - üdvözölt vidám hangon. - Na, mit mondtam neked? A nagyszüleid háza!
- Nem! Az enyém!
- Mindkettő!
Roy felnevetett, igazi boldogsággal, és felém nyújtotta a Nem térhetsz haza újra egy nagy vaskos példányát.
- Tévedett - mondta Roy halkan.
- Igen - értettem egyet -, istenemre, most megint itt vagyunk. Elhallgattam. Ebben a pillanatban ugyanis e csodálatos zöld díszlet mögött megpillantottam a sírkertet és a stúdiót elválasztó falát. Megjelent a létra tetején fekvő test szelleme, de még nem álltam készen arra, hogy megosszam ezt az iszonyú élményt Royjal. Helyette tehát így szóltam:
- Hogy állsz a Szörnyeteggel? Megtaláltad már?
- Na és te hogy állsz a tiéddel? - kérdezett vissza ő. Ez már így ment napok óta:
Royt és engem bíztak meg azzal a feladattal, hogy tervezzünk és készítsünk szörnyetegekei, hogy hullassunk meteorokat az űrből és emberszerű lényeket bukkantassunk elő sötét lagúnákból, azaz mindenféle filléres boltba való kacatot.
Először Royjal kötötték meg a szerződést, mert ő már technikailag magasabb szinten állt. Az ő pterodaktiluszai már valóban átrepülték az ősi égboltot. Brontoszauruszai pedig heggyé csontosodtak Mahomet felé menet.
Aztán valaki egyszer csak elolvasott húszat-harmincat a Különös Történeteim közül, melyeket tizenkét éves korom óta írtam és ponyvaújságoknak adtam el, mióta betöltöttem a huszonegyet. Nos, ez a valaki felkért, hogy írjak sztorit Roy őshüllői számára, mely fantasztikusan felspannolt, hisz a fél életemet azzal töltöttem, hogy mintegy kilencezer mozinál kilincseltem, és mindig arra vártam, hogy egyszer valaki majd csak elsüti számomra a startpisztolyt a filmszakmában.
- Valami egészen rendkívülit akarok! - közölte Manny Leiber az első nap. - Három dimenzióból lövünk le valamit a Földre. Egy meteor lezuhan…
- Az arizonai meteorkráter közelében - szúrtam be. - Már egymillió éve ott van. Micsoda hely egy új meteor számára, hogy pont ott csapódjon be…
- Megjelenik a mi új veszedelmünk - kiáltotta Manny.
- És látni is lehet majd? - kérdeztem.
- Hát persze, de gondoljon egy olyan filmre, mint mondjuk A Párducember! Ott a rettegést az éjszakai árnyak és a láthatatlan dolgok biztosítják. Vagy A halottak szigete című produkcióban, ahol egy halott asszony, aki valójában csak izommerevségben szenved, egy nap ráeszmél, hogy egy sírkamrában tartják fogva.
- A rádiónak befellegzett! - kiáltotta Manny Leiber. - Az emberek látni is akarják azt, amitől félnek…
- Nem akarok vitatkozni…
- Akkor ne is tegye! - izzott Manny szeme. - Adjon át nekem tíz olyan oldalt, hogy összecsináljam magam ijedtemben! Maga pedig - bökött Roy felé -, bármit ír is a barátja, tapassza össze dinoszaurusz-szarral! Most pedig alkossanak! Keljenek fel, és vágjanak pofákat a tükörbe hajnali háromkor!
- Uram! - kiáltottuk egyszerre. Az ajtó becsapódott mögötte.
Kint a napsütésben Roy és én egymásra pislogtunk.
- "Szép kis kátyúba kevertél minket már megint, Stan!"
Nevetéstől harsogva indultunk dolgozni.
Én megírtam a tíz oldalt, jócskán hagyva helyet a dinoszauruszoknak. Roy tizenöt kilónyi nedves agyagot rakott az asztalra, ugrált körülötte, püfölte, gyúrta, abban a reményben, hogy egyszer csak előbukkan belőle a szörny, mint egy buborék az ősi tavakban, hogy szétpukkanjon a kénes füstben, és szabadjára engedje a rémségek rémségét.
Roy elolvasta az irományomat.
- Na és hol van a Szörnyeteged? - kérdene. Rápillantottam üres, de vörös agyagtól ragacsos kezére. - És a tiéd? - hangzott az én kérdésem.
És most itt álltunk, és már eltelt három hét.
- Hé - kiáltott rám Roy -, mit álldogálsz ott lenn és bámulsz? Gyere, vegyél egy fánkot, ülj le, és mesélj!
Felmentem, vettem a kínált fánkból, leültem Roy mellé a hintaágyba, és himbáltam magam, hol előre a jövő felé, hol hátra, vissza a múltba. Előre a rakéták és a Mars, és hátra a dinoszauruszok és tapitok felé.
- Ahhoz képest, hogy igazi nagy dumás vagy - jegyezte meg Roy Holdstrom -, ma rendkívül csendes.
- Nagyon félek - böktem ki végre.
- No akkor - s Roy abbahagyta a múltban kalandozós játékot -, oszd meg velem, ó, fenséges úr.
Én pedig elmondtam mindent.
Beszéltem neki a falról, elmondtam, hogyan cipeltem a létrát, emeltem fel a testet, hogyan eredt el az elő, és rántottam magamra a hullát egy nagy villámlás közepette. Mikor befejeztem és úgy éreztem, hogy már felszáradtak homlokomon az esőcseppek, megmutattam Roynak a géppel írott halloweeni meghívót.
Roy először alaposan megnézte, majd a terasz kövére dobta, és rálépett.
- Valaki csak hülyéskedik! - tört ki belőle.
- Hát persze. De e miatt a kis vicc miatt… mikor hazaértem, el kellett égetnem az alsógatyámat.
Roy felvette a cetlit, és újra elolvasta, majd a sírkerti fal felé nézett.
- Miért küldene bárki is ilyet?
- Jó kérdés. Pláne, ha figyelembe vesszük, hogy a stúdióban dolgozók többsége még azt sem tudja, hogy itt vagyok!
- A fenébe is, tegnap este akkor is Halloweent ünnepeltük. Persze, akkor sem semmi kis tréfa egy holttestet felcipelni egy létra tetejére. Várj csalt, és mi van akkor, ha téged éjfélre hívtak, másokat viszont nyolcra, kilencre, tízre és tizenegyre? Hogy egyenként ijesztgessék őket! Így már lenne értelme!
- Csak a te agyadban foganhat meg ilyesmi! Roy élesen vágott vissza:
- Csak nem képzeled…?
- Nem. De. Nem.
- Na, döntsd el!
- Jusson eszedbe az a Halloween-este, amikor tizenkilenc évesek voltunk és elmentünk a Paramount Színházba, hogy megnézzük Bob Hopetól A macska és a kanárit, az előttünk ülő lány pedig felsikoltott. Én körülnéztem, és te ott ültél a gumi ghoulmaszkkal az arcodon.
- Igen, igen - nevetett Roy.
- Vagy az, amikor felhívtál, és közölted, hogy a jó öreg Ralph Courtney, a legjobb barátunk, meghalt, és kértél, hogy menjek át hozzátok. Addigra persze te már kitelítetted őt, de az egész csak vicc volt, amit te agyaltál ki. Még arra is rávetted Ralphot, hogy tegyen fehér púdert mindenütt az arcára, feküdjön hanyatt, és tegyen úgy, mintha halott lenne, majd keljen fel, mikor én belépek. Emlékszel?
- Aha - nevetett újra Roy.
- De én találkoztam Ralphfal az utcán, és ez elrontotta a tréfádat.
- Az már igaz. - Roy a fejét rázta, amint eszébe jutottak saját kópéságai.
- Na hát akkor: Az sem lenne csoda, ha megfordulna a fejemben, hogy talán te csempészted fel azt az átkozott hullát a falra és küldted nekem a levelet.
- Csak egy helyen sántít a dolog - jegyezte meg Roy. - Alig-alig tettél nekem említést Arbuthnotról. Ha én csináltam volna a testet, honnan tudhattam volna, hogy fel fogod ismerni a szerencsétlen ördögöt? Ez csak olyan valaki műve lehet, aki nagyon jól tudja, hogy évekkel ezelőtt te láttad őt, nincs igazam?
- Hát, ami azt illeti…
- Nincs semmi pláne egy esőben ázó tetemben, ha az ember nem tudja, hogy mit lát. Meséltél te nekem egy csomó más híres emberről, akivel gyerekkorodban találkoztál, amikor a filmgyár körül lófráltál. Ha én készítettem volna a holttestet, akkor biztosan Rudolph Valentinót vagy Lon Chaney-t választottam volna, hogy luftira felismerd. Ugye?
- Igen - ismertem be bágyadtan. Egy kicsit még fürkésztem Roy arcát, majd gyorsan elkaptam a pillantásomat.
- Ne haragudj. De az ördögbe, igenis, Arbuthnot volt az. Legalább kéttucatszor láttam az évek során, valamikor még a harmincas években. Filmbemutatókon. Itt a stúdió előtt is. Őt, a sportkocsijait, egy tucat különbözőt és a limuzinjait, melyből három is volt neki. Láttam a nőit is, akik mindig nevettek, és emlékszem, hogy mikor autogramot adott, rendszerint úgy adta vissza az embernek a füzetet, hogy egy huszonötcentest is csúsztatott bele. Egy huszonötcentes! 1934-ben! Huszonöt centen lehelt venni egy malátás tejet, egy csokit és egy mozijegyet.
- Szóval ilyen pasas volt ez az Arbuthnot? Így nem csodálom, hogy emlékszel rá. Neked mennyit adott?
- Egyszer egy dollár huszonöt centet kaptam tőle. Gazdagnak éreztem magam. Most pedig annak a falnak a tövében nyugszik, ahol tegnap éjjel jártam. Miért akarná valaki azzal rám hozni a frászt, hol azt az érzetet kelti, hogy kiásták a holttestét és feltuszkolták egy létra tetejére? Kinek hiányzik ennyi vesződés? Úgy csapódott be a test, mint egy kőszikla. Legalább két ember kell hozzá, hogy meg tudják mozdítani. Mindez miért?
Roy harapott egyet a fánkjából.
- Igen, miért? Hacsak valaki nem téged akar felhasználni arra, hogy mondd el a világnak. Másnak is el akartad, igaz?
- Talán.
- Nem tanácsolom. Már így is beszaladt a gatyamadzagod.
- De miért félek? Hacsak azért nem, mert úgy érzem, hogy ez több, mint egy egyszerű tréfa és jelent valami mást is.
Roy a falat bámulta, és közben evett.
- A fenébe is - szólalt meg nagy sokára. - Visszamentél a sírkertbe ma reggel megnézni, hogy ott van még a tetem? Gyere; nézzük meg.
- Nem!
- De hiszen nappal van. Nem lehetsz ilyen nyuszi! - Persze, nem is… de…
- Hé! - kiáltott fel a teraszra egy felháborodott hang. - Mit csinálnak ott fenn, két naplopó?
Roy és én lepillantottunk a beszélőre.
Manny Leiber állt lenn a füvön. Rolls Royce-a a házunk előtt parkolt, halkan berregő motorral, neki magának pedig meg sem rebbent az arca. - Nos? - kiáltott újra Manny.
- Értekezletet tartunk! - válaszolt Roy könnyed hangon. - Be akarunk költözni ide!
- Hogy mit akarnak maguk? - Manny csak most szemlélte meg a régi Viktória korabeli házat.
- Remekül alkalmas a munkára - mondta gyorsan Roy. - Pont be lehetne itt rendezni nekünk egy jó kis irodát, ide a teraszra egy kártyaasztalt, amoda meg egy írógépet.
- Magának már van irodája!
- Ott nincs ihletem. Ez itt - bólintottam a környező táj felé, és vettem át Roytól a labdát -, ez itt valódi ihletet ad. Minden írót ki kellene költöztetnie az Írók Épületéből! Miért nem telepíti át Steve Longstreetet a New Orleans palotába, hogy ott írja meg regényét a polgárháborúról? Na és az a francia pékség odébb? Nagyszerű hely lenne Marcet Dementhonnak, hogy az utolsó vonásokat elvégezze a forradalomról írt művében, nem igaz? A Piccadilly felé pedig elhelyezhetné mindazokat az új angol írókat.
Manny zavartól piros arccal lépkedett fölfelé a terasz lépcsőin. Végigpillantott a stúdión, a Rollsán, majd úgy állapodott meg kettőnkön, mintha meztelenül cigarettázva ért volna tetten a pajta mögött.
- Jézusom, nem elég, hogy minden befuccsolt már a reggelinél. Most van még itt két ütődött alak is, akik Lydia Pinkham kalibáját át akarják változtatni az írók székesegyházává!
- Jól van - mondta Roy. - Akkor tudja meg, hogy én ezen a szent helyen, ezen a teraszon fundáltam ki minden idők leghátborzongatóbb minifilmjét!
- Hagyja a körítést - szólt közbe Manny. - Az anyagot mutassa!
- Használhatjuk Rollsát? - kérdezte szemtelenül Roy.
Elvitt bennünket.
Útban a 13-as műterem felé, Manny Leiber végre kifakadt:
- Én azon töröm magam, hogy mindent jól irányítsak egy bolondok házában, maguk meg itt ketten teraszokon üldögélnek és légvárakat építenek. Hol a fenében van a Szörnyetegem? Már három hete várok…
- A fenébe is - próbáltam érvelni -, időbe telik, amíg az ember valami igazán eredetivel tud előrukkolni, kilépni az éjszaka sötétjéből. Adjon még egy kis szabadságot, hogy szabadon lélegezhessünk, és időt, hogy az ősi titok önmagát csalogathassa elő. Ne izguljon már! Roy meggyúrja magának az agyagot. Abból okvetlenül ki fog kerekedni valami. Egyelőre még az árnyékban tartjuk a Szörnyeteget, de majd meglátja…
- Kifogások! - kiáltotta Manny és előrebámult. - Nem, nem látom meg. Még három napot adok! Akkor pedig látni akarom a Szörnyeteget! - Mi van akkor - bukott ki belőlem - ha a Szörnyeteg látja meg magát először? Ha mindent a szörny szemével mutatunk!? A kamera fog mozogni, ő lesz a szörny és az emberek a kamerától fognak félni, és… Manny egyik szemét lehunyva rám hunyorított:
- Nem is hangzik rosszul. A kamerától, mi?
- Igen, a kamera kimászik a meteorból. Akárcsak a szörnyek, végigfúj a sivatagon, és láttán szétszaladnak a Gila szörnyek, kígyók, keselyűk, kavarogni kezd a homok…
- A nemjóját! - meredt Manny Leiber tekintete a távoli képzeletbeli sivatag porába.
- A nemjóját! - kiáltotta Roy is nagy boldogan.
- Olajozott lencsét teszünk a kamerára, - folytattam gyorsan tovább -, lesz még egy kis füst, kísérteties zene, árnyak, a hős pedig kamerába mered majd, és…
- És akkor?
- Ha most el mondom, nem fogom tudni leírni. - Akkor csak írja, írja!
A Rolls megállt a 13-as műterem előtt. Kiugrottam az autóból, és ezt gagyogtam:
- Ó, igaz is, azt hiszem, két változatban is megírom a forgatókönyvet. Egyet magának, egyet pedig magamnak.
- Kettőt? - kiáltotta csodálkozva Manny. - Minek?
- A hét végéig leadom mind a kettőt. Ön pedig majd eldönti, hogy melyik a jobb.
Manny gyanakvó szemmel fürkészett, amint ott álltam félig kilógva a Rollsból.
- Hát ez eszméletlen! - Manny Leiber közelebb hajolt a letakart szörnyhöz. - Ez lenne az?
- Igen - felelte Roy. - Ő az.
Manny megérintette a ponyvát.
- Várjon - állította meg Roy. - Még szükségem van egy napra.
- Hazudik! - kiáltotta Manny. - Nem hiszem, hogy egyetlen istenverte valami is lenne ez alatt a takaró alatt!
Manny újabb két lépést tett előre. Roy hármat, hogy elállja az útját. Ebben a pillanatban megszólalt a telefon.
Mielőtt még mozdulni tudtam volna, Manny már felvette. - Na? - harsogta.
Egyszer csak megváltozott az arca. Lehet, hogy elsápadt, de az is, hogy nem. Mindenesetre megváltozott.
- Tudom - sóhajtott egyet. - Ezt is tudom. - Még egyet sóhajtott; most már inkább pirulni kezdett. - Ezt már félórával ezelőtt is tudtam. Mondja már, a pokolba magával, ki az?!
Kis búgó hangot lehetett hallani a vonal túlsó végén. Manny beszélőtársa letette a kagylót.
- Az átkozott gazember!
Manny oda akarta vágni a telefont, de még idejében elkaptam.
- Hozzon valaki vizesruhát, ez igazi bolondokháza! Hol is tartottunk? Persze maguknál!
Mindkettőnkre mutatott.
- Két napot adok, nem hármat. Nagyon ajánlom, hogy addigra csalogassák elő azt a Szörnyeteget az odújából, vagy…
Ekkor kinyílt a külső ajtó. Fekete egyenruhás kis csenevész alak, az egyik stúdióbeli sofőr állt az ajtón át beszivárgó fényben.
- Mi van? - kiáltott rá Manny.
- Elhoztuk, de a motor bedöglött. Csak beállítottuk. - Akkor menjen innen, az isten szereimére!
Manny már öklét mutatta volna a szerencsétlennek, de ekkorra becsapódott az ajtó a kis zömöt: ember mögött, így Manny kénytelen volt megfordulni, és ránk zúdítani a dühét.
- Péntek délutánra kiállítom a csekkjüket. Hozzák el, amit kértem, különben többé nem kapnak munkát! Egyikük sem.
Roy csendesen megkérdezte:
- Azért megtarthatjuk? A mi kis Green Town-i irodánkat? Most, hogy már látta ennek a két naplopónak az eredményeit?
Manny elég hosszú szünetet tartott, és visszanézett a különös, rég elveszett világra.
- Krisztusom - lihegte -, el kell ismernem, hogy tényleg jól megcsinálták. - Hirtelen elhallgatott, mert dühös lett saját ellágyulása miatt, és gyorsan hangnemet váltott. - De most aztán fogják be a szájukat, és emeljék fel a seggüket!
És… bummm! Ő is elviharzott.
Mi pedig ketten, ahogy ott álltunk a régi kis otthonunk közepén, egyszer csak összenéztünk
- Ez egyre furcsább lesz - jegyezte meg Roy. Majd így folytatta: - Tényleg meg fogod csinálni? Két forgatókönyv változatot írsz? Egyet neki és egyet maguralmak?
- Aha. Persze.
- Hogy leszel képes erre?
- Ja kérlek - magyaráztam -, tizenötével gyakorlattal rendelkezem, megírtam már vagy száz ponyvanovellát, volt úgy, hogy hetente egyet, akkor mi az most, két forgatókönyv-tervezet két nap alatt? És mindkettő nagyszerű lesz. Bízzál bennem.
- Jó, jó, bízom. - Hosszú szünetet tartott, majd így szólt: - Elmegyünk megnézni?
- Megnézni? Micsodát?
- A temetőt, amit láttál. Az esőben. Tegnap éjjel. Tudod, a falon. Várj Roy odament a nagy légkamrás ajtóhoz. Követtem. Kinyitotta az ajtót. Kilestünk.
Egy üvegablakos, díszes fekete halottaskocsi épp akkor indult a stúdió sétánya elől, és rossz motorjával igen nagy zajt csapott.
- Azt hiszem, tudom, hová megy - suttogta Roy.

8.

Tettünk egy kört a Gower Streeten Roy öreg, ütött-kopott 1927-es pléhkasznijában.
Nem láttuk a temetőbe tartó fekete halottaskocsit, ám ahogy elhúztunk a kapu előtt, és valamivel arrébb leparkoltunk, kigördült a kőoszlopok közül.
Elhaladt mellettünk, s egy érckoporsó villant meg a napfényben. Néztük, ahogy a fekete limuzin kisuhan a kapun, s nem csap nagyobb zajt, mint a sarki jégtábla alól kiszivárgó levegő.
- Élelembon most először látok olyat, hogy egy koporsót kifelé visz a halottaskocsi a temetőből. Elkéstünk!
Hátrafordultam, és láttam, ahogy a limo fara eltűnik keleten a stúdió felé.
- Miről késtünk el?
- A hulla, te barom! Gyerünk!
Már majdnem a temető hátsó kerítésénél jártunk, amikor Roy megtorpant.
- Az istenit, ott a kriptája.
Odanéztem, ahová Roy; körülbelül három méter magasságban a márványba vésett betűkre:

J. C. ARBUTHNOT, 1884-1934
BÉKE PORAIRA

Hatalmas, timpanonos kripta volt ez, olyasmi, amilyenekbe a híres embereket temetik, vasrácsos kapuval a belső, bronz berakásos faajtó előtt.
- Ebből ugyan ki nem jöhetett, igaz?
- Nem, de valaki állt azon a létrán, és felismertem az arcát. És valaki tudta, hogy fel fogom ismerni, így hát idehívott.
- Elég. Gyerünk!
Mentünk tovább az ösvényen.
- Óvatosan. Nem tenne jót a hírünknek, ha valaki rajtakapna ezen az ostobaságon.
Odaértünk a falhoz. Természetesen senki sem hevert ott.
- Mint említettem, ha volt is itt valaha test, már elkéstünk. - Mélyet lélegzett, és rám pillantott.
- Nem, nézd! Ott!
A fal tetejére mutattam.
Horzsolás látszott, két helyen is, ahogy valami tárgyat nekinyomtak a felső peremnek.
- A létra?
- És lent is!
A fűben, a fal tövétől körülbelül másfél méter távolságban, pontosan a megfelelő szögben két másfél centis létralenyomat látszott.
- És ez. Látod?
A fű jó részen lelapult, mintha valami odaesett volna.
- No igen - mormolta Roy. - Úgy tűnik, komolyodik a dolog. Letérdelt a fűre, és hosszú, csontos ujjait végighúzta a mélyedésen, melyet egy súlyos test okozott a hideg esőben, tizenkét órával ezelőtt.
Letérdeltem Roy mellé, alaposan megnéztem a helyet, és megborzongtam.
- Én… - kezdtem, de elakadtam.
Egy árnyék vetődött elénk.
- Jó reggelt!
A temető nappali őre állt előttünk Gyors pillantást vetettem Royra.
- Ez az a sírkő? Évek óta nem jártam itt. Mennyi is…
A közeli sírkövet bokrok nőtték be. Lesöpörtem róla a port. Alig látszott alatta a kopott véset. SMYTHE. SZÜLETETT: 1875 - ELHUNYT: 1928.
- Hát igen! A nagypapa! - sóhajtotta Roy. - Szegény öreg! Tüdőgyulladás vitte el. - Roy beszállt a portörölgetésbe. - Mennyire szerettem. Ő olyan igazi…
- Hol hagyták a virágot? - érdeklődött a basszushang. Roy meg én szipogtunk.
- Mama hozza - felelte Roy. - Mi előrejöttünk, hogy megkeressük a sírkövet. - Roy hátrapillantott a válla fölött. - Már jön is.
A nappalos temetőőr, egy igen koros és igen gyanakvó, kinek arca nem sokban különbözött a viharvert sírkövektől, a kapu felé lesett.
Egy asszony közeledett virággal a kezében, messze a Santa Monica Boulevardon.
Hál' istennek, gondoltam.
A temetőőr felhorkant, tovább rágta a gumiját, megfordult, és elcammogott a sírok között. Épp idejében, mert az asszony irányt változtatott. Nem felénk jött.
Felugrottunk. Roy felkapott pár szál virágot egy közeli halomról. - Nem!
- Dehogynem! - vágta rá Roy, és elrendezte a virágokat Smythe nagypapi sírján. - Arra az esetre, ha a fickó visszatér, és szöget üt a fejébe, hogy végül is miért nincs virág a síron. Gyerünk!
Eltávolodtunk vagy ötven méterre, és vártunk. Mímeltük, mintha beszélgetnénk, de alig-alig szóltunk. Végül Roy megbökte a könyökömet.
- Csak vigyázva! - suttogta: - Pillants oldalra, de ne fordulj oda feltűnően! Visszajött.
És valóban, az öreg őr visszasétált ahhoz a fal melletti helyhez, ahol még mindig jól látszott a test lenyomata.
Felnézett, és meglátott bennünket. Sietve átkaroltam Roy vállát, hogy vigaszt nyújtsak nagy szomorúságában.
Az öregűr lehajolt. Remegő ujjakkal egyenesítgette a füvet. Hamarosan eltüntette azt a nyomot, amit egy lezuhanó test okozott múlt éjszaka, a zuhogó esőben.
- Elhiszed már? - motyogtam.
- Arra lennék kíváncsi, vajon hova ment az a halottaskocsi.

9.

Ahogy visszahajtottunk, s befordultunk a stúdió főkapujához, a halottaskocsi épp akkor bukkant ki. Üresen. Mint egy komor, őszi szél suhant Lova, bekanyarodott, és a Halál birodalma felé vette az irányt.
- Jézusom! Épp erre gondoltam! - Roy vezetett, de közben visszafelé bámult az üres utcára. - Kezdem élvezni az ügyet!
Megindultunk abba az irányba, amerről a halottaskocsi jött.
Fritz Wong masírozott egy mellékutcában előttünk, maga előtt terelve vagy vezetve egy láthatatlan díszszázadot, magában motyogva és szitkozódva, éles profilja csak úgy szelte a levegőt csapott, sötét sapkája alatt. Ő az egyeden ember Hollywoodban, aki csapott sapkát viselt, mégsem tett rá senki megjegyzést.
- Fritz! - rikkantottam rá. - Állj meg, Roy!
Fritz odasasszézott, nekidőlt a kocsinak; és most már ismerős üdvözlésével köszöntött bennünket.
- Helló, te drótkecskén lovagló, ostoba mardákó! Ki ez az idegen külsejű majom melletted?
- Helló, Fritz; te ostoba ba… - Elharaptam a szavam, és jámbor képet vágtam. - Roy Holdstrom, a világ legjobb dinoszaurusz-kitalálója, készítője és animátora!
Fritz Wong monoklija tüzesen megvillant. Tetőtől talpig szemügyre vette Royt keleties-német tekintetével, majd határozottan bólintott.
- A Pithecarahropus erectus barátja nekem is barátom!
Roy erőteljesen megrázta a kezét.
- Tetszett a legutóbbi filmje.
- Tetszett? - sikoltotta sebzetten Fritz Wong.
- Imádtam!
- Na azért - biccentett Fritz, és hozzám fordult. - Hogy mik történtek reggeli óta!
- Akadt valami fura dolog?
- Egy negyven fős római falatot masírozott el arra. Egy gorilla rontott be a tízes stúdióba a fejével a hóna alatt. Egy homoszexuális művészeti igazgatót kihajítottak a férfivécéből. Júdás sztrájkol, több ezüstöt követel Galileában. Nem, azt hiszem; itt minden a normális kerékvágásban zajlik.
- Nem történt semmi szokatlan? - erősködött Roy.
- Esetleg egy temetés?
- Temetés? Azt hiszi, érdekel engem az ilyesmi? De… várjon csak! 
Monoklija a kapu felé, majd a benti parkoló felé villant. - Csak díszlet lehetett. Igen. Már reménykedtünk, hogy deMille-t temetik, és ünnepelni kezdtünk: Arra ment!
- Valami temetési jelenetet vettek fel ma?
- Az összes stúdióban: műhullák, búskomor színészek, gyászos képű angol rendezők, akik láttán még a bálnák is elvetélnének! Tegnap Halloween ünnepe volt, igaz? Ma pedig november elseje van, a mexikói Halottak napja, így hát miért lenne ez máshogy a Maximul Filmnél? Honnan szedte ezt a rettenetes roncsot, Mr. Holdstrom?
- Ez - felelte olyan képpel Roy, mint amilyet Edgar Kennedy vágott egy régi Hal Roach-burleszkben - az a kocsi, amelyikből Laurel és Hardy halat árult abban a kéttekercses filmben 1930-ban. Ötven dolcsiért vettem, és hetvenért festették újra. Félre az útból, uram!
Fritz elbűvölve Roy szavaitól, hátraugrott.
- Egy óra múlva találkozunk, marslakó! A zabáldóban! Ott legyél! Átkígyóztunk az ebédelni igyekvő tömegen. Roy befordult egy springfieldi utca sarkán, végighajtott Manhattan egy részén, és ráfordult a Piccadillyre.
- Tudod, hová mégy? - kérdeztem.
- Az ördögbe is, a stúdió elég nagy ahhoz, hogy elrejtsenek benne egy testet. Ki venné észre? Itt hemzsegnek az abesszinek, a görögök, a chicagói bandák, hat tucat bandaháborút is megvívhatsz, még csak fel sem figyelnek rá! Annak a tetemnek itt kell lennie valahol, öregem!
Elporzottunk egy kanyarban az arizonai Kripta felé.
- Kellemes nevű város - jegyezte meg Roy.

10.

Békés meleg fogadott. A Délidő: Ezernyi lábnyom mélyedt a díszletek közti porba. Némelyiket Tom Mix, Hoot Gibson és Ken Maynard hagyta réges-rég. A szél elfújta az emlékeket, kotorta a felforrósodott port. A lábnyomok természetesen már nem látszottak, a por nem őrizte meg azokat, és még John Wayne határozott léptei is a semmibe vesztek, ahogy Máté, Márk, Lukács és János sarunyomai is eltűntek Galilea tengerpartjának homokjából. A tószag mindazonáltal megmaradt, a postakocsis hamarosan bezörög egy rakás új forgatókönyvet, és egy rakás pisztolyos tehénpásztor özönli majd el a díszleteket. Most azonban semmi sem zavarta békés nézelődésünket Stan és Pan autójából, ahonnan szemügyre vettük a jó öreg polgárháborús lokomotívot, melyet évente kétszer felfűtöttek, és eljátszatták vele a Galvestoni gyorst, vagy Lincoln halotti vonatát, meg isten tudja, még mit.
Végül én törtem meg a csendet.
- Miből gondolod, hogy itt a test?
- Az ördögbe is - jegyezte meg Roy, és belerúgott a padlódeszkába, pont ahogy Gary Cooper rúgott féke egykor egy tehénlepényt. - Nézd csak meg jobban azokat az épületeket!
Néztem.
A nyugati területen a műfalak mögött hegesztőműhelyek, régi kocsik múzeuma, díszlettároló raktárak és…
- Az ácsműhely? - kérdenem.
Roy bólintott, és arrafelé irányította a kocsit.
- Itt készítik a koporsókat, tehát itt lesz a test. - Roy valahogy kikászálódott az ócska tragacsból. - A koporsót ide hozták vissza, mivel itt készült. Gyere már, mielőtt az indiánok megérkeznek!
Egy hűvös barlangban értem utol, ahol Napóleon birodalmi bútorai hevertek nagy rakásban, és Juliul Caesar trónja várakozott rég elfeledetten mögöttük
Körülnéztem. Soha semmi nem tűnik le, gondoltam. Minden visszatér. Csak akarni kell.
És hol rejtezik a visszatérésre várva? Hol születik újjá? Itt, gondoltam. Igen, itt.
Azoknak az embereknek a fejében, akik uzsonnás zacskókkal érkeznek be dolgozni, s férjekként vagy szeretőkként távoznak.
És időközben?
Akár a Mississippi Belle-t is megépítik, ha gőzhajóval akarsz eljutni New Orleansba vagy megkerülni Bernini oszlopait északon. Vagy megépítik az Empire State Buildinget, és csinálnak egy gőzhajtású majmot, ami elég nagy ahhoz, hogy megmászhassa.
Az álmaidat használják tervrajznak, mert ők Michelangelo és da Vinci fiainak fiai; a tegnap atyjai, akik fiakként bukkannak majd fel a holnapban.
És épp ekkor a barátom, Roy behatolt egy homályos járatba egy western szalon mögött, magával húzott engem is, és együtt botorkáltunk a bagdadi homlokzatok között.
Némaság. Mindenki elment ebédelni.
Roy hangosan szimatolt, és hangtalanul nevetett.
- Az istenit, ez az! Észed ezt a szagot? Fűrészpor! Emiatt jöttünk ebbe a faraktárba. Szinte hallom a fűrészek hangját. Mennyi mindent készítenek itt. Rángatózik a kezem a gondolatra. Ide nézz! - Roy megállt egy hosszúkás üvegvitrin előtt, és rámutatott a benne lévő szép makettre.
A Bounty volt az, félméteres nagyságban, árbocain felhúzott vitorlákkal, és két hosszú évszázaddal ezelőtti képzeletbeli tengereken hajózott. - Nyerünk! - biztatott Roy. - Simogasd meg!
Megérintettem, csodáltam, és teljesen megfeledkeztem arról, miért is jöttünk, szerettem volna itt maradni örökké. Roy azonban továbbvonszolt.
- Ez az - suttogta. - Válassz!
Rengeteg koporsó soraltozott valamivel beljebb a párás félhomályban. - Minek ennyi? - kérdeztem, miközben közelebb léptank.
- Valamibe csak el kell temetni azt a sok hullát, amit most és Hálaadáskor gyártanak
Odaértünk az egymás mellett heverő faládákhoz.
- Mind a tiéd - biztatott Roy. - Válassz!
- Nem lehet a legbelső. Azt túl nehéz megközelíteni. És az emberek lusták. Így hát… inkább ez.
Megböktem a legközelebbi koporsót a cipőm orrával.
- Mi lesz már? - sürgetett Roy, nevetve a habozásomon. - Nyisd ki!
- Nyisd ki te!
Roy lehajolt, és megpróbálta felemelni a fedelet.
- A francba!
Szögek zárták.
Valahol dudaszó harsant. Kinéztünk.
Kripta város utcájára egy autó fordult be.
- Gyorsan! - Roy egy munkapadhoz rohant, eszelősen matatott, felkapott egy kalapácsot meg egy feszítővasat, és nekiesett a szögeknek.
- A jóeget! - ziháltam.
Manny Leiber Rolls-Royce-a porzott el a karám mellett odakint a déli napsütésben.
- Gyerünk innen.
- Egy tapodtat se, míg… na végre! Az utolsó szög is engedett.
Roy megragadta a fedelet, vett egy mély lélegzetet, és felrántotta. Hangok hallatszottak odakintről.
- Az istenit, nyisd már ki a szemed! - kiáltotta Roy. - Odanézz! Behunytam a szemem, mert nem akartam, hogy a homlokomról ömlő izzadság belefolyjon. Most kinyitottam.
- Na? - kérdezte Roy.
A test a koporsóban hevert a hátán, kimeredt szemmel, kitágult orrlyukakkal, tátott szájjal. Azonban most nem mosta az arcot zuhogó eső. - Arbuthnot - mondtam.
- Igen - lihegte Roy. - Emlékszem rá a fényképekről. Istenem, menynyire hasonlít. De mi végből csinál valaki ilyet? Minek rakta fel a létrára?
Ajtó csapódott. Száz méterrel visszább Manny Leiber kiszállt a Rollsából, hunyorgott napfényben, körülnézett, aztán felénk pislogott. Megrezzentem.
- Várj csak… - mondta Roy. Felhorkant, és lenyúlt. - Ne!
- Maradj már! - felelte, és megragadta a testet. - Az isten szerelmére, tűnjünk már el!
- Mit izgulsz?
Roy megragadta a testet, és kiemelte. Földbe gyökerezett a lábam.
Mert a testet olyan könnyen emelte ki, mint egy pelyhes zsákot.
- Nem!
- De igen. - Roy megrázta a testet. Zörgött, mint valami madári fesztő. - Rögtön gondoltam! És nézd, a koporsó alján ólomsúlyok hevernek. Azokkal nyomatták le, amikor felrakták a létrára! És amikor leesett, pontosan olyan nagyot döbbent, mint leírtad. Vigyázz! Jönnek a cápák!
Roy kifelé intett a napfénybe, ahol Manny körül jól megteremett alakok gyülekeztek.
- Oké, tűn fűnk el!
Roy visszadobta a testét, rácsapta a fedelet, és eliramodott. Rohantam utána a bútorok, oszlopok és műfalak útvesztőjében. Jókora távolság megtétele után, túl három tucat ajtón, félúton valami reneszánsz karzat felé megálltunk, lekuporodtunk, és hallgatóztunk. Huszonöt-harminc méterre tőlünk Manny Leiber most érkezett oda, ahol egy perce még mi álltunk. Manny hangja kihallatszott a többieké közül. Gondolom, azt mondhatta, hogy mindenki kussoljon. Csend támadt. Felnyitották a műtetemet tartalmazó koporsót.
Roy felhúzott szemöldökkel nézett rám, én lélegzet-visszatartva meredtem őrá.
Mozgás támadt, bizonytalan hangzavar, szitkozódás. Manny káromkodása mindenkién túltett. Aztán izgatott veszekedés támadt, összevissza duma, aztán Manny rájuk ordított, s a koporsófedél csattanva hullott vissza.
Pisztolylövés dörrent, és én meg Roy berezelve rohantunk onnan a jó fenébe. Teljes sebességgel lerobogtunk a lépcsőn, újabb tucat ajtót kereszteztünk, és kiugrottunk az ácsműhely hátsó kijáratán.
- Hallasz valamit? - lihegte Roy, hátrafelé pillantgatva. - Nem. És te?
- Semmit. De az előbb biztosan lőttek. Nem is egyszer, háromszor. És Manny is itt van! Az istenit, mi folyik itt? Mi ez a nagy zűrzavar egy átkozott viaszbábu miatt, amit én is kigyúrhatnék két dolcsi árú viaszból, latexből és gipszből fél óra alatt?
- Lassíts, Roy! - szóltam rá. - Nehogy meglásson valaki futás közben! Roy lassított, de még mindig hatalmasakat szökellt.
- Az istenit, Roy… ha megtudják, hogy bent jártunk! Nem jönnek rá. Hé, ez egyre izgibb.
Na tessék, gondoltam, így mutasson az ember a legjobb barátjának egy hullát.
Egy percre rá odaértünk Roy Stan és Pan tragacsához, amit a műhely mögött hagyott.
Roy bevágta magát a kormány mögé, és a lehető legocsmányabb vigyorral szemlélte az eget és a felhőket.
- Mássz már be! - szólt rám.
A műhely felől hangok közeledtek. Valaki káromkodott a közelben. Valaki más épp a kritikáját fejtette ki. Megint valaki igenlően felelgetett.
Mások pedig nemleges választ adtak, és egy kis tömeg tódult ki a fonó, déli napsütésbe, mint ahogy a méhek rajzanak ki a kaptárból.
Egy pillanattal később Manny Leiber Rolls-Royce-a suhant tova hangtalanul. Három osztriga-sárga, bólogató fickót láttam benne ülni.
No meg Manny Leibert, vérvörösen a haragtól.
Ahogy a Rolls elsuhant az épület mellett, Manny meglátott bennünket. Roy odaintett, és vidáman hellózott.
- Roy! - üvöltöttem rá.
- Mi bajod? - förmedt rám Roy, és elhajtott.
Royra pillantottam, és majd felrobbantam a dühtől. Vidáman fütyörészett.
- Lökött alak! - jegyeztem meg. - Egyetlen ideg sincs a testedben?
- Miért lenne? - kérdezett vissza Roy nyálasan. - Csak nem tojok be egy papírmasé bábutól? Az ördögbe is, Manny idegessége jó kedvre derített. Nem egy letolást kaptam tőle az elmúlt napokban. Lehet, hogy valaki most az ő gatyájába dugott gránátot? Remek!
- Te voltál? - csaptam le rá hirtelen. Roy megrezzent.
- Már megint kezded? Miért fércelnék össze egy ilyen ócska madárijesztőt és másznék fel vele egy létrára éjszaka?
- Az előbb említett okból: Hogy elűzd valamivel az unalmát. Hogy gránátokat dugdoss mások gatyájába.
- Ugyan. Bár én ötlöttem volna ki! De most alig várom már az ebédet. Kíváncsi vagyok, milyen képet vág majd Manny, ha meglát.
- Gondolod, észrevett bennünket valaki odabenn?
- Ugyan már! Épp ezért integettem! Ezzel fejeztem ki, milyen bambák és ártatlanok vagyunk! Itt valami történik. Természetesen kell viselkednünk.
- Sosem viselkedtünk még úgy. Roy nevetett.
Körbeautókáztunk a műhelyek között, áthajtottunk Madridon, Rómán és Kalkuttán, aztán valami bronzi külvárosi negyedbe értünk.
Roy az órájára pillantott.
- Találkozód van. Fritz Wonggal. Menj! Az elkövetkező órában mindenhol mutatkozunk majd, csak ott nem. - A kétszáz méterrel mögöttünk elterülő Kripta város felé mutatott.
- Mikor fogsz végre te is megijedni? - kérdeztem. Roy a bokáját tapogatta.
- Majd egyszer.
Kirakott a kajálda előtt. Kiszálltam, és a barátom néha komoly, máskor szórakozott arcát tanulmányoztam.
- Bejössz? - kérdeztem.
- Majd később. Most van egy kis elintéznivalóm.
- Roy, ugye, nem akarsz semmi baromságot elkövetni? Ismerem ezt a távolba révedő, megszállott pillantást.
Roy vállat vont.
- Csak eltöprengtem. Mikor is halt meg Arbuthnot?
- Huszonkét évvel ezelőtt, épp ezen a héten. Autókarambol; hárman maradtak ott. Arbuthnot, Sloane, a könyvelője, meg Sloane felesége. Napokon át a címlapon hozták. Nagyobb temetést kapott, mint Valentino. Én a temetőn kívül álltam a barátaimmal. Annyi virággal halmozták el, amennyi a New York-i Rózsakarneválhoz is elég lett volna. Több ezer munkatársa kísérte el utolsó útján sötét szemüvegben. Istenem, micsoda sírás-rívás volt. Nagyon szerették Arbuthnotot.
- Szóval, karambol?
- Nem akadt szemtanú. Valaki belerohant hátulról. Lehet, hogy részegen hajtott haza egy stúdiós buliról.
- Lehet. - Roy az alsóajkába harapott, és rám kacsintott. - De mi van, ha nem így történt? Elképzelhető, hogy ennyi idő elteltével valaki kiderített valamit a balesettel kapcsolatban, ami megint valakinek kínos lehet. Máskülönben mit keresett volna a test a falon? Miért ez a pánik? Minek ez a titkolózás, ha nincs semmi rejtegetnivaló? Hallottad, hogy veszekedtek az ácsműhelyben? Hogy lehet az, hogy egy halott, aki nem is halott, egy test, ami nem is test, ennyire kihozza a sodrából az igazgatókat?
- Nyilván nem csak egy levél van - jegyeztem meg. - Valószínűleg nemcsak én kaptam. De én voltam az egyetlen marha, aki odamentem megnézni. És amikor én nem rikácsoltam szét a dolgot, csak neked kotyogtam el, bárki tette is a testet a falra, új akciót volt kénytelen kezdeményezni. Újabb leveleket írt vagy telefonált, hogy pánikot keltsen, és ideküldte a halottaskocsit. És az a fickó, aki a testet készítette és a levelet küldte, most is itt van, és a háttérből figyeli a mókát. De miért… miért… miért?
- Pszt - csendesített le Roy. Beindította a motort. - Majd az ebédnél megoldjuk ezt az elcseszett rejtélyt. Játszd meg az ártatlant. Próbálj olyan naiv képet vágni, mint Louis B. Mayer babfőzelék-evés közben. Most megyek, még van egy kis melóm a modellen. Be kell illesztenem az utolsó utcát. - Az órájára pillantott. - Két órán belül a dinoszauruszok birodalma készen áll a felvételre. Akkor már csak a hatalmas és dicsőséges Szörnyetegre lesz szükség.
Roy ragyogó-sugárzó arcára pillantottam.
- Nem azért mégy, hogy ellopd a testet és felrakd a falra, ugye?
- Ilyesmi meg sem fordult a fejemben - közölte Roy, és elhajtott.

11.

A kajálda túlsó felében áll egy kicsiny emelvény, alig harminc centis, s ezen áll egy asztal, két székkel. Gyakran képzeltem, hogy egy háromsorevezős római gálya rabszolgafelügyelője ül ott, aki előbb az egyik, majd a másik pörölyével lecsap, így diktálva az ütemet a padhoz láncolt, izzadó evezősöknek, akik rettegve engedelmeskednek, húzzak az evezőket valami távoli filmszínház széksorai felé, megveszekedett rendezők hajszolására, és a parton felháborodott nézők fogadják őket.
Ezen az emelvényes azonban nem egy római hajós ült, diktálva az iramot. Manny Leiber asztala ez. Ő szokott egyedül üldögélni, turkálva az ételét, mintha Caesar jósainak kifordított belső részű galambja heverne a tányérján. Villájával böködi a lépet, nem törődik a szívvel, meghatározza a jövőt. Egy nap a stúdió orvosával, Phillips Dokival ült ott, ellenőriztetve a csapvízben található új szereket. Másnap az igazgatókat ültette magával szembe, akik komoran meredtek maguk elé, és bólogatva bevallották, hogy igen, igen, a film nem készült el határidőre, pedig ők mindvégig sürgették!
Senki sem ült szívesen ahhoz az asztalhoz. Ott gyakorta rózsaszínű hibalistát kapott csekk helyett.
Ma, amikor bebújtam az ajtón; és az asztalokat kerülgettem, Manny asztala üresen állt. Megtorpantam. Most először fordult elő, hogy még csak meg sem terítettek, sőt, még virágokat sem raktak fel az asztalra. Manny valószínűleg még odakinn mászkál, és szidja a napot, amiért kerek.
Azonban most a kajálda leghosszabb asztala megterítve várt, s körülötte a legtöbb széket már elfoglalták.
Ilyesmi még sosem fordult elő az alatt a néhány hét alatt, amióta a stúdióban dolgoztam. Mint a legtöbb neofita, féltem kapcsolatba lépni a legnagyobbakkal és a leghíresebbekkel. Gyerekkoromban H. G. Wells előadást tartott Los Angelesben, és én nem mertem autogramot kérni tőle. Ha közelről látom, talán bele is halok. Ugyanezt éreztem most a hosszú, étkezdei asztalnál, ahol a legjobb rendezők, szerkesztők és írók ültek az öröklétig tartó Utolsó Vacsorán, várva a késve érkező Krisztusra. Ezt látva, rettentő ideges lettem.
Elsündörögtem a legtávolabbi asztal felé, ahol Roy meg én nem egy szendvicset és levest befaltunk már.
- Ó, nem, maga nem! - kiáltott utánam valaki.
A fejem majdnem megroggyant a nyakamon, mely teleszkópszerűen próbált eltűnni a gallérom alatt.
- Itt találkozunk! - kiáltotta Fritz Wong. - Mars ide, marslakó! Asztalok között sasszézva, a cipőmet fixírozva jutottain Fritz Wong elé. Éreztem, ahogy a vállamra teszi a kezét, mintha le akarná tépni a váll-lapomat.
- Íme egy másvilági látogató az étkezdében. Majd én leültetem. Kezét a vállamon tartva gyengéden lenyomott.
Aztán amikor végre felemeltem a fejem, és végignéztem asztaltársaimon, tizenkét szempárt vettem észre.
- És most - jelentette be Fritz -, a barátunk beszámol arról, mire jutott a Szörnyeteg keresésében!
A Szörnyeteg.
Mióta bejelentették, hogy Roy meg én ki akarjuk találni, megírni és megépíteni a legeslegrettenetesebb szörnyeteget Hollywood történetében, ezrek segítettek bennünket a kutatásban. Az ember azt hinné.
Scarlett O'Harát vagy Anna Kareninát keressük: De nem… a Szörnyeteget, és az úgynevezett pályázat a Szörnyeteg kitalálására meg is jelent a Varietyben és a Hollywood Reporterben. A nevűnk főbb cikkben is szerepelt. Én kivágtam és eltettem minden ostoba, halvaszületett ötletet. Fényképek kezdtek beözönleni a legkülönfélébb stúdiókból, ügynökségektől és mindenhonnan. Két-három Quasimodo is feltűnt a stúdió kapujában, csakúgy mint négy Opera fantomja. Bővelkedtünk farkasemberekben. Lugosi és Karloff hasonmásai lopóztak be a tizenhármas stúdióba, ellepték a felvevőt.
Roy meg én úgy éreztük, mintha egy Atlantic City-heti szépségversenyen kellett volna bíráskodnunk, és mi valahogy Erdélybe kerültünk. A hangstúdió előtt várakozó félállatok egyre szaporodlak; egyre rondább fényképek érkeztek Végül az összes fényképet elégettük, és egy vészkijáraton át távoztunk a stúdióból.
Ennyit a Szörnyeteg keresésével eltöltött hónapokról. És most Fritz Wong újra szóba hozta.
- Oké. Lássuk a Szörnyeteget. Magyarázta el!

12.

Én még egyszer végigpillantottam a rám meredő arcokon:
- Nem, inkább ne. Roy meg én hamarosan elkészülünk, de jelen pillanatban… - Belekortyoltam a csapnivaló hollywoodi csapvízbe. - Három hete figyelem ezt az asztalt. Mindenki mindig ugyanazon a helyen ül. Maga itt, maga meg ott, maga pedig amott. Lefogadom, hogy maga nem is ismeri az asztal túlsó szélén ülőket, és viszont. Miért nem változtatják a helyüket? Ki kellene hagyni néhány helyet, aztán félóránként lehetne játszani cseréld-a-széket játékot, helyet változtatni, megismerkedni valaki mással, nem mindig a megszokott pofákat bámulni. Bocs.
- Bocs?! - Fritz megragadta a vállamat, és miközben röhögött, egyfolytában rázott. - Oké, emberek! Játsszunk cseréld-a-széket! Allez oop!
Taps. Éljenzés.
Általános vidámság vette kezdetét, az emberek egymás hátát veregették, kezet ráztak, széket változtattak, más helyre ültek és ettől én csak még inkább zavarba jöttem, és még többen nevettek rajtam. Mások megtapsoltak.
- Mostantól minden nap ide fogjuk ültetni a mester urat, hogy órákat adjon nekünk a jó modorból és a társasági viselkedésből - jelentette be Fritz. - Jól van, honfitársak - kiáltotta Fritz. - Nos, ifjú mesterünk, tőled balra Maggie Botovin ül, a filmtörténet legremekebb vágó/szerkesztője!
- Ez csak duma! - bólintott felém Maggie Botovin, és tovább foglalatoskodott az omlettjével, melyet helycserekor is magával vitt.
Maggie Botovin.
Mesterkélt, csendes hölgy, mint egy felhangolt zongora, úgy kihúzta magát, hogy magasabbnak tűnt, mint amilyen valójában, és ahol az ölében tartotta a kezét, meg ahogy a haját feltűzte a feje búbján, olyan volt, akárha az első világháború korszakának divatját követné.
Hallottam egyszer a rádióban, amikor egy interjúban úgy jellemezte magát, mint kígyóbűvölő.
Rengeteg film ment át a kezén, siklott keresztül az ujjai közölt, simán és gyorsan.
Ennyi és ennyi idő alatt ennyi és ennyi filmet vágott meg. Ez nem más, mondta, mint az élet maga.
Az idő rohan, egy villanás, egy pillanat, s a jelen máris dúlttá változik. Pillanatról pillanatra a jövő ott csillog az ember markában, ha nem ragad ja meg anélkül, hogy összeroppantaná, ha nem alakítja anélkül, hogy széttörné azt a pillanatfolyamot, semmi sem marad belőle. A célom, az ő célja, valamennyiünk célja, hogy beleolvasszuk és rányomtassuk önmagunkat azokra a parányi jövőfoszlányokra, melyekkel érintkezve gyorsan múló tegnapokat hagyunk magunk mögött.
A film ugyanilyen.
Egy különbséggel: azt újraélhetjük, kedvünk szerinti gyakorisággal. Lepergetjük a jövőt, jelenné varázsoljuk, tegnappá, aztán holnap újra kezdjük.
Micsoda nagyszerű mesterség, az idő három vetületére felügyelni; a megsejthetetlen holnapokra; a beszűkült jelenre; a tegnapra, a másod percek, a percek, az órák, az évek, az évezredek nagy temetőjére, melyből rügyként fakadt ki a másik kettő.
És ha nem tetszik valamelyik e három rohanó időfolyamból? Elő a szikével. Vágás. Ez az! Most már jobb?
És most a hölgy itt ül mellette, egyik pillanatban még az ölében nyugtatja a kezét, a következőben egy nyolc milliméteres kamerát emel fel, körbepásztázik az asztal körül, arcról arcra; a keze meg se rezzen, amíg el nem jut hozzám, s a kamera meg nem állapodik rajtam.
Mereven bámulok bele, és eszembe jut az a nap, amikor 1934-ben a stúdión kívül láttam őt; a megszállottakat, a hóbortosokat, az autogramgyűjtőket filmezte, köztük engem is.
Szeretnék felkiáltani: Emlékszik? De hogyan is emlékezhetne? Lehajtom a fejem. A kamera megrezzen.
Ez volt az a pillanat, amikor Roy Holdstrom befutott.
Megállt a kajálda ajtajában, és engem keresett. Amikor meglátott, nem intett, hanem dühösen megrántotta a fejét. Aztán megfordult, és kisietett. Felugrottam, és elrohantam, mielőtt Fritz Wong visszatarthatott volna.
Láttam, hogy Roy a férfivécébe siet, s egy porcelánszentély előtt találtam, ahol Respighi: Róma Szökőkútjainak áldozott. Megálltam mellette; nem vettem részt a csobogásban, mintha a régi csövek befagytak volna a télen.
- Figyelj, ezt most találtam a tizenhármas stúdióban. Roy egy géppel írott cetlit tolt elém.

A Szörnyeteg végre megszületik!
Ma éjszaka a Brown Derbyn!
A Vine Streeten. Tízkor.
Légy ott! Különben elveszítesz mindent!

- Ugye, nem hiszed el! - ziháltam.
- Csak annyira, amennyire te elhitted azt az átkozott cetlit, ami a temetőbe invitált. - Roy rámeredt a falná maga előtt. - Ugyanolyan a papír és a gépelés, mint a te cetliden? Elmenjek a Brown Derbyre ma este? Az ördögbe is, miért ne? Testek a falakon, eltűnt létrák, lenyomatok a fűben, papírmasé hullák, plusz Manny Leiben őrjöngése. Gondolkoztam egy keveset öt perccel ezelőtt. Ha Manny Leiben és a többiek úgy ki akadtak egy műmadárijesztő megjelenésétől, mi lenne, ha az hirtelen eltűnne?
- Ugye, nem tetted meg?
- Nem? - kérdezett vissza Roy.
Zsebre dugta a cetlit. Aztán egy kis dobozt emelt le a sarokban álló asztalkáról, és felém nyújtotta. - Valaki fel akar használni bennünket. És én úgy döntöttem, miért ne tenném egy kissé hasznossá magam. Nesze, fogd! Menj be egy fülkébe. Nyisd ki.
Engedelmeskedtem. Becsuktam az ajtót.
- Ne csak állj ott! - szólt be Roy. - Nyisd már ki!
- Azt csinálom.
Kinyitottam a dobozt, és rámeredtem.
- Istenem! - kiáltottam fel.
- Mit látsz? - kérdezte Roy.
- Arbuthnot!
- Igazán szépen és kényelmesen elfér a dobozban, mi?

13.

Mit tettél vele?
- A macskák kíváncsiak. És én macska vagyok - felelte Roy, és kifelé sürgetett.
Megindultunk a kajálda felé.
Roy a hóna alá vágta a dobozt, az arcán diadalmas vigyor ragyogott.
- Nézd - kezdte -, valaki küld neked egy levelet. Te elmégy a temetőbe, találsz egy hullát, de nem jelented, s ezzel elrontod a játékot, bármi is az Több telefonhívás történik, a stúdió érteküld a testért, és pánikba esik, amikor valóban megpillantják Hogyan cselekedhettem volna másképp, már csak merő kíváncsiságból is? Miféle játék ez? Ezt kérdezem magamtól. Csak akkor deríthetem ki, ha meglépem az ellenlépést a bábummal. Lássuk, erre hogyan reagálnak! Miután megtalálták a testet, most nyoma vész, és őrült csodálkozásba esnek, vajon ki tüntethette el. Én!
Megálltunk a kajálda ajtaja előtt.
- Nem hozhatod be magaddal! - tiltakoztam.
- Ez a legbiztonságosabb hely a világon. Senki sem fog gyanakodni arra dobozra, amivel összevissza járkálok a stúdióban. De most már légy óvatos, haver, máris figyelnek. 
- Hol? - kérdeztem, és megfordultam.
- Ha ezt tudnám, hamar végére járhatnánk az ügynek. Na, gyere! - Nem vagyok éhes.
- Furcsa - vont vállat Roy -, én meg úgy érzem, meg tudnék enni egy lovat.

14.

Láttam, hogy Manny asztala még mindig megterítetlenül vár. Dermedten bámultam a széke felé.
- Átkozott bolond - suttogtam.
Roy rázta a dobozt mögöttem. Zörgött. - Az vagyok - felelte. - Mozgás. Mozogtam a helyemre.
Roy lerakta a különleges dobozt a padlóra, rám kacsintott, leült az asztal szemközti végébe; és tökéletesen ártatlan képpel mosolygott.
Fritz úgy meredt rám, mintha a távollétemet személyes sértésnek tekintené.
- Figyelem! - pattintott Fritz az ujjaival. - A bemutatás folytatódik. A következő Stanislau Groc, Vlagyimir Lenin személyes maszkmestere, ő preparálta ki Lenin testét, viaszozta be az arcát, parafinnal tartósította a testet,   hogy megmarad fon a Kreml falában, Moszkvában!
- Lenin maszkmestere? - ismételtem.
- Kozmetológusa - intett Stanislau Groc apró kezével kicsiny testén billegő még kisebb feje fölött.
Alig lehetett nagyobb, mint Singer törpéje, aki Csámcsogit játszotta az Óz, a nagy varázslóban.
- Fejet hajthat előttem - szólt. - Maga szörnyetegeket talál ki. Roy Holdstrom elkészíti azokat. Azonban én saját kezűleg rúzsoztam, viaszoltam és fényesítettem egy nagy vörös szörnyeteget, aki már rég halott!
- Ne foglalkozz ezzel a nagy dumájú, orosz fattyúval - szólt oda Fritz. - Nézd csak a mellette lévő széket!
Üresen állt.
- Kié? - kérdeztem.
Valaki köhintett. A fejek odafordultak. Visszatartottam a lélegzetem.
És kezdetét vette az Érkezés.

15.

Ez az utolsónak érkező férfi olyan fakónak tűnt, hogy a bőre szinte csillogni látszott a benti fényben. Magas volt, úgy száznyolcvanöt centi, a haja hosszú, a szakálla ápolt és formásra nyírt, a szeme pedig olyan ijesztő tisztasággal csillogott, hogy úgy éreztem, a pillantása a húsom alá, a lelkembe, a csontvelőmbe hatol. Ahogy elhaladt az asztal mellett, a kések és a villák megálltak a félig tátott szájak előtt. Ahogy elhaladt, csendhullámot vonva maga mögött, az élet ismét folytatódott. Megfontolt léptekkel haladt, mintha köntöst viselne gyűrött zakója és kétes tisztaságú nadrágja helyett. Megáldó mozdulattal lépett el az asztal mellett, de a tekintetét előrevetette, mintha a miénken túli világba nézne. Rám pillantott, és én összehúztam magam, mert nem tudtam elképzelni, miért pont engem választott ki ennyi elismert és elfogadott híresség közül. Végül megállt mellettem, s méltóságteljes viselkedése hatására képtelen voltam ülve maradni.
Csend támadt, amikor ez a szép arcú férfi kinyújtotta vékony csuklójú, vékony karját, melyen a legkecsesebb és leghosszabb ujjak voltak, amiket valaha is láttam.
Én is kinyújtottam a kezem, hogy megragadtam az övét. A kézfeje elfordult, és megpillantottam a szög helyét a csuklóján. A másik kezét is elfordította, így láthattam, hogy hasonló stigma éktelenkedik a bal csuklóján is. Elmosolyodott, megérezte, mire gondolok, mert halk hangon elmagyarázta:
- A legfőbben azt hiszik, a szögeket a tenyéren ütötték át. Nem. A tenyér képtelen lenne megtartani a test súlyát. Viszont a felszögezett csukló igen. A csukló. - Ismét megfordította mindkét kezét, és jól láthattam a helyet, ahol a szögek kibukkantak a másik oldalon.
- J. K. - mondta Fritz Wong -, ez itt a mi másvilági látogatónk, a mi ifjú science-fiction írónk.
- Tudom. - A szép arcú idegen biccentett, és magára mutatott. - Jézus Krisztus - mutatkozott be.
Oldalra léptem, hogy leülhessen, aztán visszarogytam a székembe. Fritz Wong egy kenyeres kosarat nyújtott felé.
- Légy oly szíves, változtasd ezeket halakká!
Lélegzet után kapkodtam.
Azonban J. K egy csekély ujjmozdulattal kivett egy ezüstösen csillogó halat a kenyérszeletek közül, és a magasba dobta. Fritz elbűvölten kapta el, s nagy nevetés, taps támadt.
- Ez a bor - közölte J. K. - tíz másodperccel ezelőtt még víz volt. Ki kér?
A bort kitöltögették, és megízlelték.
- Nézzék… - makogtam.
Az asztalnál mindenki rám meredt.
- Tudni szeretné - segített ki Fritz -, hogy tényleg az-e a neve, amit mondott.
A magas férfi ünnepélyes mozdulattal előhúzta a jogosítványát, és megmutatta:
- Jézus Krisztus. Hollywood. Beachwood Avenue 911. Visszacsúsztatta a zsebébe, megvárta, amíg az asztalnál csend lesz, aztán megszólalt.
- 1927-ben jöttem ebbe a stúdióba, amikor a Jézus királyt forgatták. Famunkásként dolgoztam a műhelyben. Én vágtam és munkáltam meg azt a három keresztet, melyek még ma is állnak a Kálvária dombon. Nagy vetélkedés kezdődött a környék minden baptista és katolikus közösségében. Meg kell találni Krisztust! Itt lett meg. A rendező megkérdezte, hol dolgozom. Az ácsműhelyben. Istenem, kiáltotta, hadd nézzem csak az arcát! Vegyen fel egy szakállt! "Maszkírozzon ki Jézusnak", kértem meg a maszkmestert. Aztán visszamentem, felöltöttem a köntöst és a töviskoszorút, meg az összes szent holmit. A rendező táncra perdült, és megmosta a lábamat. A baptisták a nyomomba szegődtek az iowai tésztafesztiválon, amikor átkotortam a tragacsommal a városon a zászlókkal, melyeken ez állt: "ELJŐ A KIRÁLY", "ÉLJ ÚGY, MINT EZELŐTT"… Szerte a vidéken tíz éven át nagy Messiás-műsorokat adtam, amíg a borral és a paráznasággal tele nem lett a hócipőm. Senkinek sincs szüksége egy szoknyapecér Megváltóra. Nem mintha macskákat rugdostam volna, és meghúztam volna más emberek feleségét, mint keréken a csavart, nem, annyi az egész, hogy én Ő vagyok, érted?
- Azt hiszem, igen - feleltem gyengéden.
J. K. kinyújtotta hosszú csuklóját, hosszú kezét, hosszú ujjait maga elé, szinte macskaszerű pózba, és várta, hogy a világ eljöjjön és imádni kezdje.
- A nők istenkáromlásnak tartották még azt is, ha beszívják a lélegzetemet. Megérinteni pedig egyenesen rettenetes dolog. Megcsókolni halálos bűn. És maga az aktus? Akár kútba is ugorhattam volna, ahol az örökkévalóságig fülemig ellep a sár. A katolikusok, nem, a szenteskedők voltak a legrosszabbak Sikeralt ágyba vinni egyet-kettőt, mielőtt rájöttek a kilétemre, amikor inkognitóban utaztam. Aztán amikor egy hónapig nélkülöztem a lepedőakrobaták tevékenységét, ámokfutásban törtem ki. Megborotválkoztam, és nekivágtam a környéknek, elhintettem a magjaimat a jó termőtestbe, dugványoztam a hölgyeket jobbra-balra. Több nőt magam alá gyűrtem, mint ahány kavicsot egy úthenger. Gyorsan mozogtam, mert nem szerettem volna, ha a puskatulajdonosok számba veszik a szűzhártyákat, és telepumpálnak engem is… ólommal, imádkoztam, hogy a hölgyek sose jöjjenek rá, hogy az Utolsó Vacsora Fővendégének kegyeit élvezték. Amikor éretlen gyümölcsöt szakítottam le és leittam magam a sárga földig, a stúdió összekanalazta a csontjaimat, letette az óvadékot a seriffnek és kiengesztelte a helybéli papokat, és kisebb összegeket helyzeti el a születendő gyermekek nevelésére, aztán haza hurcolt az ácsműhelybe, ahol Keresztelő Jánosként tartottak, és megfenyegettek, hogy a fejemet veszik, ha nem tudják befejezni a halsütést Galileában és egy rejtélyes túrát a Kálvária-dombra. Kiküldtek a dzsungelbe. Ami nagyszerű volt, mert végigprédáltam a dzsungelt. Soha sem létesett még nagyobb kurvapecér, mint akit most magad előtt látsz. Nem érdemeltem meg, hogy én játsszam J. K.-t több ezer színházban szerte az államokban; lelkeket váltottam meg, és közben desszertre éheztem. Aztán számos éven át nem testekkel, hanem üvegekkel vigasztalódtam. Szerencsém volt, hogy Fritz felszedett az új filmjéhez, és több tonna vakolattal helyrepofozták a képem. Ennyi. Fejezetvég és kötetvég. Csapó.
Taps. Az egész asztal összeverte a tenyerét.
J. K. lehunyt szemmel bólogatott jobbra-balra.
- Egész jó sztori - mormoltam.
- Egy szót se higgyen el belőle - felelte J. K. A taps abbamaradt. Újabb ember érkezett. Phillips Doki állt meg az asztal túlsó végénél.
- Istenem - mondta J. K. erős, tiszta hangon. - Megérkezett Júdás! Ha a Doki hallotta is, nem mutatta.
Habozott, utálkozva méregette a helyiséget, mintha nem akarna szóba állni senkivel. Azokra a gyíkokra emlékeztetett, amiket az őserdők szélén lát az ember: csillog a szeme, rettenetesen nyugtalan, a levegőbe szimatol, kutató mancsokkal tapogatja a levegőt, aprókat csap a farkával, készen megperdülni, elsurrani, futni. Tekintete Royra vetődött, és valamilyen oknál fogva elidőzött rajta. Roy kihúzta magát, szipogott, és kedvesen rámosolygott a Dokira.
Istenem, gondoltam, valaki meglátta Royt, miközben elcsente a testet. Valaki…
- Asztali imát kíván mondani? - kötözködött Fritz. - A Sebész Imáját… Ó, uram, ments meg minket a doktoroktól!
Phillips Doki úgy kapta félre a fejét, mintha egy légy szállt volna az orrára. Roy hátradőlt a székében.
A Doki szokása ellenére jött ide. Az étkezdén kívül a ragyogó, déli napsütésben Manny és több más bolha mérgesen és csalódottan ugrabugrál. És a Doki idejött, hogy elszökjön tőlük vagy hogy itt keressen gyanúsítottat: Nem tudom, melyik okból.
Azonban itt állt ő, Phillips Doki, az ismert orvos, aki már akkor is a stúdióban dolgozott, amikor a kamerákat még kézzel mozgatták. Olyan volt, akár azok a futballedzők, akik az oldalvonalnál csak egyszer villantanak egy mosolyt a győztes csapatukra. Nem hosszas fejtegetésekkel vagy példabeszédekkel kommunikált, csak rövid, kurta megnyilvánulásokkal. Az igenek és a nemek között hosszan hallgatott.
Ott volt akkor is, amikor a Skylark stúdió vezetője begurította az utolsó golflabdát a lyukba és holtan esett össze. Az a hír járta, hogy ő is a kaliforniai partok mentén vitorlázott, amikor az a híres könyvkiadó "véletlenül" a tengerbe dobta azt a hasonlóan híres rendezőt, aki megfulladt. Láttam lefényképezve Valentino ravatalánál, Jeanne Eagel betegszobájában, valami San Diego-i jachtversenyen, ahol ő biztosította a hőguta elleni védelmet egy csapat New York-i mozimágnás számára. Azt állították, hogy az egész stúdiót elkábította, aztán valahol Arizonában gyógykezelte őket. Ritkán étkezett a kajáldában. Már a megjelenésével megkeserítette az élelmet. A kutyák megugatták, mintha a pokol hírnöke lenne A csecsemők a könyökébe haraptak, és gyomorrontást kaptak.
Mindenki megrezzent és hátrahőkölt az érkezésére.
Phillips Doki pillantása ide-oda járt rajtunk. Pillanatokon belül szemügyre vett mindenkit.
Fritz hozzám fordult.
- Az ő munkája sosem ér véget. Túl sok csecsemőt hoztak ma reggel az ötös stúdióba. Szívroham a New York-i irodában. Vagy az a színész Monacóban, aki összerúgta a patkót az őrült fiúbarátjával. Ő…
A szóban forgó doktor a székünk mögé lépett, valamit odasúgott Stanislau Grocnak, aztán gyorsan megfordult, és kisietett.
Fritz szúrós pillantást vetett utána, aztán ismét felém fordult.
- Ó, futurista mester, ki a jövőbe látsz, áruld el nekünk, mi a pokol folyik itt?
A vér az arcomba tolult. A nyelvem bűntudatosan lapult a számban. Lehorgasztottam a fejem.
- Játsszunk olyan székcseréset! - kiáltotta Groc, felállt, és felém nézve megismételte: - Székcseréset, székcseréset!
Mindenki nevetett. Mindenki helyet változtatott, s ez csak növelte zavaromat.
Amikor végeztek a nagy kavarodással, Stanislau Grocot, aki Lenin homlokát fényesítette, velem szemben találtam, Royt pedig mellettem.
Groc barátságosan mosolygott rá, mintha gyerekkori barátok lennénk.
- Hova sietett a Doki? - kérdeztem.
- Mi folyik itt?
- Szóra sem érdemes. - Groc nyugodtan nézegette az étkezde bejáratát. - Fura remegést éreztem délelőtt tizenegykor, mintha a stúdió jéghegybe ütközött volna. Azóta is eszelős emberek rohangálnak össze-vissza, és próbálják kimerni a vizet. Boldoggá tesz, ha ennyi kiakadt embert látok Még a dög unalmas munkámról is megfeledkezek, hogy bronzi kacsákból brooklyni hattyúkat fabrikálok - Bekapott egy jókora adag gyümölcssalátát. - Mit gondol? Miféle jéghegynek ütközött a mi kedves Titanicunk?
Roy hátradőlt a székében.
- A díszletező- és ácsműhely környékén van valami felfordulás - jegyezte meg.
Csúnya pillantást vetettem Royra. Stanislau Groc megmerevedett.
- Ja, igen - mondta vontatottan. - Egy apró probléma a lamantinnal, a nőalakkal, ami a Bountyra kerül.
Megrúgtam Royt az asztal alatt, de ő előrehajolt. - Bizonyára nem ez az a jéghegy, amit említett.
- Á, dehogy - felelte Groc nevetve. - Nem annyira jéghegy az, mint inkább valami hőlégballon, ami miatt az összes producert és fejbólintó Jánost behívatták Manny irodájába. Valakit ki fog rúgni. És akkor… Groc a mennyezet felé intett apró, babászerű kezével - felfelé bukik!
- Micsoda?
- Ha egy embert kirúgnak a Warnertól, felfelé bukik az MGM-be. Az az ember pedig, akit az MGM-től rúgnak ki, a 20th Century Foxhoz kerül. Felfelé, úgyszintén! Isaac Newton megfordított törvénye! - Groc megmosolyogta saját elmésségét. - De maga, maga szegény író, maga sosem tud majd felfelé bukni, ha kirúgják, csak Befelé. Én…
Elhallgatott, mivel…
Úgy néztem rá, mint nagyapámra harminc évvel ezelőtt, amikor már tudtam, hogy soha többé nem kel fel a halottaságyából. A borosta nagyapám fakó, viasszerű bőrén, a szemhéj, amely szinte kirepedt, és azzal fenyegetett, hogy rám mered és amitől nagymama jéggé dermedt, mint a hókirálynő, mind, mindez egyértelműen megvolt Lenin balzsamozó/kozmetikusánál; aki velem szemben ült, s a gyümölcssalátáját turkálta.
- Mondja - kérdezte udvariasan -, az öltéseket nézi a fülem mögött?
- Nem, dehogy!
- Dehogyisnem! - felelté szórakozottan. - Mindenki azt nézi! Itt van! Előrehajolt, jobbra és balra fordította a fejét, s felhúzta a haját a füle mögött, majd a halántékáról.
- Istenem - mondtam: micsoda pompás munka.
- Annál is több. Tökéletes.
Ugyanis a vékony vonalak már elhalványultak, és ha csak bolhacsípések lettek volna, már akkor sem sok nyomuk maradt.
- Maga… - kezdtem.
- Hogy én műtöttem-e meg magam? Megpróbáltam kivenni saját vakbelem? Lehet, hogy olyan vagyok, mint az a nő, aki Shangri-Lába szökött, s a feje egy mongol póznán aszalódott!
Groc nevetett, és teljesen megittasult saját nevetésétől. Szinte folyamatosan boldognak tűnt. Az embernek az az érzése támadt, la egyszer abbahagyja a nevetést, meghal. Mindig a boldog ugatás, a merev vigyor.
- Igen? - kérdezte, látva, hogy a fogait, a száját nézem. - Mi olyan mókás, hogy örökké nevet? - kérdeztem.
- Minden! Látta a filmet Conrad Veidttel…?
- A nevető embert?
Ezzel megfogtam Grocot.
- Lehetetlen! Maga hazudik!
- A mamám bolondot a filmekért. Iskola után állandóan moziba vitt, együtt néztük Pickfordot, Chaney-t, Chaplint. És… Canrad Veidtet is! A cigányok lemetszették az ajkait, és így örökké úgy nézett ki, mint aki nevet, aztán szerelembe esik egy vak lánnyal, aki nem látja azt a szörnyű vigyort, és ő megcsalja a lányt, de a hercegnő kigúnyolja, mire ő visszatér a vak lányhoz, sír, és nyugalmat talál a lány tapogatózó keze alatt. És az ember csak ül az elsötétülő vászon előtt a moziban, és sír. Vége.
- Istenem! - kiáltotta Groc, és még nevetni is majdnem elfelejtett. Micsoda káprázatos gyerek maga. Igen! - Elvigyorodott. - Én ugyanolyan vagyok, mint amit Veidt el játszott, de engem nem cigányok nyomorítottak meg. Öngyilkossági kísérlet, merénylet, orgyilkosság áldozata lettem. Amikor az ember összezsúfolva hever egy tömegsírban tízezer hullával, és megpróbál felfele törni, hogy levegőhöz jusson, ájulással küzd, mert tudja, hogy kivégezték és mégsem halt meg. Azóta nem érintettem húst, mert ugyanolyan szagú, mint amit abban a gödörben éreztem; dögszagú, a temetetlen hús bűze lengi körül. Így hát - intett - maradok a gyümölcsnél. A salátáknál. Kenyér, friss vaj és bor. És miközben levegőért küszködtem, akkor szedtem fel ezt a vigyort. Ezzel a hamis mosollyal küzdők a valós világ ellen. A halálnak is a képébe nevettem ezekkel a fogakkal, ezzel a buja nyelvvel? Mindegy, az a lényeg, hogy felelősséggel tartozom magáért!
- Értem?
- Én tanácsoltam Manny Leibernek, hogy vegye fel Royt, a maga tirannoszauruszos társát. És én tanácsoltam, hogy vegyen fel valakit, aki olyan jól ír, mint ahogy Roy dolgozik. Voilát Maga lett az!
- Kösz - mondtam vontatottan.
Groc az étele fölé hajolt, örült, hogy nézem az állát, a száját, a homlokát.
- Vagyont kereshetne… - kezdtem.
- Már megvan. - Levágott egy szelet ananászt. - A stúdió elég jól megfizet. A sztárjaik szinte mindig italtól ráncos képpel jönnek be, vagy éppen kidugják a fejüket a kocsijuk szélvédőjén. A Maximus Film retteg attól, hogy én egyszer eltávozom. Hülyeség! Maradok. És egyre csak fiatalodom, évről évre, ahogy vágok és varrok, és újra varrok, amíg a bőröm olyan feszes nem lesz, hogy már pislogni sem bírok! Ilyen! - Megmutatta. - Mert már sosem mehetek vissza. Lenin kiüldözött Oroszországból.
- Egy halott üldözte el?
Fritz Wong közelebb hajolt, és érdeklődve hallgatta.
- Magyarázza meg neki, Groc - biztatta gyengéden. - Az a Lenin, akinek megint piros az arca. Az a Lenin, akinek csillog a foga, akinek mosoly húzódik a száján. Lenin, akinek új a szemgolyója, kristályszerűen csillog a szemhéja alatt. Lenin, akinek nincs szeplője, és a kecskeszakállát gondosan nyírat ja. A Lenin-Lenin. Mond ja el!
- Nagyon egyszerű - magyarázta Groc. - Lenint csodatévő szentté avatták, aki még a kriptájában is halhatatlan.
- De… Groc? Ki volt ő? Valóban Groc kente rúzzsal Lenin szájára a mosolyt, ő tisztította ki az arckifejezését? Nem! Lenin még halálában is kitett magáért! Vagyis? Megölte Grocot!
- Így hát Groc elmenekült! És hol van most Groc? Felfelé bukik… magával együtt!
A hosszú asztal túlsó szélén ismét megjelent Phillips Doki. Nem jött tovább, csak egy éles fejrándítással jelezte Grocnak, hogy kövesse.
Grocnak időbe telt, míg egy szalvétával megtörölgette rózsabimbószerű mosolyát, kortyolt még egy kis hideg tejet, keresztbe rakta a kését és a villáját a tányérján, és lekászálódott a székről. Megtorpant, töprengett egy darabig, majd visszafordult.
- Ez nem Titanic, ez annál sokkal komolyabb! Ozymandias! - közölte, és kiszaladt.
- Vajon miért hantázott a lamantinról meg a Bountyról? - tűnődött Roy.
- Nem rossz - morogta Fritz. - Conrad Veidt kis méretben. A következő filmemben felhasználom a kurafit.
- Mit értett azon, hogy Ozymandias? - kérdeztem.

16.

Délután Roy bekukkantott az irodámba; és megmutatta agyaggal lepett ujjait.
- Semmi! - kiáltotta. - Nincs Szörnyeteg! Kihúztam a lapot az írógépemből.
- Üres! Szintén nincs Szörnyeteg!
Aztán végül este tízkor Roy elvitt a Brown Derbyre. Útközben felolvastam az " Ozymandias" elejét.

Egy messzi vándor jött, ki ős romok
felől regélt: A pusztán szörnyű két
nagy csonka láb áll. Arrább lágy homok
lep egy kőarcot. Homloka setét.
A vont ajk vén parancsszóktól konok
s vad szenvedélye még kivésve ég
a hűs kövön, bár, mely véste, kéz,
s a szív, hol dúlt a dölyf, temetve rég.

Árnyék borult Roy arcára.
- Olvasd tovább! - szólított fel.
Olvastam.

A talpkövön kevély igék sora:
"Király légy bár, jöjj és reszketve nézz:
nevem Oryrnandiás, urak ura".
Más semmi jel. A roppant rom körül
határtalan szélesre és hosszúra
a holt homoksík némán szétterül.

Amikor befejeztem, Roy szótlanul hajtott el egy-két sötét háztömb mellett. 
- Fordulj meg, és menjünk haza! - biztattam.
- Miért?
- Ez a vers úgy hangzik, mint a stúdió és a temető. Megvannak még azok a kristálygömbjeid, amelyekben megrázáskor hó szitál? Pont ilyesmit érzek a csontjaimban,
- Ugyan - morogta Roy.
Sólyomszerű profiljára pillantottam, mely hasította az éjszakai levegőt. Tele volt optimizmussal, mellyel csak azok az ügyes mesteremberek rendelkeznek, akik már alkottak valami halhatatlant.
Eszembe jutott, hogy tizenhárom évesek voltunk, amikor King Kong leesett az Empire State Building tetejéről, és egyenesen ránk zuhant. Amikor felkeltünk, már nem ugyanazok voltunk. Megfogadtuk egymásnak, hogy eljön az a nap, amikor megírunk és mozgásba lendítünk egy legalább olyan hatalmas, csodálatos, szépséges Szörnyeteget, mint Kong, vagy nem érdemes élnünk.
- Szörnyeteg - suttogta Roy. - Itt jövünk.
És leparkoltunk a Brown Derby előtt, melynek nevét nem hirdették, ormótlan neonbetűk az oromzaton; mint a hasonló éttermekét ötmérföldes körzetben, csak egy keménykalap, melyben akár a húsvéti nyuszi is elférhetett volna, de illett volna bármelyik filmes nagyfejű kobakjára is szerda délutánonként.
A Brown Derby vezetője felhúzta a szemöldökét lőttunkra. Olyan magasan tartotta az orrát, majd a mennyezetet verte. Furcsaságot szimatoltunk.
- Gondolom, nem foglaltattak asztalt - öntötte szóba gondolatait. - Minek? - csodálkozott Roy. - Van itt hely bőségesen.
A szmokingos úr nyakán felborzolódott a szőr, de szó nélkül bekíséri bennünket. Az étterem szinte kongott az ürességtóz. Néhány asztal mellett ültek csak, desszertet és konyakot fogyasztottak A pincérek már elkezdtek leszedni és letörölgetni egy-két asztalt.
Csengő kacaj hallatszott, s az egyik asztalnál három asszonyt pillantottam meg egy férfi mellett, aki épp a pénztárcáját halászta elő, hogy kifizesse az esti fogyasztást. A fiatal nők nevettek, és közölték vele, hogy addig kirakatot nézegetnek, amíg ő a számlát rendezi, aztán terjengős parfümillattal elviharzottak mellettünk. Roy úgy állt, mintha földbe gyökerezett volna a lába, és rámeredt a férfira.
Stanislau Groc.
- Az istenit! - kiáltotta Roy. - Maga! Én?!
Groc örökös vigyora lehervadni látszott. - Mit keresnek maguk itt? - kiáltotta.
- Meghívtak.
- Keresünk valakit - egészítettem ki.
- És amikor engem találtak, izgalomba jöttek - jegyezte meg Groc. Roy hátrálni kezdett. Egyértelműen Siegfried-szindrómától szenvedett. Sárkányt ígértek neki és szúnyogot kapott. Nem tudta levenni a tekintetét Grocról.
- Mit bámul úgy rajtam? - csattant fel a kicsi ember. - Roy! - szóltam rá.
Mert tudtam, hogy Roy is arra gondol, amire én. Valaki megtréfált. Valaki tudja, hogy Groc; itt szokott vacsorázni, és elküldte nekünk azt a bolondos értesítést. Hogy bosszantson bennünket és Grocot. Mégis, Roy nem bírta levenni a tekintetét a kicsi ember füléről, orráról és álláról.
- Nem - szólalt meg váratlanul -, maga nem felel meg.
- Mire? Hohó! Várjunk csak! Igen! Tudom, mit keresnek! - Hangtalan reszketés jelezte a mellében a feltörni készülő kacagást, mely végül eljutott vékony ajkáig.
- De miért éppen a Brown Derbyben? Az idejárók nem túl ijesztőek. Rémes fickók, az tény. És én ezzel az összefércelt majomszerű mancsommal? Kit tudnék én megijeszteni?
- Ne izgul jön - nyugtatta meg Roy. - Az ember csak akkor kezd félni magától, ha hajnali háromkor jut eszébe.
Ez befőtt. Groc harsogva röhögött, és az asztalához intett bennünket. - Ha már úgyis elcseszték az estéjüket, legalább igyunk!
Roy meg én idegesen pillantottunk körbe az étteremben. Sehol a Szörnyeteg.
Amikor a pezsgőt kitöltötték, Groc tósztot mondott ránk.
- Azt kívánom, hogy sose kelljen egy halott ember szempilláit kifésülniük, a fogát mosniuk, beviaszolniuk a szakállát, a helyére rakni a lefittyedő ajkait. - Groc felállt, és az ajtó felé nézett, amerre a női kiszaladtak.
- Látták az arcukat? - mosolygott Groc utánuk - Az én művem! Tudják, miért imádnak engem azok a lányok annyira, hogy sosem hagynának el? Mert én vagyok a Kék Hold Völgyének főlámája. Ha elhagynak, az ajtó becsukódik, és az arcuk meglöttyed. Arra is figyelmeztettem őket, hogy finom vezetékeket ültettem be az arcbőrük alá. Ha túl messzire menekülnek, a húsuk legombolyodik És harmincévesen negyvenkettőnek fognak látszani!
- Fafner - morogta Roy. Ujjai úgy rászorultak az asztal szélére, mintha fel akarna ugrani.
- Tessék?
- Egy barátom - feleltem. - Azt hittük, vele találkozunk itt ma este.
- Az estének vége - sóhajtott Groc. - De maguk csak maradjanak. Igyák meg a pezsgőt. Rendeljenek nyugodtan, az én számlámra. Nem kérnek egy salátát, mielőtt a konyha bezár?
- Nem vagyok éhes - válaszolta Roy, ugyanazzal a leírhatatlan csalódással a tekintetében, mint a Siegfrieden az Operában.
- Én igen! - vágtam rá.
- Két salátát! - szólt oda Groc a pincérnek. - Kék sajtködmönben?
Roy behunyta a szemét. - Igen - bólintottam.
Groc a pincérhez fordult, és indokolatlanul nagy borravalót nyomott a kezébe.
- Szolgálja ki a barátaimat - mondta vigyorogva. Aztán az ajtó felé pillantott, amerre a barátnői távoztak tűsarkú lópatkóikkal, és a fejét rázta. - Mennem kell. Esni kezdett. Túl sok víz éri a lánykák arcát. Még elolvadnak! Viszlát! Arrivederci!
És már el is tűnt. A bejárati ajtó halkan zárult mögötte.
- Tűnjünk innen! - morogta Roy. - Tiszta hülyének érzem magam. Megmozdult, és feldöntötte a pezsgőjét. Átkozódva itatta fel a nadrágjárói. Töltöttem neki még egy pohárral, és néztem, ahogy nyugodt, tempós kortyokban magába tölti.
Öt perccel később az étterem végében bekövetkezett.
A főpincér összehajtott egy paravánt a legtávolabbi asztal mellől. Az hangos recsegéssel zárult össze. A főpincér valamit motyogott. Ekkor mozgás kélt a konyhaajtóban, ahol, jöttem rá, már percek óta ott állt egy férfi meg egy nő. Most, ahogy a főpincér összehajtogatta a paravánt, kiléptek a fénybe, és a paraván felé nézve az asztal felé siettek.
- Te jóég! - suttogtam reszelős hangon. - Roy?
Roy felpillantott.
- Fafner! - suttogtam.
- Nem. - Roy elhallgatott, előremeredt, hátradőlt, és a sietős léptekkel haladó párt figyelte.
- Igen.
Azonban ez nem Fafner volt, a mitológiai sárkány, a rettenetes hüllő, ami szaporán sietett a konyhától az asztal felé, hölgye kezét fogva, a nőt maga mellett húzva.
Az volt, amit annyi, de annyi héten és fáradságos napon át kerestünk. Ezt akartam én felvázolni egy lapra vagy bepötyögni az írógépbe, aminek már a gondolatától is kirázott a hideg.
Ezt akarta megmintázni Roy, valahányszor hosszú ujjait agyagba mártotta. Egy vérvörös buborék, ami egy őserdei iszapból emelkedett ki, hogy arccá formálódjon.
És ebben az arcban megvolt mindazon megcsonkított, megsebzett, agyonlőtt és eltemetett emberek kifejezése, akik csak valaha is háborúban elpusztultak az idők kezdete óta.
A megvénült Quasimodo, akit rák és előrehaladott lepra kínzott.
És a mögött az arc mögött egy lélek lakozik, akinek ott kell élnie mindörökre. Mindörökre, gondoltam. Sohasem szabadulhat!
Itt a mi Szörnyetegünk
Mindez egy pillanat alatt történt.
Azonban én alaposan szemügyre vettem az illetőt, behunytam a szemem, és képe beleégett a retinámba; oly hevesen, hogy a könnyeim is kicsordultak, és őrkéntelen hangok hagyták el a torkom.
Ez volt az az arc, melyben két iszonyatosan cseppfolyós szem fuldoklott. Ebben az arcban a szemek delíriumban úszkáltak, és nem találtak partot, sem enyhülést, sem menekvést. És látva, hogy nincs semmi, ahol megállapodhatnának, a szemek; csillogva a csalódottságtól, a helyükre úsztak, és nyugton lebegtek a húsmassza felszínén, nem voltak hajlandók elsüllyedni, feladni és eltűnni. Csillogott bennük némi reménykedés is, hogy talán ha erre vagy arra fordulnak, talán felfedeznek valami mentőövet, valami belső szépséget, valamit, ami nem annyira rossz, mint amilyennek látszik. Így hát a szemek szabadon lebegtek, lehorgonyozva a pusztuló hús forró, vörös lávájában, szétfolyva e külsőben, melyben lélek, bármily bátor legyen is, nem maradhat ép. S az orrlyukak mindvégig kitágultak, és a szájnyílás hangtalanul pusztításért sikoltva fújta ki a levegőt.
Abban a pillanatban láttam, hogy Roy megrándul, és gyors, önkéntelen mozdulattal a zsebe felé kap.
Aztán a furcsa, torz ember már el is tűnt a sietve ismét felállított paraván mögött. Roy egy kicsi jegyzettömböt és ceruzát kapott elő a zsebéből, és úgy nézve a paravánra, mintha tekintetével képes lenne áthatolni azon, felvázolta azt az ijesztő és iszonyatos nyershús-masszát a papírra.
Akárcsak Doré egykoron, Roy is rendelkezett azzal a képességgel, hogy csak egy pillantást vetett a londoni tömegre, aztán megnyitotta emlékezetének csapját, és a képek csak úgy ömlöttek az ujjain keresztül a ceruzájába, hogy minden szem, minden orr, minden száj, minden vonás testet öltsön, minuta csak fénykép volna. Roy keze meglódult, és tíz másodpercen belül papírra vetette, amit látott. Az egyik pillanatban a papír még üresen várakozott, a kővetkezőben már a Szörnyeteg nézett vissza rám! Nem teljes részletességgel, de főbb vonalaiban.
- A francba! - mormolta Roy, és ledobta a ceruzát. A paraván felé pillantottam, aztán le a gyors vázlatra.
Annak az iszonyatnak a félpozitív, félnegatív ábrázolatát láttam, amit másodpercekre megpillantottunk, képtelen voltam levenni a tekintetem Roy vázlatáról, most hogy a Szörnyeteg már a paraván takarásából diktálta rendelését a főpincérnek.
- Majdnem - suttogta Roy. - De nem egészen. Megtaláltuk, kishaver.
- Nem.
- De igen.
Valami okból felálltam.
- Jó éjt!
- Hová mégy? - Roy nem bírt magához térni.
- Haza.
- Hogy akarsz hazajutni? Egy órát akarsz buszra várni? Ülj már vissza! - Roy a vázlatot simogatta.
- Hagyd abba! - szóltam rá.
Mintha közvetlen közeiről az arcába lőttem volna sörétes puskával. - Ennyi hét várakozás után? Egy frászt! Mi ütött beléd?
- Felfordul a gyomrom.
- Az enyém is. Azt hiszed, én élvezem ezt? - Eltűnődött egy darabig. Igen. Okádnom kell, de ez az első. - Néhány vonással még növelte a vázlat iszonyatos vonásait.
- Na?
- Most már tényleg kezdek félni.
- Azt hiszed, kiugrik a paraván mögül, és rád veti magát?
- Igen!
- Ülj le, és zabáld a salátádat. Tudod, mit mondott Hitchcock? Amikor a rajzolók elkészítik a jelenetek vázlatait, a film már elkészültnek tekinthető. A mi filmünk készen van. Ezzel vége. Máris dobozolhatják.
- Miért érzek bűntudatot? - Lerogytam a székembe, és nem néztem Roy vázlatára.
- Mert nem te vagy ő, ő pedig nem te. Adj hálát istennek, és kérd az irgalmát. Mi lenne, ha most ezt széttépném, és elmennénk? Hány hónapig kutathatnánk még, mire találnánk valamit, ami csak fele ennyire is szomorú és iszonyatos, mint ez?
Nagyot nyeltem.
- Sohasem.
- Pontosan. Ez az éjszaka sohasem ismétlődik meg többé. Így hát csak nyugodtan üldögélj, edd a salátádat és várj!
- Várok, de nem fogok tudni nyugodtan ülni, és rettenetesen szomorú leszek
Roy a szemembe nézett.
- Látod a szemem?
- Igen.
- Mit látsz?
- Könnyeket.
- És ez azt bizonyítja, engem is ugyanúgy megrázott, mint téged, de nem tehetek róla, maradnom kell. Le kell csillapodnom. Igyunk!
Töltött egy kis pezsgőt.
- Szörnyű íze van - mondtam.
Roy húzott még néhány vonalat, és az arc egyre tisztábban kirajzolódott. Egy olyan arc, ami a teljes összeomlás stádiumát tükrözte; mintha a tulajdonosa, a mögötte lakozó lélek több ezer mérföldet rohant volna, és most roskadna le meghalni. Ha valaha csontok tartották ezt az arcot, azok mostanra porrá zúzódtak, és apró férgekké álltak össze, idegen külszínt kölcsönözve a külső résznek. Ha valaha lakozott lélek a csont mögött, a erélységekben bujkálva, most őrülten menekülni akart a kidülledő szemeken.
És mégis, amikor kivitték neki az ételt, és töltöttek pezsgőt, Royt meg engem hihetetlen röhögés ugrasztott fel, mely a paraván mögül eredt. A nő eleinte sem reagált, de idő múltával majdnem ugyanolyan harsánnyá vált, mint a férfi. Azonban a férfi nevetése igazin csengett, míg, a nő hangjában hisztéria bujkált.
Keményen innom kellett, hogy el ne rohanjak. Amikor a pezsgősüveg kiürült, a főpincér hozott egy másikat, és fölényesen intett, amikor az üres pénztárcám felé kaparásztam.
- Groc - mondta, de Roy meg sem hallotta. Jegyzettömbjét lap lap után töltötte meg, és ahogy az idő múlásával a nevetés erősbödött, a rajzai egyre groteszkebbé váltak, mintha a hangoskodás torzította volna cl a lapokat. Végül aztán a nevetés abbamaradt. Halk előkészületek kezdődtek a távozásra, és a főpincér megállt az asztalunknál,
- Kérem - mormolta. - Zárnunk kell. Megbocsátanak? - Az ajtó felé biccentett, és oldalra lépett, kihúzva az asztalt. Roy felállt. A keleti paraván felé pislogott.
- Nem - jelentette ki a főpincér. - Önöknek kell előbb távozniuk. Én már félúton jártam az ajtó felé, de vissza kellett fordulnom.
- Roy? - szóltam, és ő követett, hátrálva, mint ahogy a színházból jön ki, ahol az előadás még nem ért véget.
Ahogy Roy meg én kiléptünk, egy taxi húzott a járda mellé. Az utca kihaltnak tűnt, csak egy teveszőr kabátos, középmagas férfi állt nekünk háttal a járdaszegély mellett. A hóna alatt szorongatott mappa elárulta a kilétét. Nem egyszer láttam már ezt a mappát a Columbia, a Paramount és az MGM, meg a többi cég stúdióiban gyermekkoromban és kora ifjúságomban. Szép rajzok töltötték meg Garbóról, Colmarról, Gable-ről, Harlow-ról, és néhanapján több ezermásról, de mindegyiket lila tintával dedikáltatta. Időközben ez a megszállott autogramgyűjtő megöregedett. Haboztam, aztán megálltam.
- Clarence? - kiáltottam rá.
A férfi összehúzta magát, mintha nem akarná, hogy felismerjék.
- Ugye, te vagy az? - kérdeztem csendesen, és megfogtam a könyökét. Az arca a régi volt, bár most kissé fakóbb és ráncosabb.
- Mi van? - morogta.
- Emlékszel rám? - faggattam. - Persze, hogy emlékszel. Hollywood, azzal a három őrült nővérrel. Az egyikük olyan virágos hawaii ingeket varrt, mint amilyeneket Bing Crosby viselt a korai filmjeiben. Ott álltam a Maximus bejáratánál minden délben 1934 nyarán. Veled együtt. Hogy is feledhetném el? Neked volt az egyetlen dedikált rajzod Garbóról, amit valaha is láttam…
Kis előadásom csak még rontott a dolgon. Clarence minden egyes szónál még kisebbre zsugorodott a teveszőr kabátjában.
Idegesen bólintott. Még idegesebben pillantott a Brown Derby ajtaja felé. - Mit keresel itt ilyen későn? - kérdeztem. - Már mindenki hazament. - Az ember sohasem tudhatja. És úgy sincs más dolgom… - felelte Clarence.
Az ember sohasem tudhatja. Lehet, hogy feléled Douglas Fairbanks, és végigsétál a sugárúton, vagy esetleg Brando. Vagy akár Fred Allen, Jack Benny és George Burns bukkanhatnak fel a sarkon a Legio stadionból, ahol épp most értek véget a bokszmeccsek, és a boldog tömegek most özönlenek ki, ugyanúgy, mint régen.
És úgy sincs más dolgom. Igen.
- Aha - jegyeztem meg. - Az ember sosem tudhatja. Egyáltalán nem emlékszel rám? Én vagyok a dilis. A szuperdilis. A marslakó.
- Ne-nem - válaszolta.
- Jó éjszakát! - köszöntem el. - Viszlát! - felelte Clarence.
Roy odavezetett a pléhkasznijához, és bemásztunk. Roy türelmetlenül sóhajtott. És máris előhúzta a jegyzettömbjét, a ceruzáját, és várt. Clarence még mindig a járdaszegélynél álldogált a taxi mellett, amikor feltárult a Brown Derby ajtaja, és kilépett rajta a Szépség és a Szörnyeteg.
Igazán pompás meleg éjszaka volt, vagyis ami ezután történt, lehet, hogy nem is úgy esett.
A Szörnyeteg megállt, hogy mélyen beszívja a levegőt, valószínűleg telve pezsgővel és feledéssel. Ha tudatában volt is, hogy milyen rettenetes arcot visel, most nem mutatta. Megfogta a hölgy kezét, és nevetgélve, vihorászva a várakozó taxi felé terelte. Ekkor fedeztem fel, hogy van valami furcsa a nő járásában, és hogy a tekintete a semmibe réved…
- A nő vak! - tört ki belőlem.
- Micsoda? - értetlenkedett Roy.
- Vak. Nem látja a férfit. Így már értem, hogy képes elviselni! A fickó eljár vele vacsorázni, és sohasem árulja el, milyen rettenetesen néz ki! Roy előrehajolt, és a nőt fürkészte.
- Az istenit - motyogta -, igazad van. Vak.
A férfi nevetésben tört ki, a nő pedig utánozta a nevetését, akár egy kába papagáj.
Ebben a pillanatban Clarence, aki eddig háttal állt, a nevetést hallván odafordult, és szemügyre vette a párt. Félig lehunyt szemmel nézte őket, aztán elképzelhetetlen meglepetés suhant végig az arcán. Egy szó hagyta el ajkait.
A Szörnyeteg abbahagyta a nevetést.
Clarence közelebb lépett, és mondott valamit a férfinak. A nő is abbahagyta a nevetést. Clarence kérdezett még valamit. Mire a Szörnyeteg ökölbe szorította a kezét, felkiáltott, és a magasba emelte öklét, mintha bele akarná verni Clarence-t a bitumenbe.
Clarence féltérdre rogyott, bégetett.
A Szörnyeteg föléje tornyosult, az ökle remegett, teste előre-hátra ingott, elvesztette az önuralmát.
Clarence felkiáltott, a vak nő kinyújtotta a kezét a levegőbe, csodálkozva mondott valamit, a Szörnyeteg behunyta a szemét, és leengedte a karját. Abban a pillanatban Clarence felugrott, és elrohant a sötétbe. Én majdnem kiugrottam a kocsiból, hogy utána szaladjak, bár fogalmam sincs, mi okom lett volna rá. A következő pillanatban a Szörnyeteg besegítette vak barátnőjét a taxiba, és a taxi elzúgott.
Roy felpörgette a motort, és már száguldottunk is utána.
A taxi jobbra fordult a Hollywood Boulevardon, és ekkor a piros lámpa meg néhány gyalogos miatt lemaradtunk Roy úgy búgatta a motort, mintha utat akarna vágni a gyalogosok között, átkozódott, és végül, amikor már mindenki eltűnt előlünk, áthajtott a piros lámpán.
- Roy!
- Ne mondogasd a nevem! Nem látott meg senki. Nem veszíthetjük szem elől! Szükségem van rá, az istenit! Meg kell néznünk, hová megy! Ki ez a fickó? Ott megy!
Láttuk, ahogy a taxi jobbra kanyarodik a Gowernél. Clarence ugyan- abba az irányba futott, de nem látott bennünket, ahogy elhúztunk mellette. Semmi sem volt nála. A mappáját elejtette és a Derby előtt hagyta. Vajon mikor veszi észre, hogy nincs meg?
- Szegény Clarence. - Miért "szegény"?
- Ő is belekeveredett. Máskülönben miért várakozott a Brown Derby előtt? Véletlenül. Kizárt dolog. Valaki odaküldte. Istenem, most elvesztette azokat a remek portrékat. Roy, vissza kellene mennünk, és megkeresni.
- Mi most a taxit követjük - felelte Roy.
- Kíváncsi lennék, Clarence vajon miféle üzenetet kapott. Vajon mi állt benne?
- Mi állt a micsodában? - érdeklődött Roy.
Roy áthajtott még egy piros lámpán a Sunsetnél, hogy utolérje a taxit, ami már a Santa Monica Boulevardnál járt.
- A stúdió felé tartanak! - közölte Roy. - Ez nem igaz! Mert a taxi a Santa Monicánál balra fordult, a temető felé.
Mikor odaértünk a St. Sebastianhoz, L. A. legjelentősebb katolikus templomához, a taxi hirtelen befordult egy mellékutcába, nem messze a templomtól
A taxi körülbelül száz métert tett meg a mellékutcában, majd megállt. Roy fékezett, és a járdaszegély mellé húzódott. Láttuk, ahogy a Szörnyeteg egy kicsi, fehér ház felé viszi a nőt, mely sötétnek tűnt így éjszaka. Csak pár lépést tettek Ajtó nyílt és zárult valahol, és a Szörnyeteg visszatért a taxihoz, mely azonnal elindult. Elment a következő sarokig, megfordult, és felénk tartott. Szerencsére már rég lekapcsoltunk a lámpáinkat. A taxi elsuhant. Roy káromkodott, indított, hátramenetbe tette a kocsit, csinált egy igen furcsa fordulót, miközben én üvöltöttem, és máris a Santa Monica Boulevard felé száguldottunk, épp időben, hogy lássuk, amint a taxi a St. Sebaltian mellé húz, és kiteszi utasát, aki aztán felszökken a járdára, a templom kivilágított bejáratához, és hátra sem néz. A taxi elhajtott.
Roy leoltott reflektorokkal silóik a kocsival egy fa alatti sötét helyre. - Roy, mi az ördögöt…
- Csend! - sziszegte Roy. - Ez büdös. Valami bűzlik Ennek a fickónak annyi keresnivalója van éjszaka a templomban, mint nekem a leánykórusban…
A percek teltek A templom lámpái nem aludtak ki.
- Menj, nézd meg! - sugallta Roy.
- Mit nézzek meg?
- Jól van, akkor majd megyek én!
Már ki is szállt a kocsiból, és lehúzta a cipőjét. - Gyere vissza! - üvöltöttem utána.
Roy azonban már elment; zokniban. Kiugrottam, én is megszabadultam a cipőmtől, és követtem. Roy tíz másodperc alatt a templom bejáratához lopódzott. Én utána. Egy kiszögelléshez simultunk. Hallgatóztunk. Egy hangosodó, halltoló, hangosodó hangot hallottunk.
A Szörnyeteg hangját. Sietősen gyónt meg, rosszcselekedeteket, iszonyatos tetteket, szörnyű vétkeket, még az éjszakai égnél is sötétebb bűnöket.
A pap hangja kurtán és tömören válaszolgatott a bűnbocsánatról, valami jobb élet lehetőségéről, melyben a Szörnyeteg, ha nem is születik újjá Szépségként, édes élvezeteket találhat a bűnbánatban.
Suttogás, suttogás az éjszakában.
Behunytam a szemem, annyira szerettem volna pontosan hallani. Suttogás, suttogás. Aztán - megmerevedtem a megdöbbenéstől. Sírás, jajgatás, mely mintha sohasem akarna véget érni.
A magányos férfi a templomban, a rettenetes arcú ember és az elveszett lélek mögötte, kiöntötte szomorúságát, és megrázta vele a gyóntatót, a templomot és engem. Sírás, sóhaj, aztán újra sírás.
A szempillám együtt rezgett vele. Aztán csend, majd… mocorgás.
Lépések.
Megfordultunk, és elszaladtunk. Odaértünk a kocsihoz, beugrottunk.
- Az ég szerelmére! - sziszegte Roy.
Behúztam a fejem, ő lekuporodott. A Szörnyeteg kilépett, és átszaladt az üres utcán.
Amikor a temető kapujához ért, megfordult. Egy elsuhanó kocsi lámpája egy pillanatra rávetődött, és úgy tűnt, mintha színpadon állna reflektorfényben. Megdermedt, várt, aztán besurrant a temetőbe.
Valahol benn a templom belsejében egy árnyék mozgott, a gyertyák kialudtak, az ajtók bezárultak.
Roy meg én egymásra meredtünk.
- Istenem - mondtam -, miféle roppant bűnöket követhetett el, hogy ilyen késő éjszaka gyónta meg azokat? És az a sírás! Hallottad? Mit gondolsz… meg tud bocsátani istenpék, hogy ilyen arcot kapott tőle?
- Az az arc! Igen, ó, igen - motyogta Roy. - Tudnom kell, mire készül, nem veszíthetem szem elől!
És ismét kiszállt a kocsiból.
- Roy!
- Nem érted, te tökfej? - kiáltotta Roy. - Ő a mi filmünk, a mi kis szörnyetegünk! Ha most meglép… Az istenit!
Átrohant az utca túloldalára.
Barom, gondoltam. Mi a nyavalyát művel?
Azonban féltem ennyivel éjfél után üvöltözni. Roy odasurrant a temetőkapuhoz, és lekuporodott az árnyékba. Olyan hirtelen ültem fel az ülésben, hogy bevertem a fejem a kocsi tetejébe, és átkozódtam: ez a marha Roy, a fene egye meg!
Mi lesz, ha erre jön egy rendőrautó, kiszúrnak, és megkérdezik: mit keresek itt? Mit fogok válaszolni? Royt várom. Bement a temetőbe, de rögtön jön. Biztosan ki jön, igaz? Naná, csak ki kell várni!
Vártam. Öt percig. Tízig.
És akkor, nem akartam hinni a szememnek, mert megjelent Roy, de úgy mozgott, mintha óraműtés érte volna.
Lassan, alvajáróként jött keresztül az úton. Még saját kezét sem látta, mely lenyomta a kilincset, és kinyitotta a kocsiajtót. Beült a kormány mögé, és visszafelé bámult a temetőbe.
- Roy?
Meg se hallotta. - Mit láttál ott? Nem felelt.
- Ó… az a valami, az az izé… kijön?
Csend.
- Roy! - megragadtam a könyökét. - Beszélj már! Mi van?
- Ő - felelte.
- Igen?
- Hihetetlen - motyogta Roy. - Én esetleg elhiszem.
- Nem. Hallgass. Ő most már az enyém. És, ó, istenem, micsoda szörnyeteget fogtunk, kishaver! - Végre felém fordult, a szeme villogott, lelkének tüze kiült az arcára, és átszínezte ajkait. - Na, öreg, csinálunk filmet?
- Csinálunk?
- Igen! - kiáltotta. Egész arca lángolt. - Igen!
- Mindössze ennyit mondasz? Azt nem, hogy mi történt a temetőben, hogy mit láttál? Csak azt, hogy igen?
A templomi gyertyák a mellékhajóban is kialudtak. A környék sötétbe borult. A fények eltűntek a barátom arcáról. A temetőt a hajnal előtti éjszakai árnyak vették birtokukba.
- Igen - suttogta Roy.
És megindultunk hazafelé.
- Már alig várom, hogy agyagba nyúl jak - jegyezte meg. - Nem!
Roy döbbenten meredt rám. Utcai lámpák fénypatakja csobogott végig a homlokán. Úgy nézett ki, mintha a víz alatt lenne, nem lehet megérinteni, kihúzni, megmenteni.
- Azt akarod mondani, hogy nem használhatom fel azt az arcot a filmhez?
- Nem csak az arcról van szó. Az a különös érzésem támadt… hogy ha megteszed, meghalunk Istenem, Roy, annyira félek. Ne felejtsd el, hogy valaki szándékosan csalt oda minket, hogy megláthassuk! Valaki azt akarta, hogy te meglásd. Valaki Clarence-nek is azt mondta, hogy jöjjön oda! A dolgok kezdenek felgyorsulni. Tegyünk úgy, mintha sosem jártunk volna a Brown Derbyben!
- Hogy tehetnék ilyet? - kérdezett vissza Roy. Gyorsított.
A szél befújt az ablakon, a hajamat, a szempilláimat és az ajkaimat tépkedte.
Árnyék vetődött Roy homlokára, le nagy sasorrára és diadalmas szájára. Olyan volt, akár Groc szó ja, vagyis inkább a Nevető emberé.
Roy észlelte, hogy őt nézem. - Most épp gyűlölsz?
- Nem. Csak azon töprengek, hogy már mennyi ideje ismerlek, és valójában sosem ismertelek.
Roy bal kezével a Brown Derbyben készített vázlatokat simogatta. Azok lebegtek, zizegtek a betóduló szélben.
- Kidobjam?
- Mindketten tudjuk, hogy egy fényképezőgépet hordasz a fejedben. Ha kidobod, lerajzolod még egyszer emlékezetből.
Roy meglengette a jegyzettömböt.
- Igen. A következő vázlatok tízszer jobbak lesznek. - A lapok kirepültek az éjszakába, és szétszóródtak mögöttünk.
- Semmivel sem érzem jobban magam - jegyeztem meg. - Én igen. Megvan a Szörnyeteg: A miénk.
- Igen, de kitől kaptuk? Ki csalt bennünket ide? Ki figyelt bennünket a háttérből?
Roy felvázolt az ujjával egy szörnypofát a párás szélvédőre. - Most senki más, csak a múzsám.
Nem hangzott el több szó. Néma csendben hajtottunk egészen hazáig.

17.

A telefon hajnali kettőkor csörögni kezdett. Peg hívott Connecticutból.
- Mintha lenne egy Peg nevű feleséged - siránkozott -, aki el jött otthonról tíz nappal ezelőtt Hartfordba, a tanári konferenciára. Miért nem hívtál?
- Hívtalak. De nem voltál a szobádban. Meghagytam a nevem. Krisztusom, de szerettem volna, ha otthon talállak.
- Ó, drágaságom - mondta lassan, szótagról szótagra. - Holnap reggel indulok, és kihúzlak a mélabúdból. Akarod, hogy anyuci hozzád repüljön?
- Igen. Nem. Nagy a zűrzavar a stúdióban. - Haboztam. - Miért kéreted magad? - kérdezte.
- Te jóisten!
- Nem menekülsz sem tőle, sem tőlem. Diétáztál, ahogy egy jó kisfiúhoz illik? Menj, dobj be egy pennyt valamelyik mérlegbe, ami kinyomtatja a súlyod, és az eredményt küldd el nekem! Hé - tette hozzá -, én komolyan gondoltam. Akarod, hogy hazarepüljek? Holnap?
- Szeretlek, Peg - feleltem. - Akkor gyere haza, amikorra tervezted.
- De mi van, ha nem leszel otthon, amikor hazamegyek? Tart még a Halloween?
Ezek a női megérzések!
- Másfél héttel tovább tart.
- Érzem a hangodból. Maradj távol a temetőktől.
- Ezt miért mondod?
A szívem kalimpálni kezdett.
- Vittél virágokat a szüleid sírjára?
- Elfelejtettem.
- Hogy tehettél ilyet?
- Bárhogy legyen is, egy jobb temetőben nyugszanak - Mitől jobb?
- Ha másért nem, azért, mert ők benne vannak
- Vigyél virágot helyettem is - mondta. - Szeretlek. Viszlát!
A vonalban csak zúgás és sistergés hallatszott.
Hajnali ötkor a nap még nem látszott, és a felhők mintha rá akartak volna telepedni a házam tetejére. A plafont bámultam, aztán felkeltem, és a szemüvegem nélkül is eljutottam az írógépemhez.
Ültem a hajnal előtti homályban, és begépeltem: A SZÖRNYETEG VISSZATÉR.
Távol volt egyáltalán?
Nem mindig előttem haladt egész eletemben, suttogva szólítva a nevemet?
ELSŐ FEJEZET - gépeltem.

Mi olyan szép egy tökéletes Szörnyetegben? Mién érdekli a fiúkat és a férfiakat?
Mién rohangálunk életünk végéig Ijesztő Teremtményekkel, Torzszüleményekkel, Szörnyekkel, Rémségekkel?
És most ez az őrült óhaj, hogy megtaláljuk és megszerezzük a legiszonyatosabb arcos a világon!

Mély lélegzetet vettem, és feltárcsáztam Roy számát. Hangja víz alattinak, távolinak tűnt.
- Benne vagyok, Roy. Amiben csak akarod. Részemről oké. Letettem a kagylót, és visszazuhantam az ágyba.
Másnap korán reggel már Roy Holdstrom 13-as műterme előtt álltam, Az ajtóra festett feliratot betűzve:

VIGYÁZAT! RADIOAKTÍV ROBOTOK.
VESZETT KUTYÁK. FERTŐZŐ BETEGSÉGEK.

A fülemet a műterem ajtajára tapasztottam, és elképzeltem Royt abban a roppant csendes katedrálisi sötétségben, amint agyagos ujjakkal formázza élete nagy álmát, a szerelmét.
- Gyerünk, Roy! - suttogtam. - Gyerünk, Szörnyeteg!
És miközben vártam, a világ utcáin kószáltam.

18.

És miközben sétáltam, eltűnődtem: istenem, Roy egy Szörnyeteget hoz világra, amitől én nagyon félek. Hogy tudnám megszüntetni a remegést és átvenni Roy mámorát? Hogy dolgozzam bele a forgatókönyvbe? Hol helyezzem el? Melyik városban, melyik helységben, hol?
Istenem, gondoltam séta közben, tudom már, miért írtak olyan kevés Amerikában játszódó sztorit. Anglia sokkal jobb: kődön, esős, komor, ódon kastélyok, londoni kísértetek, Hasfelmetsző Jack. Igen!
De Amerikában? Itt nincsenek nagy kísértetjárások és hatalmas szellemkutyák. New Orleans talán elég ködös, állandóan esik, és a mocsár menti házakban az embert kiveri a hideg veríték. És San Francisco, ahol a ködkürtök üvöltenek minden éjszaka.
Vagy inkább Los Angeles. Chandler és Káin világa. De…
Mindössze egyetlen helyszín létezik egész Amerikában, ahol megbújhat egy gyilkos vagy elveszhet egy élet.
A Maximus Film!
Nevetve fordultam be egy mellékutcába, és miközben elsétáltam egy tucat színfal mellett, jegyzeteket készítettem.
Itt jelen van Anglia, a távoli Wales, a borongós Skócia, az esős Írország, régi várromok, a sírboltok, melyekben sötét filmek készülnek, és ahol szellemek ugrálnak a vetítő falain, szavakat suttognak, miközben az éjszakai őrök gyászindulókat fütyörésznek.
Töprengve sétáltam a színfalak között, várva, hogy a nap lenyugodjon; Roy kilépjen a műterméből agyagtól vérvörös kézzel, és világgá kiáltsa az új Szörnyeteg megszületését!
Négy óra tálban távoli puskalövéseket hallottam.
A puskalövésekről kiderült, hogy csak Roy ütöget krokettlabdákat a szemközti falnak Hatalmas erővel csapta meg a labdát újra és újra, aztán amikor észrevette, hogy figyelem, megdermedt. Felemelte a fejét, és rám kacsintott. Nem egy szülész, hanem egy jóllakott ragadozó pillantásával nézett.
- Az istenit, megcsináltam! - rikoltotta. - Elkaptam! A Szörnyetegünket, a te Szörnyetegedet, az enyémet! Ma még csak agyag, holnap már film! Az emberek majd kérdezgetik: ki csinálta ezt? Mi, öregem, mi!
Roy öklével a levegőbe csapott. Én lassan, kábultan sétáltam felé.
- Elkaptad? Istenem, Roy, még mindig nem mondtad el. Mit láttál, amikor utána szaladtál tegnap este?
- Idővel, pajti. Nézd, alig fél órája fejeztem be. Csak rápillantasz, és máris verni kezded az írógéped. Felhívtam Mannyt! Húsz perc múlva fogad bennünket. Megőrjít a várakozás. Idejöttem labdázni egy kicsit. Így ni! - Hatalmasat ütött, a krokettlabda elrepült. - Fogjanak le, mielőtt gyilkolni kezdek!
- Roy, higgadj le.
- Nem, sohasem fogok lehiggadni! A legnagyobb horrorfilmet csináljuk meg a történelemben. Manny ugrálni fog örö…
Egy hang üvöltött ránk
- Hé, mi a nyavalyát művelnek ott?
Manny Rolls-Royce-a, egy fehér batár siklott mellénk, meg se hallottuk. A főnökünk arca bámult ránk a lehúzott ablakon át.
- Jönnek a találkozóra vagy sem?
- Gyalog vagy kocsival? - érdeklődött Roy.
- Gyalog!
A Rolls máris elsuhant.

19.

Gyalog mentánk vissza a tizenhármas műteremhez
Erősen figyeltem Royt, hátha sikerül elkapni egy halvány utalást arra vonatkozólag, mit látott előző éjszaka. Gyerekkorában is csak ritkán mutatta ki a legbelsőbb ércelmeit. Szélesre tárt garázsajtóval mutatta meg nekem a legutóbb készült dinoszauruszát. Csak amikor nekem elállt a lélegzetem, akkor engedett meg magának egy diadalüvöltést. Ha nekem tetszett a munkája, nem érdekelte, bárki más mit mond rá.
- Roy - mondtam menet közben. - Jól vagy?
Manny Leiber már a Műterem előtt fortyogott.
- Hol a pokolban voltak? - ordított ránk.
Roy kinyitotta a Muterem ajtaját, becsusszant rajta, és máris becsapta maga mögött.
Manny rám meredt. Én odaugrottam, és kitártam előtte az ajtót. Éjszakai feketeség fogadott,
Sötétség honolt odabenn, mindössze egyetlen lámpa égett, az is Roy agyagformáló asztala fölött, húsz méterrel arrébb egy sivatagos padlón, egy marsbéli tájon, ahol szinte még a kráterek is látszottak.
Roy lehúzta a cipőjét, és úgy szökellt át a tájon, mint egy balett-táncos, attól tartva, hogy letipor egy-egy ujjnyi fát vagy egy parányi kocsit. - Le a cipővel! - kiáltotta.
- Menj a pokolba!
Manny azonban szó nélkül lehúzta a cipőjét, és lábujjhegyen vágott keresztül a miniatűr világon. Roy sok mindent hozzátett hajnal óta, új hegyeket, új fákat, plusz azokat a valamiket, amiket még nedves ruha borított.
Mindketten odaérkeztünk zokniban a formázóasztalhoz.
- Felkészülni! - Roy az arcunkat vizslatta világítótorony szemével. - A francba, gyerünk már! - Manny a nedves törülköző felé kapott. Roy eltolta a kezét.
- Nem! - közölte. - Ért!
Manny céklavörösen húzódott hátra. Roy úgy emelte fel a törülközőt, mintha a világ legnagyobb látványosságát leplezné le.
- Nem a Szépség és a Szörnyeteg - kiáltotta -, hanem maga a Szörnyeteg a Szépséges!
Manny Leiber és én lélegzet után kapkodtunk.
Roy nem hazudott. A legpompásabb munka volt, amit valaha is alkotott, egy sok fényévnyi távolságból érkezett csillaghajó odaillő utasa, a csillagok közti sötét ösvények vadásza, egy magányos álmodó a rettenetes, iszonyatos, lehető legrémisztőbb, undorító maszk mögött.
A Szörnyeteg.
Az a magányos férfi, aki a Brown Derby paravánja mögött nevetett úgy tűnt, vagy száz nappal ezelőtt.
Az a teremtmény, aki keresztülfutott az utcán, besuhant a temetőbe, és ott is maradt a fehér sírkövek között.
- Ó, istenem, Roy. - A szemem megtelt könnyel, és úgy éreztem, a Szörnyeteg mindjárt az ég felé fordítja arcát, és üvöltve lelép az utcára. - Ó, istenem…
Roy vad imádattal bámulta csodás művét. Csak lassan fordult Manny Leiberhez, hogy lássa a hatást. Amit látott, mindkettőnket főbe kólintott.
Manny arca fakó lett, mint a sajt. Szeme kidülledt. Torokhangokat bocsátott ki, mintha valaki fojtogatná. Ujjai a mellkasát karmolták, mintha meg akarna állni a szíve.
- Mit művelt maga? - sikoltotta. - Jézusom! Istenem, ó, Krisztus! Mi ez? Egy trükk? Tréfa? Azonnal takarja le! Ki van rúgva!
Manny ráhajította a nedves törülközőt az agyag Szörnyetegre. - Szemét!
Roy merev, gépies mozdulatokkal letakarta az agyagfejet. - Én nem…
- De igen! Ezt akarta vászonra vitetni? Perverz! Pakolja össze a holmiját! Tűnjön el! Manny behunyta a szemét, és reszketett. - Most rögtön!
- Maga akarta, hogy csináljam meg! - védekezett Roy.
- Hát akkor most azt akarom, hogy törje össze!
- A legjobb, a legnagyobb művem! Nézzen rá, a francba is! Csodaszép! És az enyém.
- Dehogy! A stúdióé! Zúzza be! A film törölve. Mindketten ki vannak rúgva! Üresen akarom látni ezt a helyet egy órán belül! Mozgás!
- Miért túlozza el? - kérdezte Roy csendesen. - Eltúlozom?
És Manny cipőjével a hóna alatt végiglépkedett a maketten, miniatűr házakat és játékautókat tiporva el zoknis lábi alatt.
A műterem ajtajánál megállt, teleszívta a mellkasát levegővel, és rám meredt.
- Magát nem rúgom ki. Kap új munkát. De annak a kurafinak… nincs több dobása!
Az ajtó kinyílt, és fény ömlött be, majd becsukódott, és én ott maradtam, hogy végignézzem Roy összeomlását és vereségét.
- Istenem, mit vétettünk? Mi a pokol történik? - kiáltottan Roynak, önmagamnak és a vörös rémalaknak, a felfedezett és napvilágra hozott Szörnyetegnek. - Mi?
Roy remegett.
- Az istenit! Fél életemet annak szentelem, hogy megalkossak valami nagyot. Képzem magam, várok, nézelődök, míg végre igazán látok. És akkor kijön ez a lény az ujjaim alól, istenem, de még hogy jött! Miféle lény ez itt agyagban megmintázva? Miért van az, hogy a születése az én halálomat okozta?
Roy megborzongott. Ökölbe szorította a kezét, de nem volt ott az, akit szeretett volna megütni. Az őslényekre pillantott, és kitárta a karjait, mintha egyetlen mozdulattal magához akarná ölelni valamennyit.
- Még visszajövök! - kiáltotta oda nekik harsányan, és eloldalgott. - Roy!
Követtem, ahogy kibotorkált a napfénybe. Odakinn forrón sütött a késő délutáni nap, és mi tűzfolyóban gázoltunk.
- Hová mégy? .
- Isten tudja! Maradj itt. Semmi haszna, ha téged is kirúgnak! Ez az első munkád. Te figyelmeztettél tegnap este. Most már tudom, hogy rosszul sült el. De miért? Elbújok valamelyik díszletnél, hogy éjszaka kicsempészhessem a barátaimat a stúdióból! - vágyódva nézett a becsukott ajtóra, mely mögött kedves állatai sorakoztak.
- Segítek - ajánlkoztam.
- Nem. Nem láthatnak meg velem. Hadd higgyék csak, hogy mostantól semmi közöd hozzám.
- Roy! Manny úgy nézett ki, mintha meg akarna ölni! Szólok a nyomozó haveromnak, Crumley-nak. Talán ő tud segíteni! Itt van Crumley telefonszáma. - Sietve lefirkáltam egy darab cetlire. - Rejtőzz el. Holnap hívj fel.
Roy Holdstrom beugrott a Stan és Pan tragacsába, és tízmérföldes óránkénti sebességgel elpöfögött egy távot díszlet felé.
- Gratulálok - szólalt meg valaki -, te ostoba kurafi! Megfordultam. Fritz Wong állt a szomszédos sikátor közepén.
- Addig csapkodtam az asztalt, míg sikerült elérnem, hogy te írhasd újra a következő filmemet, az Isten és Galileát. Manny épp most gázolt el majdnem a Rollsával. Sikoltva közölte, hogy ideje lenne munkához látni. Így hát…
- Van szörnyeteg a filmedben? - Kissé remegett a hangom. - Legfel jobb Herodes Antipas. Leiber látni akar.
És elkezdett Leiber irodája felé taszigálni. - Várj! - szóltam rá.
Mert Fritz válla fölött átpillantottam a sikátor túlsó végére, ahol a tömeg, a csürhe, a csőcselék gyülekezett minden nap, amióta a világ világ. - Idióta! - közölte Fritz.
- Hová mégy?
- Tanúja voltam, hogy Royt kirúgták - mondtam elfordulva. - Munkát kell szereznem neki!
- Dummkopf. - Fritz utánam lépett. - Manny most azonnal akar látni!
- Musthoz öt perc múlva.
A stúdió kapujához sétáltam, és kinéztem.
Hol vagy, Clarence? - gondoltam.

20.

És valóban ott álltak.
A megszállottak. A dilisek. A lököttek.
Az imádók megszállott tömege a stúdió szentélye előtt.
Ezekhez a megszállottakhoz hasonlóan valaha én is az éjszakai utcákat róttam a Legió Stadion körül, hogy lássam Cary Grantot elsprintelni, vagy Mae Westet átkígyózni a tömegen, mint egy csonttalan, tollas boa, vagy Grouchót kuporogni Johnny Weismüller mellett, aki leopárdbőrként vonszolta Lupe Velezt maga után.
A dilinyósok, köztük én is, nap fényképalbumokkal, piszkos kézzel és kicsi, dedikált cédulákkal. A golyósok, akik, képesek voltak végigállni a Dames vagy a Flirtation Walk premierjét a gazdasági válság alatt, még ha Roosevelt mondta is, hogy nem tart már sokáig, és a Boldog Napok újra visszatérnek.
A gorgók, a sakálok, a démonok, a lidércek, a szomorúak és az elveszettek.
Valaha én is közéjük tartoztam.
És ők még mindig ott állnak. A családom.
Még megmaradt néhány arc akkoriból, amikor én is ott tolongtam közöttük.
Húsz évvel ezelőtt, istenem, ott állt Charlotte és a mamája! Charlotte papáját 1930-ban temették el, és legyökereztek a stúdió és tíz étterem előtt. Most, egy emberöltővel később, a Mami még mindig ott állt, nyolcvanévesen, keszegen és görnyedten, és Charlotte ötvenesen, ugyanolyan törékenyen és nádszál karcsúan, mint amilyennek mindigás tűnt. Mindketten csalók. Mindketten gőzforralókat rejtegetnek az orrszarvúagyar mosolyuk mögött.
Clarence-t kerestem ebben a különös temetői bokrétában. Mert Clarence volt köztük a legmegszállottabb: tízkilós fényképalbumokkal rohangált filmgyártól filmgyárig. Vörös bőrkötésű a Paramounté, fekete a RKO-é, zöld a Warner Brothersé.
Clarence télen-nyáron ott állt, beburkolózva tálméretes teveszőr kabátjába, melyben tollakat, jegyzettömböket és miniatűr fényképezőgépeket rejtegetett. Csak a legmelegebb napokon érkezett kabát nélkül. És akkor is úgy nézett ki, mint egy páncéltalan teknősbéka, aki megijedt az élettóz.
Átmentem az utcán, és megálltam a tömeg mellett. - Helló, Charlotte - szóltam oda.
- Üdv, Mami.
A két asszony szelíd megrökönyödéssel meredt rám.
- Én vagyok - mondtam. - Emlékeztek? Húsz évvel ezelőtt. Én is itt álltam. Űr. Rakéták. Idő…
Charlotte levegő után kapkodott, és majdnem megharapta saját kezét. Előrehajolt, mintha le akarna esni a járdaszegélyről.
- Mami - kiáltotta. - Tudod, ki ez? Ez… a… a Kótyagos!
- Igen, a Kótyagos - nevettem halkan.
Mami szemében fény csillant.
- Az ég szerelmére - mondta, és megérintette a könyököm. - Ó, te szegény! Mit keresel itt? Még mindig gyűjtöd a…
- Már nem - feleltem vonakodva. - Itt dolgozom.
- Hol?
Odabiccentettem a vállam fölött.
- Ott? - kiáltotta Charlotte hitetlenkedve.
- A levelezésnél? - kérdezte Mami.
- Nem egészen. - Égett az arcom. - Mondjuk inkább, hogy a… kéziratosztályon.
- Kéziratokat másolsz?
- Ó, az ég szerelmére, Mami! - Charlotte arca felragyogott. - Úgy érti, hogy ír. Igaz? Forgatókönyveket?!
Erre az utolsó kinyilatkoztatásra Mami és Charlotte körül minden arc felém fordult.
- Ő, istenem! - sikkantotta Charlotte marná ja. - Nem lehet!
- De igen - szinte suttogtam. - Filmet csinálok Fritz Wonggal. A Caesar és Krisztust.
Hosszú, kábult csend támadt. Lábak mozdultak. Állak estek le. - Kap… - kezdte valaki -…hatok… Charlotte fejezte be.…egy autogramot? - Én…
Azonban most már számos kéz lendült felém, tollal és fehér cetlikkel. Bűntudatos képpel elvettem a Charlotte-ét, és ráfirkáltam a nevem. Mami rábandzsított, felülről lefelé.
- Írd rá a film nevét is, amin dolgozol - sürgetett Mami. - Krisztus és Caesar.
- Írd rá azt is, hogy "a Kótyagos" - biztatott Charlotte.
Írtam: "a Kótyagos":
Tök hülyének érezve magam ott álltam kőnőttük, ahogy minden fej a kis kártya fölé hajolt, ahogy erőlködve próbáltak rájönni a kilétemre.
- Hol van Clarence? - kérdeztem, hogy lekőzd jen a zavaromat. Charlotte és Mami eltátotta a száját.
- Rá is emlékszel?
- Hát lehet elfelejteni Clarence-t, a mappáit meg a kabátját? - jegyeztem meg firkálás közben:
- Még nem szólt ide - vágta rá Mami.
- Szólt? - pillantottam fel.
- Mindig hív azon a telefonon, és érdeklődik, hogy ez-és-ez megérkezett-e, ki főtt ki, meg hasonlók - felelte Charlotte. - Ezzel is időt takarít meg. Sokáig alszik, mivel az éjszakát általában az éttermek előtt tölti.
- Tudom. - Végeztem az utolsó aláírással, és megengedhetetlen jó kedvtől ragyogtam. Még mindig nem bírtam újdonsült csodálóimra nézni, akik úgy tekintettek fel rám, mintha egy lépéssel át tudnék jutni Galileába.
Az utcasarkon csörögni kezdett a telefon. - Clarence az: - jegyezte meg Mami.
- Bocsáss meg… - Charlotte már indult volna.
- Kérlek - fogtam meg Charlotte könyökét -, ezer éve nem beszéltem vele. Meglephetem? - Charlotte-ról Mamira néztem, és vissza. - Na?
- Jól van - motyogta Mami.
- Menj csak! - biztatott Charlotte.
A telefon tovább csörgött. Odafutottam, és felkaptam a kagylót. - Clarence? - szóltam bele.
- Ki az? - kiáltotta azonnal gyanakodva.
Megpróbáltam elmagyarázni neki részletesen, de végül közöltem a régi becenevem:
- A Kótyagos.
Clarence számára ez nem jelentett semmit.
- Hol van Charlotte vagy Mami? Nem érzem jól magam.
Beteg lett, csodálkoztam, vagy Royhoz hasonlóan hirtelen megijedt.
- Clarence, te hol laksz?
- Miért?!
- Legalább a telefonszámodat add meg…
- Azt aztán senkinek! Még kirabolnának! Elvinnék a fotóimat. A kincsemet!
- Clarence! - rimánkodtam. - Velem találkoztál a Brown Derby előtt tegnap éj jel.
Csend.
- Clarence? - szóltam. - Szükségem van a segítségedre, hogy beazonosítsak valakit.
Esküszöm, hogy hallottam, amint a kicsi nyúlszíve őrült módon kalimpálni kezd. Szinte hallottam, ahogy az apró albínószem kidülled az üregében.
- Segíts, Clarence - kérleltem. - Megadom a nevem és a telefonszámom. - Bediktáltam. - Hívj fel vagy írj a filmgyárba. Láttam, ahogy az az ember majdnem megütött téged tegnap este. Miért? Ki az az… Kattanás. Zúgás.
Clarence, bárki volt is, letette. Alvajáróként vágtam át az úttesten. - Clarence nem jön.
- Hogy érted ezt? - förmedt rám Charlotte. - Mindig jönni szokott! - Mit mondtál neki?! - pillantott rám Mami a gonosz bal szemével.
- Beteg.
Ugyanaz a baj gyötri, mint Royt, gondoltam. Meg mint engem. - Tud ja valaki, hol lakik?
Mindenki a fejét rázta.
- Csak követni kéne egyszer, és kiderülne! - Charlotte elhallgatott, és nevetett magán. - Úgy értem…
- Én egyszer láttam a Bachwoodon ballagni - mondta valaki. - Valamelyik udvarházban…
- Mi a családneve?
Nem tudta senki. Lehet, hogy nincs is neki.
- A fenébe! - suttogtam.
- Ha már itt tartunk… - Charlotte mamája az aláírt kártyát szemlélte. - Téged hogy is hívnak?
Betűztem számára.
- Aki a filmnél akar dolgozni - szipogott Mami -, viselhetne szebb nevet is.
- Szólíts csak Kótyagosnak - Elindultam. - Viszlát, Charlotte! Mami!
- Viszlát, Kótyagos!

21.

Fritz már a lépcső tetején várt Manny Leiber irodája előtt. - Már tombolnak odabenn - kiáltotta. - Mi bajod van?
- Semmi. Vízköpőkkel beszélgettem.
- Mi az, már megint lemásztak a Notre Dame-ról? Gyere már!
- Miért? Egy órával ezelőtt Roy meg én a fellegek közt jártunk Most ő alázuhant a pokolba, én pedig Galileáig süllyedek veled. Ez a magyarázat.
- Te meg a díjnyertes ötleteid - mondta Fritz - Ki tudja, mi lehet a gond? Lehet, hogy Mennynek meghalt az anyja. Vagy a szeretője kigúnyolta. Székrekedés? Gyomorrontás? Válassz. Royt kirúgták. Így hát az én emberem leszel vagy hat évig. Befelé!
Beléptünk Menny Leiber irodájába.
Menny Leiber a tarkójával figyelt bennünket.
Egy hatalmas, mindenhol fehér szoba közepén állt, ahol fehérek voltak a falak, fehér a szőnyeg, fehérek a bútorok, és fehér az a roppant méretű íróasztal, amin mindössze egy fehér telefon hevert. Egy hóvakságot kapott lakberendező művész alkotása.
Az íróasztal mögött egy jókora tükör állt, valószínűleg azzal a céllal, hogy az ember hátranézéskor lássa magát dolgozni. A szobából csupán egy ablak nyűt. Az alig harminclépésnyire lévő hátsó filmgyárfalra nézett, és azon túl tökéletes panorámát nyújtott a temetőre. Képtelen voltam levenni róla a szemem,
Menny Leiber megköszörülte a torkát. Még mindig háttal állt.
- Elment már? - kérdezte.
Nyugodtan bólintottam a merev vállak felé. Menny érzékelte a fejmozdulatomat, és sóhajtott.
- Soha többé nem ejtsék ki a nevét. Ő nem is létezett. Vártam, hogy Menny megforduljon, és megkerüljön engem, így vezetve le indulatait. Arca valószínűleg rángatózik, a szemöldöke úgyszintén. Veszélyesen ingatagnak tűnt járás közben, mintha bármelyik pillanatban darabokra hullhatna. Aztán észrevette, hogy Fritz Wong figyel bennünket, és odalépett elé, mintha fel akarná dühíteni.
Fritz bölcsen azt a dolgot cselekedte, amit már számtalanszor megtett, ha a világ körülötte kezdett túl valós színezetet ölteni: kivette a monokliját, és a belső zsebébe csúsztatta. Enyhe kis figyelemelterelés volt, egy finom elutasítás. Kissé meglökte Mannyt, miközben a monoklit zsebre tette.
Menny Leiber szónokolt, és fel-alá járkált.
- Igen, de mi lesz a Kráterrel? - kérdeztem súgva. Fritz figyelmeztetőleg megrántotta a fejét: Hallgass!
- Szóval - Menny úgy tett, mintha nem hallotta volna meg - a problémánk a következő… még nincs meg a vége a Krisztus és Galileának.
- Hogy mondta? - kérdezte Fritz halálos udvariassággal. - Nincs vége! - kiáltottam. - Megnézte már a bibliát?
- Van bibliánk! Azonban a jelenetíróink nem bírják elolvasni az apró betűket. Láttam a maga Esquire című történetét. Olyan volt, akár a Prédikátor Könyve.
- Jób könyve - suttogtam.
- Csend! Nekünk a következőkre van szükségünk… - Mátéra, Márkra, Lukácsra és rám!
Menny Leiber felhorkant.
- Mióta utasítják vissza az írók az évszázad legnagyobb munkáját? Tegnapra legyen kész, hogy Fritz folytatni tudja a felvételeket. Írjon jókat, és egy napon mindez a magáé lehet!
Körbeintett. Kinéztem a temetőre. Sütött a nap, de láthatatlan eső áztatta a sírköveket.
- Istenem - suttogtam. - Remélem, nem.
Ez betette a kapót. Menny Leiber elsápadt. Ugyanolyan lett, mint amilyen a tizenhármas műteremben volt velem és Royjal meg az agyagszörnnyel.
Szó nélkül a kirohant a mellékhelyiségbe. Becsapta maga után az ajtót.
- Gott - lélegzett fel Fritz. - Mintha Göringet hallottam volna!
Menny Leiber visszatámolygott néhány pillanattal később, úgy nézett körül, mintha meglepte volna, hogy még ott vagyunk, a telefonhoz ballagott, és tárcsázott.
- Most azonnal! - szólt bele, és kifelé indult. Megállítottam az ajtónál
- A tizenhármas műteremmel kapcsolatban…
Menny a szó jóhoz kapta a kezét, mintha hányinger kínozná. A szeme tágra nyílt.
- Tudom, hogy ki akarja tisztíttatni - mondtam sietve. - De nekem is van ott egy halom cuccom. És most nincs időm kihordani. Meg kell beszélnem egy csomó dolgot Fritzzel Galileáról és Heródesről. Nem hagyhatná még ott egy darabig a szemetet, hogy aztán majd reggel érte jöjjek a holmimért? Utána kiüríttetheti.
Manny kidülledő szemmel gondolkodott. Aztán, a kezét még mindig a szája előtt tartva, igent bólintott, megfordult, és szembe találkozott egy magas, vékony, sápadt férfival. Suttogva váltottak pár szót, aztán Manny köszönés nélkül távozott. A magas, sápadt férfi I. W. W. Hope volt, az egyik kötségvetés előirányzó.
Rám pillantott, megállt, majd némi bosszúsággal ránk förmedt. - Úgy tűnik, a maguk filmjének sose lesz vége.
- Olvasta a bibliát? - kérdeztük Fritzzel egyszerre.

22.

Az állatsereglet eltűnt, a járda üresen maradt a filmgyár előtt. Mami meg a főbbiek elsétáltak egy másik filmgyárhoz vagy valamelyik étteremhez. Három tucatnyian lehetnek, szétszórtan Hollywoodban. Egyikük biztosan tudja Clarence családi nevét.
Fritz hazavitt.
- Nyúlj csak be a kesztyűtartóba! - mondta útközben. - Vedd ki azt az üvegdobozt. Nyisd ki!
Kinyitottam a kis fekete dobozt. Hat csillogó kristálymonokli nyugodott benne hat bársonytokban.
- A poggyászom - jegyezte meg Fritz. - Mindössze ennyit hoztam magammal, amikor sietve jöttem Amerikába kiéhezett ágyékkal és a tehetségemmel.
- Mely roppant nagy.
- Állítsd le magad! - nyomott barackot Fritz a koponyámra. - Sértegess csak, te fattyú! Azért mutatom neked ezeket… - bökött a monoklik felé -, hogy lásd, minden azért nem vész el. A macskák és Roy a talpukra esnek. Mi van még a kesztyűtartóban?
Egy vaskos, stencilezett kézirat hevert benne.
- Olvasd el, és ha nem adod ki nyomban magadból, ember leszel, fiam. Kipling. Menj! Gyere vissza holnap fél háromra az étkezdébe. Majd megbeszéljük. Aztán később megmutatom neked a Jézus alamizsnán; avagy Atyám, miért hagytál el engem nyersvágatát. Ja?
Kiszálltam a kocsiból a házam előtt.
- Sieg Heil! - búcsúztam
- Ez már több a soknál! - morogta Fritz, és elhajtott, egyedül hagyva engem a házam előtt egy gondolattal: Crumley.
Nem sokkal napnyugta alán kibicikliztem Venice-be.

23.

Utálok éjszaka biciklizni, de biztos akartam lenni abban, hogy senki sem követ.
Ráadásul időre volt szükségem, hogy átgondoljam, mit mondok majd nyomozó barátomnak Valami ilyesmit: Segíts! Mentsd meg Royt! Szerezz neki munkát! Oldd meg a Szörnyeteg rejtélyét.
Már-már visszafordultam.
Szinte hallottam, ahogy Crumley nagyokat sóhajt, miközben előadom a lehetetlen történetet, az égre emeli a kezét, kikortyolja a sörét, és összegyűri a dobozt.
Leállítottam a biciklimet a kicsi tövisbokrokkal benőtt családi ház előtt egy mérföldnyire az óceántól, és az afrikai akácligetben végigsétáltam az ösvényen, mely úgy porzott, hogy az embernek az az érzése támadt, tegnap még okapik galoppoztak rajta.
Amikor felemeltem a kezem, hogy bekopogjak, az ajtó hirtelen kitárult.
Egy ököl bukkant elő a sötétből egy doboz sörrel a kezében. Nem láttam, ki nyújtotta oda. Elvettem. A kéz eltűnt. Távolodó lépteket hallottam a ház belsejéből.
Hármat is kortyoltam, mire lett, merszem belépni. A ház üresen kongott.
A kert nem.
Elmo Crumley egy csipkebokor tövében ült, banánkereskedő kalapjában, a napbarnította kezében szorongatott sörrel szemezett, és csendesen iszogatott.
Egy rádiótelefon hevert egy rotangpálma asztalon közvetlenül a könyökénél. Fáradtan bámult rám a fehér trópusi sisakja alól, és tárcsázott egy-számot.
Valaki válaszolt.
- Újabb fejfájás. Elmegyek betegszabadságra. Viszlát három nap múlva, oké? Oké. - És letette.
- Azt hiszem, én lennék az a fejfájás - jegyeztem meg. - Valahányszor feltűnsz… hetvenkét órás szabit kérek.
Bólintott. Leültem. Megállt a kis magándzsungele szélén, ahol elefántok trombitáltak és láthatatlan poszméhek meg kolibrik zümmögtek, és flamingók pusztultak el, mielőtt valami jövőbeli ökológus kihaltnak deklarálta őket
- Hol a pokolban jártál? - csapott le rám Crumley. - Megnősültem.
Crumley ezen elgondolkozott, felhorkant, hozzám lépett, átölelte a vállamat, és homlokon csókolt.
- Áldásom rá!
És nevetve ment, hogy elővonszoljon egy teljes karton sört.
Hot dogot faltunk a kicsi pálmakunyhó előtt a kertje hátuljában.
- Oké, fiú - mondta végül. - Hiányoztál az öregapádnak. De ha egy fiatalembernek bekötik a fejét, elveszti a hallását. Régi japán mondás. Tudtam, hogy előbb-utóbb megjelensz.
- Megbocsátasz? - tört ki belőlem.
- A barátok nem bocsátanak meg, egyszerűen elfelejtik az ügyet. Ezzel öblítsd ki a torkod. Jó feleség Peg?
- Már egy éve házasok vagyunk, de még csak egyszer veszekedtünk, akkor is a pénz miatt. - Elpirultam. - Ő keres többet. De az én fizetésem se rossz… százötven hetente.
- A fenébe! Az tíz dolcsival több, mint az enyém.
- Mindössze hat hétig. Hamarosan újra a Filléres rejtélyeket fogom írni.
- Meg hasonló remekműveket. Azért olvasgattam, dacára, hogy nem jelentkeztél…
- Megkaptad az apáknapi lapot, amit küldtem?
Felkapta a fejét, és elvigyorodott.
- Igen. A francba! - Felegyenesedett. - De gondalom, nemcsak családi érzések hoztak ide, igaz?
- Emberéletekről van szó, Crumley.
- Már megint! - kiáltotta.
- Nos, még nem halt meg senki - nyugtattam meg. - Vagyis, aki vissza jött a sírból, sohasem volt élő, csak egy papírmasé bábu…
- Most állj meg, Newt! - Crumley besietett a házba, és egy üveg ginnel tért vissza, és töltött vagy egy decit a sörébe, miközben én hadartam tovább. Bekapcsolt a locsolórendszer, és a víz spriccolása egybevegyült a dzsungelmadarak és éjszakai állatok magnóról sugárzott hangjával. Végül befejeztem Halloweentól mostanáig, és elcsendesedtem.
Crumley fájdalmasan sóhajtott.
- Szóval Roy Holdstromot kirúgták, amiért megcsinálta azt az agyagfigurát Annyira iszonyatos volt a Szörnyeteg pofája?
- Igen!
- Gusztusos. És miben segíthet itt egy öreg szaglász?
- Segítened kell. Jelen pillanatban Roy még a filmgyárban van, várja a lehetőséget, hogy kilopja az ősállat-modelljeit. Ezreket érnek Azonban Roy illegálisan tartózkodik ott. Tudsz abban segíteni, hogy rájöjjek, mi a pokol folyik itt? Segítesz Roynak visszaszerezni a munkáját?
- Jézus! - sóhajtott Crumley.
- Igen - mondtam. - Ha elkapják Royt, miközben kifelé csempészi a cuccait, csak az isten mentheti meg
- A francba! - morogta Crumley. - Még több gint töltött a sörébe. Tudod, ki volt az a fickó a Brown Derbyben?
- Nem.
- Van valami sejtelmed, ki ismerheti? - A pap a St Sebastianban.
Beszámoltam Crumley-nek az éjszakai gyónásról, a hangos beszédről, a sírásról és a lelki atya megnyugtató szavairól.
- Nem jó. Ez nem fog menni. - Crumley a fejét rázta. - A papok nem ismerik vagy nem mondják meg a neveket. Ha bemennék megkérdezni, két percen belül kirúgnának. Más?
- Talán a Derby főpincére. És még valaki felismerte aznap éjjel a Derby előtt. Valaki, akit én már akkor ismertem, amikor kölyökként még görkoriztam. Clarence. Próbáltam kideríteni a családi nevét.
- Próbálkozz tovább. Ha ő tudja, ki a Szörnyeteg, legalább lesz valami fogózkodónk. Krisztusom, micsoda baromság. Royt kirúgták, rád új munkát sóztak, mindezt az agyagfigura miatt. Túlzott érzelmek. És nagy zűrzavar egy létrára rakott bábu miatt.
- Pontosan.
- És én még azt hittem - sóhajtott Crumley -; amikor megláttalak az ajtómban, hogy ötölni fogok neked, amiért visszatérsz az életembe.
- És nem?
- Hát, nem nagyon. - Lágyított a hangján. - De igen, az istenit! De jobban örültem volna, ha ezt a lóganéjt nem hozod magaddal.
A felkelő holdra mutatott a kertje fölött.
- Fiam, fiam… felkeltetted az érdeklődésemet. - Majd hozzátette. Zsarolásszagot érzek!
- Zsarolás?
- Miért fordít olyan nagy gondot arra, hogy cetliket küldözgessen, ártatlan embereket provokáljon, mint te meg Roy, bábukat aggat létrákra, rávesz benneteket, hogy reprodukáljátok azt a bizonyos Teremtményt… Miért tenné mindezt, ha nem érdekből? Miért keltene pánikot, ha nem pénzt akar? Bizonyára még több cetlit, még több levelet is küldött, igaz? - Én nem láttam többet.
- Igen, de te voltál az eszköz, a mód, hogy mozgásba lendítse az ügyet. Ne te kottyantottad el a dolgot. Valaki más. Lefogadom, hogy valaki kapott egy zsaroló levelet is a következő szöveggel: "Kétszázezer jelöletlen bankjegyekben, és nem lesz többfeléledt hulla a falakon". Na… beszélj nekem a filmgyárról - fejezte be Crumley.
- A Maximusról? A legsikeresebb filmgyár a történelemben. Még mindig az. A Variety címoldalon hozta a nyereségét. Nettó negyvenmillió. A többi filmgyár meg sem közelíti.
- Ezek valós számok?
- Ha csak ötmillióról van szó, a filmgyár akkor is pokolian gazdag.
- Akadt valami nagyobb probléma mostanában? Rumli, elégedetlencég, zűrzavar? Tudsz olyanokról, akiket kirúgtak, filmekről, amiket leállítottak?
- Minden a szokásos és csendes hónapok óta.
- Akkor csak ez lehet. A nyereség! Biztos vagyok benne. Minden remekül és könnyedén megy, amikor történik valami szokatlan, ami megrémiszt mindenkit. Valaki arra gondol, istenem, rakjunk fel egy embert a falra, meglátjuk, mit szól hozzá a szomszéd! Lehet, hogy besöpört valami a szőnyeg alá, esetleg elásott valamit… - Crumley felnevetett. - Ez jó szó. Elásott. Arbuthnotot? Mit gondolsz, nem lehet, hogy valaki előbányászott valami régi, elfeledett botrányt, amiről senki sem tudott, s ami veszélyes lehet a filmgyárra nézve, nem nagyon, csak éppen hogy?
- Miféle botrányról lehet szó, ami már húszéves, és képes azzal fenyegetni a filmgyárat, hogy elpusztítja, ha napvilágra kerül?
- Ha elég mélyen turkálunk a csatornában, megtudhatjuk. A baj csak az, hogy sosem szerettem kukabúvárkodni. Amikor Arbuthnot még élt, feddhetetlen volt?
- A többi filmgyári vezetőhöz képest igen. Nőtlen volt, és akadtak barátnői, de hát ezt el is várja az ember egy agglegénytől, és a nők valamennyien Santa Barbara-i lovarnők voltak, olyan kisvárosi típusok, jóképűek és okosak, naponta kétszer zuhanyoztak. Semmi kosz.
Crumley ismét sóhajtott, mintha rossz lapokat osztottak volna neki, és ő készen állna összehajtani és bedobni azokat.
- És mi a helyzet azzal a karambollal, amelyben Arbuthnot meghalt? Valóban baleset volt?
- Láttam az újságban a fényképeket.
- Fényképek, ugyan! - Crumley úgy nézte otthoni dzsungelját, mintha az árnyékokat számolgatná. - Mi van, ha a baleset mégsem baleset volt? Mi van akkor, ha emberölés történt. Mi van akkor, ha mindenki tök részeg volt, aztán tök halott lett?
- Egy nagy ivászatról tartottak hazafelé a filmgyárból. Ennyi derült ki az újságokból.
- Nézzük csak - morgolódott Crumley. - Filmes nagyfej, gazdag, mint Krőzus, a Maximus leghíresebb embere, elveszti az eszét, bolondozni akar egy kicsit, kirángatja a kormányt Sloaue kezéből, és nekihajtanak egy telefonoszlopnak. Ez nem olyan hír, amit az újságok címlapra raknak. A tőzsdepiac meginoghat. A részvényesek kivonják a tőkét. Le kell állítani egy csomó filmet. Az ezüsthajú fiú leesik az emelvényről, satöbbi, satöbbi, így inkább elkendőzik Most, valamivel később valaki, aki jelen volt; vagy ebben az évben derítette ki a tényeket, megfenyegeti a filmgyárat, és azzal fenyegetőzik, hogy nemcsak féknyomokkal és fotókkal tudja bizonyítani, mi történt. Vagy mi van, ha…
- Ha?
- Ha nem véletlen baleset volt, és még csak nem is a részegség vitte őket a pokolba. Mi van, ha valaki szándékosan követte el?
- Gyilkosság! - feleltem.
- Miért is ne? A filmszakmában azoknak a magas, szél, hatalmas embereknek rengeteg ellenségük van. Lehet, hogy valamelyik fejbólintó Jánosból előbb-utóbb felszínre tör a rosszindulat. Ki volt a legesélyesebb a legmagasabb posztra abban az évben?
- Manny Leiber? Hiszen ő egy legyet se tudna megölni. Olyan, mint egy hőlégballon.
- Add meg neki a lehetőséget a repülésre, és magasra emelkedhet. Most ő a filmgyár vezetője, igaz? No igen. Pár felhasított gumi, néhány meglazított csavar, és bumm! Az egész filmgyár az öledbe hull egy életre!
- Ez meglehetősen logikusan hangzik.
- De ha megtalálnánk azt a fickót, aki elvégezte a piszkos munkát, ő bizonyíthatná nekünk Oké, öcskös, mi legyen?
- Azt hiszem, át kellene néznünk a húsz évvel ezelőtti újságokat, hátha rájövünk valamire. És ha lennél olyan kedves a filmgyár környékén kószálni, csak úgy, feltűnés nélkül.
- Ezekkel a lúdtalpakkal? Azt hiszem, ismerem a filmgyár portását. Évekkel ezelőtt a Metrónál dolgozott. Ő biztos beenged, és tartja a száját. Még valami?
Adtam neki egy listát. Az ácsműhely. A temető fala. És a Zöld Ház, ahol Roy meg én dolgozni akartunk, és ahol most Roy rejtőzhet.
- Roy még ott van, várja az alkalmat, hogy kilopja az állatait. És, Crum, ha igaz, amit felsoroltál, az őrült éjszakai kocsikázás, az emberölés, a gyilkosság, most azonnal ki kell hoznunk onnan Royt. Ha a filmgyár dolgozói bemennek ma éjszaka a tizenhármas műterembe, és megtalálják a dobozt, amelyikben Roy a papírmasé testet rejtette el, miután ellopta, mit csinálnak vele?
Crumley felmordult.
- Szóval nem csak arra kérsz, hogy segítsek Roynak munkát szerezni, de arra is, hogy vigyázzak az életére?
- Ne mondj ilyet!
- Miért ne? Ti valamennyien játékosok vagytok, elütitek a labdát, odarohantok az ellenőrzőponthoz, és labdák után kapkodtok. Hogy a nyavalyába kapjam el Royt? Kószáljak a színfalak között egy lepkehálóval meg egy macskaeledellel? A filmgyári barátaid ismerik Royt, én nem. Hamarabb elkapják, mint ahogy én bejuthatok. Legalább egy tényt mondj, amivel elkezdjem!
- A Szörnyeteg. Ha ki tudnánk deríteni, ki ő, rájöhetnénk, miért rúgták ki Royt az agyagfigura megalkotása után.
- Igen, úgy van. Még valami? A Szörnyeteggel kapcsolatban…
- Láttuk, hogy besiet a temetőbe. Roy utánament, de nem mondta el nekem, hogy mit látott, hogy mit művelt a Szörnyeteg. Talán… elképzelhető, hogy a Szörnyeteg rakta Arbuthnot papírmasé mását a temető falára… és ő küldözget zsaroló leveleket mindenkinek!
- Látom, beindultál! - Crumley erőteljesen dörzsölte kopasz fejét mindkét kezével. - Azonosítsd a Szörnyeteget, kérdezd meg, honnan szerezte a létrát, és hogyan csinálta az Arbuthnotra hasonlító papírmasé hullát! Ez az, az kell! - Crumley ragyogott.
Beszaladt a konyhába, hogy még több sört hozzon ki. Ittunk, és ő atyai szeretettel meredt rám.
- Épp arra gondoltam… de jó, hogy újra itt vagy.
- A francba - törtem ki -, még meg se kérdenem, hogy haladsz a regényeddel…
- A Hátszéllel a halálból.
- Ez nem az a cím, amit én javasoltam!
- A te címed túl jó volt. Használd te. A Hátszél t el a halálból a jövő héten jelenik meg.
Felugrottam, és kezet ráztam Crumley-val.
- Crumb!! Ó, istenem! Hát, sikerült? Van itthon pezsgőd? Mindketten bekukkantottunk a jégszekrénybe.
- Ha az ember Bőrt és gint összekever egy Waring turmixgépben, olyan, mint a pezsgő?
- Miért nem próbáljuk ki?
Kipróbáltuk.

24.

És megcsörrent a telefon.
- Téged hívnak - adta át Crumley.
- Hála istennek! - felragadtam a kagylót. - Roy!
- Nem akarok élni - közölte Roy. - Ó, istenem, ez rettenetes! Gyere értem, mielőtt megőrülök! A tizenhármas műterembe!
Letette.
- Crumley! - kiáltottam. Kivezetett a kocsi jóhoz.
Keresztülvágtunk a városon. A fogaim úgy vacogtak, hogy szólni sem tudtam. Olyan erősen szorongattam a térdemet, hogy elzsibbadt.
A filmgyár kapujában odaszóltam Crumley-nak:
- Ne várj meg. Egy óra múlva felhívlak, és tudatom veled… Otthagytam, és teljes lendülettel beleütköztem a kapuba. Találtam egy telefonfülkét a tizenhármas műterem közelében, és rendeltem egy taxit, hogy várion a kilences műterem kőzetében, jó száz méternyire. Aztán beléptem a tizenhármas ajtaján.
Sötétség és káosz fogadott.

25.

Tíz tucat olyan dolgot fedeztem fel, mely a lelkem közepéig megrázott.
A közelben maszkok, koponyák, elfűrészelt lábszárcsontok, lengőbordák, fantompofák hevertek szétszórva mindenütt, vad összevisszaságban. Valamivel arrébb egy vad háború maradványaira emlékeztető roncsok hevertek.
Roy pókvárosait és méhvárosait a földbe tiporták Az állatait kizsigerelték, kibelezték, széttörték, és belepréselték őket saját műanyagtestükbe.
Átlépkedtem a roncsokon, melyek szétszórtan hevertek, mintha éjszakai bombatámadásnak estek volna áldozatul a miniatűr háztetők, oromzatok és lilliputi figurák Rómát lerombolta egy roppant méretű Attila: A nagy alexandriai könyvtár nem égett le; parányi könyvecskéi kitépett kolibriszárnyakként hevertek a dűnék között. Párizst feldúlták. Londont kizsigerelték. Egy óriási Napóleon a földdel tette egyenlővé Moszkvát. Mindent összevetve: öt év munkáját, heti hét nap napi hat óráját tették tönkre - öt perc alatt!
Roy! - gondoltam. Ezt nem szabad látnod! De már látta.
Ahogy a szétzilált csatatéren lépkedtem, egy árnyékot vettem észre a túlsó fal tövében.
Ugyanolyan árnyék volt, mint amilyet Az Operaház fantomjában láttam ötéves koromban. Abban a filmben a balerinák visszatáncoltak, piruetteztek, megdermedtek, rámeredtek, felsikoltottak, és elmenekültek. Mert ott lógott a mennyezetről, akár egy homokzsák, az éjszakás őr teste, lassan ingadozva, odafenn a színpadi gerendákon. Annak a filmnek, annak a jelenetnek az emléke, a balerinák, az árnyékban lógó hulla örökre kísérteni fog. És most ennek a műteremnek a sarkában egy test imbolygott, egy hosszú pókhálón. Roppant méretű, hat méter magas sötét foltot vetett az üres falra, mintha abból a régi filmből utánozna egy ijesztő jelenetet.
Ó, nem, suttogtam. Ez nem lehet! De igen.
Elképzeltem, ahogy Roy megérkezik, megmerevedőt a döbbenettóz, felsikolt kétségbeesésében, aztán dühében, majd új csalódottság vesz erőt rajta, miután engem felhívott. Aztán vadul kutat kötél, zsinór vagy valami vezeték után, végül felakasztja magát, és itt leng békésen. Nem élhet tovább csodás apróságai, játékszerei, szórakozása és műremekei nélkül. Túl idős már ahhoz, hogy újrakészítse valamennyit.
- Roy - suttogtam -, ez nem vall rád! Te mindig él ni akartál!
Azonban Roy teste lassan elfordult a homályban. Elpusztították a Szörnyeimet, közölte.
Ők sohasem éltek!
Akkor hát, suttogta Roy, én sem éltem soha.
- Roy - mondtam fennhangon -, magamra hagysz a világon? Meglehet.
- De ugye, nem engeded senkinek, hogy leakasszon!? Talán.
És ha igen, hogy lehet, hogy még mindig itt vagy? Hogyhogy még nem vágtak le?
Minek? Friss halott vagy. Még nem fedezlek fel. Én vagyok az első, aki meglátott! 
Rettegve nyújtottam ki a kezem, hogy megérintsem a lábát, hogy megbizonyosodjam: valóban Roy az! A koporsóban heverő papírmasé bábu emléke száguldott át a fejemen. 
Centiről centire nyúltam előre, hogy megérintsem… de aztán…
Az asztalán ott állt az a formázó emelvény, amelyik az utolsó és legnagyobb művét, a Szörnyeteget, a Rémet rejtette, azt a teremtményt, aki bement a templomba gyónni, majd be a temetőbe.
Valaki fogott egy golyós kalapácsot, és tucatnyi csapást mért rá. Az arc, a fej, a koponya betört, szétlapult, csak alaktalan massza maradt. Jézus Isten, suttogtam.
Vajon ez a végső bűn adta meg Roynak az utolsó lökést?
Vagy az is lehet, hogy a vandál alak várta meg Royt a sötétben lapulva, hátulról leütötte, és felakasztotta?
Megremegtem. Megtorpantam.
Mert hallottam, ahogy a műterem ajtaja megnyikordul. Lehúztam a cipőmet, és nesztelenül fedezékbe szaladtam.

26.

A sebészorvosdoktor érkezett, a terhességmegszakító, a tűnyomogató, köpenyes, főpap doktor.
Phillips Doki surrant be a fénybe a műterem túlsó ajtaján, körülpillantott, meglátta a romokat, aztán felfedezte az akasztott testet, és bólintott, mintha a halál mindennapos eset lenne. Előrelépett, és úgy rugdosta szét a parányi városrészeket, mintha csupán szemét vagy értéktelen vacakok lennének.
Ezt látva hangtalanul átkozódtam. A szám elé kaptam a kezem, és visszábbhúzódtam az árnyékba.
Egy falba vájt résen át leskelődtem.
A Doki megdermedt. Akár egy nyúl egy erdei tisztáson, úgy lesett körül acélkeretes szemüvegében, és nemcsak nézett, szimatolt is. Fülei mintha rángatóztak volna tar koponyája oldalán. A fejét rázta. Csoszogva letiporta Párizst, feldúlta Londont, és odalépett az iszonyatos, lógó testhez…
Szike villant a kezében. Megragadott egy kellékes ládát, kinyitotta, a csüngő test alá tolta, odahúzott egy széket, fellépett rá, és elvágta a kötelet Roy nyaka fölött.
Roy teste iszonyatos döbbenéssel esett a ládába.
Nem tudtam visszatartani a nyögést. Megdermedtem, attól tartva, hogy ez alkalommal meghallotta, és odajön a mosolygó acélszikével a kezében. Erősen visszatartottam a lélegzetem.
A Doki leugrott a székről, és a tetem fölé hajolt.
A bejárati ajtó kivágódott. Lábak dobbantak, hangok hallatszottak.
A takarító brigád érkezett, és én nem tudtam, hogy ez a szokványos munkaidejük, vagy külön iderendelték őket.
A Doki keményen rácsapta a ládára a fedelet.
Az ujjaimba haraptam, és az öklömet még beljebb szuszakoltam a számba, hogy elfojtsam a feltörni készülő nyögést.
A fedél a helyére került. A Doki intett.
Visszábbhúzódtam, ahogy a munkások seprűkkel és lapátokkal nekiestek Athén romjainak, Alhambra falainak, az alexandriai könyvtárnak, a Bombay-i Krisna-szentélyeknek, és a kukába dobálták azokat.
Húsz percbe telt eltakarítani és eltüntetni Roy Holdstrom élete munkáját, és magukkal vitték a koporsót is, melyben ott hevert néhai barátom teteme.
Amikor az ajtó végre becsukódott, elgyötörten nyögtem fel, átkoztam a halált, a rohadék doktort, a távozó munkásokat. Vadul püfölni kezdtem a levegőt, aztán könnyes szemmel hagytam abba. Hosszú idő elteltével, amikor végre sikerült leráznom magamról a remegést és a sírást, hihetetlen dolgot pillantottam meg.
Egy rakás díszletoromzatot döntöttek a műterem északi falának, melyeken ugyanolyan ajtó- és ablaknyílások tátongtak, mint amiken át Roy meg én előző nap menekültünk.
Az első ajtónyílás közepén ismerős doboz hevert. Úgy nézett ki, mintha véletlenül felejtették volna ott. Tudtam, hogy ez inkább ajándék. Roytól!
Odaléptem, lehajoltam, és megérintettem a dobozt. Suttogás - koppanás.
Bármi fekszik is benne, zörög.
Te vagy benne, te esőben létrára mászkáló tetem? Suttogás-koppanás-mormolás.
A francba, gondoltam, hát már sose szabadulok meg tőled?! Felkaptam a dobozt, és rohanni kezdtem.
Odaértem a kijárati ajtóhoz, és lenyomtam a kilincset.
Behunyt szemmel megtöröltem a szám, aztán lassan kinyitottam az ajtót. Jóval távolabb az átjáróban a munkások épp ekkor fordultak be a sarkon az ácsműhely és a hatalmas szemétégető felé.
Phillips Doki mögöttük lépkedve halk utasításokat osztogatott. Megborzongtam. Ha öt perccel később érkezem, épp akkor toppanok be, amikor megtalálja Roy testét és az elpusztított világvárosokat. Az én testem is ott heverne most abban a kellékes ládában a Royéval együtt!
A taxim a kilences műterem mögött várt.
A közelben állt egy telefonfülke. Betámolyogtam, beledobtam egy érmét, és a rendőrséget hívtam.
- Igen? Helló, igen, helló, igen! - jelentkezett be egy hang. Megtántorodtam a fülkében, és úgy néztem a telefonkagylóra, mintha egy döglött kígyó lenne.
Mit mondhatnék? Hogy kiürítettek és kitakarítottak egy műtermet. Hogy a szemétégetőben hamarosan úgyis fellobbannak a lángok, mielőtt a rendőrségi szirénák megakadályozhatnák?
És akkor mit találnak? Egyedül engem, védtelenül, fegyvertelenül, bizonyíték nélkül?
Engem kirúgnak, de az sem kizárt, hogy holtan hajítanak át a falon a szomszédos temetőbe.
Nemi Felrikoltottam. Úgy éreztem, mintha fejbe vágnának egy kalapáccsal, és olyan péppé vernék a fejem, mini azt az agyagfigurát. Tántorogva estem az ajtónak, és úgy éreztem magam a fülkében, mintha egy lezárt üvegkoporsóban lennék, amiből nem tudok kitörni, bárhogy dörömbölök. A telefonfülke ajtaja kivágódott.
- Rossz irányba nyomta! - közölte a taxisofőr.
Őrülten felvihogtam, és hagytam, hogy kivezessen.
- Ott felejtett valamit.
Visszament a dobozért, amit elejtettem a fülkében. Suttogás-koppanás-mormolás.
- Ja, igen - mondtam.
- Az öreget.
A filmgyárból kifelé menet lefeküdtem a hátsó ülésre. Amikor kigördültünk a kapun, a sofőr hátraszólt.
- Melyik irányba fordul jak?
- Balra. - A csuklómba haraptam. A sofőr engem nézett a visszapillantó tükörben.
- Jézusom - jegyezte meg -, szörnyen néz ki. Beteg? A fejem ráztam.
- Meghalt valaki? - találgatott. - Igen, meghalt.
- Újabb elágazás. A Western Avenue. Északra forduljak?
- Délre. - Roy lakása az Ötvennegyedik utcán van. És akkor? Ha bejutok, vajon nem csapja meg az orromat a jó doktor kölnijének illata az előszobában? És a munkásai, akik egy sötét folyosóban várnak, hogy elcipeljenek engem is, mint egy tönkrement bútort?
Megborzongtam és vacogtam, nem tudom, felnövök-e valaha is. Belső hangokat hallottam.
Üvegcsörömpölést. A szüleim már rég meghaltak, és a haláluk könnyűnek tűnt.
Azonban a Royé? El sem tudtam képzelni ilyen mérvű elkeseredést, ennyi bánatot, ami őt fojtogatta.
Most már félek visszamenni a filmgyárba. Az az eszelős építmény azzal fenyeget, hogy rám zuhan és agyonnyom.
Az éjféli ajándék, a játékdoboz, benne e papírmasé test és ijesztő pofa a taxi padlóján hevert.
Zörgés-koppanás suttogás. Mennykőcsapás rázta meg a mellkasomat.
- Ne arra, sofőr! - szóltam előre. - Itt forduljon be! Az óceánhoz! A partra!
Amikor Crumley ajtót nyitott, csak az arcomra pillantott, és a telefonhoz ballagott.
- A betegszabadságom öt napig fog tartani - közölte.
Egy tele üveg vodkával tért vissza, és a kertben talált rám, ahol mélyeket lélegeztem a jó sós levegőből, próbálva felfedezni a csillagokat, azonban kissé ködös volt az ég. Az ölemben heverő dobozra pillantott, megfogta a kezem, beletette a vodkát, és a számhoz nyomta.
- Igyál! - mondta csendesen. - Aztán lefekszel. Majd reggel beszélünk. Ez mi?
- Rejtsd el! - motyogtam. - Ha valaki megtudja, hogy itt van, lehet, hogy mindkettőnknek végünk
- De mi ez?
- A halál, azt hiszem.
Crumley elvette a kartondobozt. Az zörgött, rezgett és suttogott. Crumley leemelte a fedelét, és belebámult. Valami fura papírmasé dolog bámult vissza rá.
- Szóval, így nézett ki a Maximus Filmgyár egykori feje? - kérdezte Crumley.
- Igen.
Crumley vizsgálgatta még egy darabig, majd csendesen így szólt: - Ez tényleg a halál.
Becsukta. A doboz belsejében a súly megváltozott, és azt suttogta: "aludj".
Ne! - gondoltam. Ne tedd ezt!

27.

És reggel elbeszélgettünk.

28.

Délben Crumley kirakott Roy háza előtt a nyugati Ötvennegyedik utca sarkán. Gondosan tanulmányozta az arcomat.
- Hogy hívnak?
- Nem vagyok hajlandó elárulni a kilétemet.
- Akarod, hogy megvártalak?
- Menj csak! Minél hamarabb körülnézel a filmgyárban, annál jobb. Amúgy sem szabad, hogy együtt lássanak. Nálad van a térkép meg a listám a megnéznivalókról.
- Itt benn - kopogtatta meg Crumley a homlokát.
- Találkozunk egy óra múlva a nagyi házában. Az emeleten.
- A jó öreg nagyinál.
- Crumley?
- Na?
- Szeretlek. 
- Márpedig én nem foglak a mennyekbe juttatni.
- Nem is kell - feleltem. - Ezt éreztem egész éjszaka.
- Majd benyújtom a számát - vágta rá Crumley, és elhajtott.
Bementem.
A tegnap esti sejtésem beigazolódott.
Ha Roy miniatűr városait elpusztították és a Szörnyetegéből vérvörös agyagmasszát csináltak…
A Doki kölnijének illata lengett a lépcsőházban…
Roy lakásának ajtaja tárva-nyitva állt. A lakását feldúlták.
- Istenem - suttogtam, megállva a szoba közepén, és körülnéztem. Szovjet-oroszország. A történelem újraírása.
Mert Roy személytelenné vált. A könyvtárakban éjszaka széttépik a könyveket és összeragaszt fák őket úgy, hogy Roy Holdstrom neve örökre eltűnjön. Nincs többé.
Egyetlen könyvet sem hagytak, sem képeket, sem íróasztalt, még a szemetesben sem maradtak papírfecnik. Még a vécépapírt is leszedték a gurigáról a fürdőszobában. A gyógyszeres szekrény tel jenen üres. Nem kandikáltak ki cipők az ágy alól. Nincs is ágy. Nincs írógép. Üres szekrények Nincsenek dinoszauruszok. Sem dinoszauruszvázlatok
Órákkal ezelőtt ezt a lakást vákuummal kiszívatták, kisöpörték, és felkenték fényesen csillogó viasszal.
Dühöngő őrület semmisítette meg a műteremben Roy Babilonját, Asszíriáját, Abu Simbeljét.
Tisztogató őrület söpörte el az emlékezet utolsó porszemét, az élet legparányibb leheletét is.
- Istenem, hát nem szörnyű? - szólalt meg egy hang mögöttem.
Egy fiatalember állt az ajtóban. Festőköpenyt viselt, melyet sokat használhatott, és az ujjain színfoltok díszelegtek, akárcsak arca balfelén. A haja fésületlennek tűnt, szemében egyfajta vadállati tekintet lakozott, mint azokéban, akik égszaka dolgoznak, csak alkalmanként jönnek elő hajnalban.
- Jobb ha nem álldogálsz itt. Még visszajöhetnek.
- Várj csak - töprengtem. - Ismerjük egymást, igaz? Roy barátja vagy… Tom…
- Shipway. Jobb, ha eltűnünk innen. Ezek őrültek. Gyere! Kiléptem Tom Shipway után az üres lakásból.
Egy tucat kulccsal nyitotta ki saját ajtaját.
- Vigyázz, kész, rajt!
Beugrottam.
Becsapta az ajtót, és nekivetette a hátát. - A tulajdonosnő! Nem szabad meglátnia!
- Ezt? - kérdeztem körülnézve, Nemo kapitány tengeralatti lakrészében álltam, a tengeralattjárója belsejében, a gépházban.
- Te jó isten! - kiáltottam. Tom Shipway ragyogott.
- Jó, mi?
- Egy frászt jó… egyszerűen hihetetlen!
- Tudtam, hogy tetszeni fog. Roy ideadta a novelláidat. Mars. Atlantisz. És azt a cikket is, amit Jules Vernéről írtál. Nagy, mi?
Intett; én megindultam, nézelődtem, és megtapogattam ezt-azt, A jó kora, vörös bársonnyal bevont, hajópadlóhoz erősített karosszéket. A téz periszkópot, ami a mennyezetből meredt alá. A hatalmas csőrendszert.
És azon túl az ablakot, melyet ovális, tengeralattjáró ablakká alakítottak, s mely mögött változatos méretű és színű trópusi halak úszkáltak.
- Ezt nézd meg! - hívott Tom Shipway. - Gyere! Belebámultam a periszkópba.
- Ez működik - rökönyödtem meg. - A víz alatt vagyunk! Legalábbis úgy tűnik! Te csináltad? Zseniális vagy!
- Aha.
- Tudja… tudja a háztulajdonosnő, hogy mit műveltél a lakásával? - Megölne, ha látná. Sosem engedem be.
Shipway megnyomott egy gombot a falon. Árnyak váltakoztak a zöld tengerben.
Egy csápjaival hadonászó óriási pókszerű teremtmény tűnt fel. - Az óriás tintahal! Nemo ellensége! Le vagyok nyűgözve!
- Hát… igen. Ülj le. Mi történt? Hol van Roy? Miért rontott be hozzá néhány barom dingóként és távozott hiénaként?
- Roy? Ja, igen. - A gondolat súlya főbe kólintott. Lerogytan-. - Jézusom, igen. Roy. Mi történt itt tegnap éjszaka?
Shipway nyugodtan járkált a szobában, és előadta, amit tudott.
- Láttad Rick Orsattit L. A.-ban szimatolni évekkel ezelőtt? A gengszterre gondolok.
- Összeszedett egy-bandát…
- Igen. Egyszer, évekkel ezelőtt úgy alkonyattájt a külvárosban, amikor kibukkantam egy mellékutcából, hat feketeruhást pillantottam meg, s még egyet az élükön, és úgy mozogtak, akár a kicicomázott patkányok, bőrruhában vagy selyemben, valamennyien gyászszínben, és a hajukat is fekete olajjal simították le, tésztaképük szinte világított. Nem is annyira vidrára, mint inkább fekete menyétekre hasonlítottak Csendesen, kígyószerűen, veszélyesen, barátságtalanul osontak, mint ahogy a füst kanyarog ki a kéményből. Nos, tegnap este ugyanezt láttam. Olyan erős kölni szagot hoztak magukkal, hogy még bezárt ajtón át is éreztem.
Phillips Doki!
…erre kilestem, és megláttam azokat a nagy csatornapatkányokat, amint a lépcsőházban aktákat, dinoszauruszokat, képeket, bábukat, szobrokat, fényképeket hurcolnak Rám pillantottak a szemük sarkából Gyorsan becsuktam az ajtót, és a kémlelőn át lestem őket, ahogy rohangáltak a gumitalpú cipőikben. Fél órán át hallottam, ahogy kalamolnak.
Aztán a jövés-menés abbamaradt. Kinyitottam az ajtót, a lépcsőházban nem láttam senkit, de megcsapott az az irtóztató kölniszag. Ezek a fickók… megölték Royt?
Összerezzentem.
- Miből gondolod?
- Úgy néztek ki; mint akik képesek rá. És ha kipucolták Roy lakását, hát elég valószínű, hogy eltették láb alól Royt. Hé! - Shipway elhallgatott, és rám meredt. - Ezt nem gondoltam komolyan… de, izé, Roy…?
- Hogy meghalt? Igen. Nem. Lehet… Egy olyan életvidám fickó, mint Roy, nem hálhat meg!
Beszámoltam neki arról, amit a tizenhármas műteremben láttam; a szétzúzott várarákról, a kőtélen lógó testről.
- Roy nem tenne ilyet.
- Lehet; hogy valaki más tette vele.
Roy  nem hagyta volna egyetlen kurafinak sem, hogy szétrombolja a művét! Az őrdögbe is! - Könnycsepp gördült ki Tom Shipway szeméből. - Én ismertem Royt! Ó segített megépíteni az első tengeralattjárómat. Azt!
A fali polcon ott állt a Nautilus hatvancentis méretben, egy képzőművészeti főiskolás álma.
- Roy nem halhatott meg, ugye?
Megcsörrent a telefon valahol Nemo tenger alatti kabinjában. Shipway felkapott egy jókora kagylóhéjat. Én felnevettem, aztán abbahagytam a nevetést.
- Igen? - szólt bele a telefonba, majd hozzátette: - Ki az?
Majdnem kiütöttem a kezéből a telefont. Beleüvöltöttem; olyan hangon, amitől még a halott is életre kel. Hallottam, ahogy valaki halkan lélegzik a vonal túlsó végén.
- Roy!
Kattanás. Csend. Zúgás.
Vadul megráztam a kagylót, szorítottam. - Roy az? - kérdezte Shipway.
- A francba! A lélegzéséből nem lehet megállapítani! Ennek hol a helye?
Lecsaptam a telefont, és behunyt szemmel álltam fölötte. Aztán felragadtam ismét, és megpróbáltam a kagyló túlsó oldalán tárcsázni.
- Hogy működik ez a vacak? - üvöltöttem. - Kit hívsz?
- Egy taxit.
- Hova akarsz menni? Majd én elviszlek!
- Illinois-ba, hogy a fene egye meg, Green Townba!
- Hiszen az kétezer mérföldre van innen!
- Akkor - szóltam kábán, lerakva a kagylót - jobb, ha indulunk!

29.

Tom Shipway kirakott a filmgyárnál
Nem sokkal hajnali kettő után keresztülfutottam Green Townon. Az egész várost frissen mázolták - fehérre, és mintha csak arra várt volna, hogy bekopogjak egy ajtón vagy belessek egy elfüggönyzött ablakon. Virágport sodort a szél, amikor megálltam rég halott nagyszüleim otthonánál. Madarak röppentek fel a párkányról, ahogy felléptem az első lépcsőfokra.
Könnyek szöktek a szemembe, ahogy bekopogtam a festett üvegajtón. Hosszú csend fogadott. Rájöttem, hogy rosszul csináltam. A fiúk, amikor más fiúkat hívnak játszani, nem az ajtón kopognak. Visszahátráltam az udvarba, kerestem egy kavicsot, és keményen a ház oldalának hajítottam.
Csend. A ház némán állt a novemberi napsütésben.
- Mi van? - kérdeztem a magas ablakot. - Tényleg meghalt? És akkor az ajtó kinyílt. Egy árnyék állt ott.
- Te vagy? - ordítottam. Felrohantam a verandára. - Te vagy az? üvöltöttem ismét, és Elmo Crumley karjaiba zuhantam.
- Igen - felelte ő, és elkapott. - Már amennyiben engem keresel. Artikulálatlan hangokat hallattam, miközben ő berángatott, és becsukta mögöttem az ajtót.
- Nyugalom, hé! - Megrázta a könyökömet.
Alig láttam a bepárásodott szemüvegen keresztül.
- Mit keresel itt?
- Te mondtad. Mászkáljak egy kicsit, nézelődjek, aztán itt találkozunk. Látom, nem emlékszel. Krisztusom, mit műveltél ezzel a hellyel, hogy ilyen barátságossá tetted?
Crumley a hűtőben turkált, és kivett nekem egy mogyoróvajat, péksüteményt és egy üveg tejet. Én csak ültem, rágtam és nyeltem, és egyfolytában mondogattam:
- Kösz, hogy idejöttél.
- Hallgass már - reccsent rám Crumley. - Látom, hogy padlón vagy. Mi a nyavalyával folytassuk? Tégy úgy, mintha minden a legnagyobb rendben lenne. Senki sem tudhatja meg, hogy láttad Roy testét, vagyis amit a testének gondoltál, oké? Mi a mai időbeosztásod?
- Azt hiszem, most rögtőn jelentkeznem kell egy új projekthez. Átcsoportosítottak. Nincs több Szörnyfilm. Együtt dolgozom Fritzzel és Jézussal.
Crumley felnevetett.
- Ez kitűnő filmcím lenne. Akarod, hogy mászkáljak még itt, mint valami elcseszett turista?
- Találd meg őt, Crumley! Ha valóban elhiszem, hogy Roy nincs többé, bedilizek! Ha Roy nem halt meg, valahol itt rejtőzik; betojva. Még jobban meg kell ijesztened, hogy kiugraszd a rejtekéből, mielőtt valóban meggyilkolják. Vagy, vagy… ha már most tényleg halott, akkor valaki megölte. Elhiszed? Ő soha nem akasztaná fel magát. Így hát a gyilkosa szintén itt van. Akkor találd meg ezt a gyilkost. Azt a fickót, aki szétlapította a Szörnyeteg agyagfejét, aki bezúzta a vörös koponyát, aztán belebotlott Royba, és vele is végzett. Crumley, vagy találd meg Royt, mielőtt megölik, vagy ha már halott, találd meg azt az átkozott gyilkost!
- Micsoda választási lehetőség!
- Próbálj keresni valami autogramgyűjtő ügynökséget, oké? Lehet, hogy valamelyik ismeri Clarence-t, a családi nevét, a címét. Clarence. Aztán próbálkozz a Brown Derbyben. Az a főpincér nem hajlandó a hozzám hasonlókkal szóba állni. Neki tudnia kell, ki a Szörnyeteg. Vele és Clarence-szel megoldhatjuk a gyilkosság rejtélyét, vagy megelőzhetjük a gyilkosságot, amely bármelyik pillanatban bekövetkezhet!
- Végül is ezeken a nyomokon el lehet indulni. - Crumley lehalkította a hangját, remélve, hogy én is halkabbra fogom.
- Figyelj - folytattam. - Ebben a házban laktak tegnap óta. Azt a szemetet nem akkor dobtuk ki, amikor Roy meg én még itt dolgoztunk. Kinyitottam a miniatűr hűtő ajtaját. - Nyalóka. Ki más rakna be cukorkát a hűtőbe?
- Te! - horkant fel Crumley.
Nevetnem kellett. Becsuktam a hűtő ajtaját.
- Igen, az ördögbe is, én. De Roy azt mondta, hogy elrejtőzik. Talán… ismétlem, csak talán úgy is tett. Na?
- Oké. - Crumley az ajtó felé lépett. - Mit keressek?
- Egy száznyolcvanhat centis nagy mamlaszt daruszerű nyakkal, hosszú karokkal és nyúlánk, vézna ujjakkal. Nagy sasorra van, korán kopaszodik, és olyan nyakkendőt visel, ami nem megy az ingéhez, az inge pedig nem passzol a nadrágjához, és… - Elhallgattam.
- Bocs, hogy megkérdeztem. - Crumley egy zsebkendőt nyújtott át. Na, fújd ki!

30.

Egy perccel később már kifelé tartottam Felső-Illinois-ból, egyre távolodva nagyszüleim házától.
Útközben érintettem a 13-as műtermet. Háromszoros lakattal, légmentesen lezárták. Miközben ott álltam, elképzeltem, milyen érzés lehetett Roynak, amikor belépett és azt látta, hogy valami őrült elpusztította mindazt, amiért élt.
Roy, gondoltam magamban, gyere vissza, építs még szebb Szörnyeket, élj örökké!
Ebben a pillanatban római katonák falanxa haladt el mellettem futólépésben, egyszerre dobogva, csillogva a napfényben. Arany, karmazsintollas sisakjaik fényes folyama gyorsan hömpölygött tova. A császári testőrség sem festhetett volna jobban, mozoghatott volna gyorsabban. Ahogy elfutottak mellettem, pillantásom az utolsó testőrre esett. Nagy, hosszú lába rángatózott, könyöke csapkodott. Sasorra szinte hasította a levegőt. Tompán felkiáltottam.
A csapat befordult a sarkon.
Az útkereszteződés felé futottam.
Roy?! - kiáltottam gondolatban.
De nem kiálthattam világgá, hogy egy idióta rejtőzik köztük, trappol velük.
- Istenverte marha! - nyögtem erőtlenül. - Barom! - morogtam, miközben beléptem az étkezde ajtaján.
- Hülye - közöltem Fritzzel, aki már a hatodik csésze kávé ját itta annál az asztalnál, ahol a megbeszéléseket is tartotta.
- Igazán hízelgő! - kiáltotta. - Ülj le! A legfontosabb problémánk most az, hogy Iskarióti Júdást ki kell vágni a filmből.
- Júdás!? Kirúgták?
- Amikor utol fiára hallottam róla, La Jollában tanyázott, és tök részegen siklórepülést végzett.
- Uramisten!
Ezt már nem bírtam elviselni. A vidámság földrengése rázta a mellkasomat.
Láttam magam előtt Júdást, amint siklik a sós tengeri szelek szárnyán, Royt, ahogy a római falanxban fut; magamat is láttam, esőtől eláztatva, amint a test lezuhan a falról, majd újra Júdást, részegen repült a szélben magasan La Jolla felett.
Köhögő nevetésem megriasztotta Fritzet. Vad hörgésem láttán azt hitte, fuldoklom, és hátba vágott.
- Mi bajod?
- Semmi - ziháltam. - Minden!
Végre sikerült lecsillapodnom.
Maga Krisztus érkezett suhogó palástjában.
- Ó, Heródes Antipas - mondta Fritznek -, próbatételre szólítottál?
A színész - olyan magas volt, mint az El Greco-festmények alakjai, és olyan kísérteties is a pokoli villámlások és a viharfelhők miatt, melyek elváltoztatták sápadt bőrét - lassan egy székbe ereszkedett anélkül, hogy előtte hátratekintett volna. Ez is a hit egyfajta megnyilvánulása. Amikor teste érintette a széket, a férfi büszke mosollyal nyugtázta a pontos célzást.
A pincérnő azonnal elérakott egy kis tányér lazacot, köret nélkül, valamint egy pohár vörösbort.
Jézus behunyt szemmel rágcsált egy falat halat.
- Régi igazgató, új író - szólalt meg végül. - Azért hívtatok, hogy a Bibliáról beszélgessünk? Kérdezzetek! Fejből fújom az egészet.
- Hála Istennek, hogy valaki tudja - mondta Fritz. - A filmünk nagy részét egy felfuvalkodott igazgató átrakatta a tengeren túlra, és halvány gőze sincs az egészről. Maggie Botovin a négyes vetítőben van. Légy ott egy órán belül! - Intett nekem a monoklijával. - Hogy érzékeld a problémát: Krisztus járt a vízen, de mit tett volna egy pöcegödör esetén? J. K, tölts édes olajat e fiú szentségtelen fülébe! - Fritz megérintette a vállamat. - Te meg, kölyök, fejtsd meg a hiányzó Júdás rejtélyét, és írj a filmnek egy olyan befejezést, melynek láttán a csőcselék nem követeli vissza háborogva a jegy árát.
Ajtócsapódás.
Egyedül maradtam Jézussal, aki tüzetesen megnézett Jeruzsálem égkék szemével.
Higgadtan rágta a halat.
- Úgy látom- jegyezte meg -, kíváncsiság gyötör, mit keresek itt. Én vagyok A Keresztény. Én? Régi cipő vagyok, jó Mózesnek, Mohamednek és a prófétáknak. Nem érdekel, lényeg az, hogy vagyok.
- Ezek szerint te mindig is Krisztus voltál?
Jézus látta, hogy őszintén kérdezem, és rágcsált még egy kicsit.
- Krisztus vagyok egyáltalán? Nos, olyan ez, mintha életünk kezdetén fölvennénk egy kényelmes köntöst, és nyugodtan élnénk anélkül, hogy öltözködni kellene. Ha ránézek a stigmáimra, úgy érzem, az vagyok. Amikor reggelente nem borotválkozom, a szakállam is megerősíti e hitemét. Nem tudok elképzelni másfajta életet. Ó, évekkel ezelőtt persze kíváncsi voltam. - Megrágott még egy falatot. - Mindent kipróbáltam. Elmentem Violet Greener tiszteleteshez a Crenshaw Boulevardra. Hogy is hívták…? Az Agabeg-templomba.
- Én is jártam ott!
- Nagy szemfényvesztők, mi? Szeánszok, tamburinok. Hogy is hívják? Ja, Norvell. Csinálja még?
- Persze! Azzal a csipás birkaszemével meg a csinos kis fiúbarátaival, akik a tamburinokba gyűjtik az aprópénzt.
- Mintha magamat hallanám! Érdekel az asztrológia? A számmisztika? A görkorizás? Micsoda móka volt!
- Igen, görkoriztam is.
- Szereted az iszapbirkózást, beszélsz nyelveket?
- Ó, igen! No és mi a helyzet a néger baptista templommal a Central Avenue-n? A Hall Johnson kórus vasárnaponként beugrik és énekel valamit. Kolosszális!
- A pokolba is, fiú, te követtél engem! Hogy kerültél te ezekre a helyekre?
- A választ kerestem.
- Olvastad a Talmudot, a Koránt?
- Túl későn bukkantak fel az életemben.
- Majd megmondom én, mi jött valóban későn… Bosszúsan felhorkantam.
- A Mormonok Könyve?!
- Szent Makréla! Eltaláltad!
- Húszévesen tagja voltam egy mormon színjátszó csoportnak. Az Angel Moroni halálra untatott!
Jézus harsogva röhögött, és a stigmáit csapkodta.
- Unalmas is! És mi a helyzet Aimee Semple McPhersonnal?
- A gimnáziumi barátaim unszolására egyszer fölszaladtam a színpadra, hogy "megváltást nyerjek". Odafutottam, és letérdeltem. Ő megveregette a fejemet. Azt kiáltotta: "Uram, mentsd meg a bűnöst! Dicsőség és halleluja!" Letámolyogtam a színpadról, és a barátaim karjába zuhantam.
- A pokolba is! - mondta Jézus. - Engem Aimee kétszer váltott meg. De aztán eltemették. Mikor is? Negyvennégy nyarán. Egy bazi nagy bronzkoporsóban. Tizenhat ló meg egy buldózer kellett hozzá, hogy felvontassák a temetődombra. Öregem, Aimee műszárnyai a megszólalásig igazinak tűntek! A nosztalgia kedvéért még ma is meg-meglátogatom a templomát. Istenem, hogy hiányzik: Úgy érintett meg, mint Jézus, pünkösdi díszköntösben. Micsoda móka volt!
- És most itt vagy te - jegyeztem meg -, mint főállású Krisztus a Maximusnál. Az Arbuthnottal töltött aranykor óta.
- Arbuthnot? - Jézus arca elsötétült az emlék hatására. Eltolta maga elől a tányért - Gyerünk! Vizsgáztass! Kérdezz! Ótestamentumot vagy Újat, mindegy.
- Ruth Könyve.
Két percen át idézett Ruth Könyvéből.
- A Prédikátor Könyve?
- Elmondom az egészet!
- Elmondta.
- János Evangéliuma?
- Az egy nagy szamárság! Utolsó vacsora utolsó vacsora hátán! - Micsoda? - kérdeztem kétkedőn.
- A feledékeny keresztény! Az Utolsó Vacsora NEM az utolsó vacsora volt, hanem az utolsó előtti. Napokkal a keresztre feszítés és a temetés után Simon meghívta Pétert és a többi tanítványt, és ott tanúi voltak a halak csodájának. A tengerparton halvány fényességet láttak. Odaérve egy férfit láttak, aki szétszórt égő szén és halak mellett állt. Szóltak a férfihoz, és tudták, hogy Krisztus az, aki int nekik és így szól: "Vegyétek ezeket a halakat, és tápláljátok vele felebarátaitokat. Vigyétek el üzenetemet, menjetek el a világ városaiba, és prédikáljátok ott a bűnök bocsánatát",
- Megáll az ész! - suttogtam.
- Érdekes, ugye? - nevetett Jézus. - Először az Utolsó Előtti Vacsora volt, a da Vinci-féle, aztán pedig a Leges-Legutolsó, amely a Tiberiai tenger homokos partján, szénen sütött halból állt, s amely után Krisztus eltávozott, hogy örökre a vérükben, szívükben, agyukban és lelkükben maradjon. Vége.
Jézus lehajtotta a fejét, majd hozzátette:
- Menj, írd át a könyveket, különösen János Könyvét. Nem az én kedvemért, de a te érdekedben. Tünés, mielőtt visszavonom az áldást!
- Megáldottál?
- Végig, mialatt beszélgettünk, fiam. Egész idő alatt. Menj!

31.

Bedugtam a fejem a négyes vetítőbe.
- Hol van Júdás? - kérdeztem.
- Ez a jelszó! - kiáltotta Fritz Wong. - Itt van három Martini. Igyál!
- Utálom a Martinit. És különben is, először ki kell derítenem valahogy. Miss Botwin… - kezdtem.
- Maggie - felelte ő magában mulatva, a kamerájával az ölében.
- Sokat hallottam magáról, egész életemben csodáltam. Csak azt akarom mondani, hogy nagyon örülök ennek a tehetőségnek, hogy együtt dolgozhatom…
- Jó, jó - mondta Maggie kedvesen. - Tévedsz Nem vagyok zseni. Én… hogy is hívják azokat a kis valamiket, amik a tavak tetején korcsolyáznak rovarokat keresgélve?
- Vízicsíborok.
- Igen, azok! Azt hinné az ember, hogy ezek a nyavalyás kis bogarak mindjárt elsüllyednek, de nem. Egy vékony hártyán mozognak a víz tetején. Felületi feszültség, Elosztják a súlyukat, szétterpesztik az összes lábukat, így sohasem törik át ezt a hártyát. Nos, ez a leírás pontosan rám illik. Én is csak elosztom a súlyt, széttárom a karomat és a lábamat, így nem töröm át a hártyát, amelyen korcsolyázom. Eddig még nem tűntem el a süllyesztőben. De nem én vagyok a legjobb; és még csak csodáról sem beszélhetünk az esetemben, csupán egyszerű, hétköznapi kezdeti szerencséről. És most köszönöm a bókot; fiatalember. Fel a fejjel, és tegye, amit Fritz mondón: Igya meg a Martinit! Hamarosan látni fogja, hogy ami most kővétkezik, azon semmiféle csodát nem alkalmaztam. Maggie felszólt a vetítőszobába. - Jimmy? Most!
A fények eltompultak, a függöny széthúzódott, s felzümmögött a vetítő. Felvillant a vásznon a durván vágott film Rózsa Miklós egy befejezetlen musicaljéből vett bevágás kíséretében. Tetszett.
Ahogy a film haladt előre, futó pillantást vetettem Fritzre és Maggiere. Úgy néztek ki, mintha épp egy vadlovai kellene megülniük. Én valószínűleg ugyanúgy - a képek szökőárja a székemhez szögezett.
Az egyik Martini felé nyúltam.
- Ez az, fiú! - suttogta Fritz.
Amikor a film befejeződött, csendben ültünk, amíg felgyulladtak a fények.
- Hogy lehet az - szólaltam meg végül -, hogy az új tekercsnek olyan nagy részét szürkületben vagy éjszaka vettétek föl?
- Ki nem állhatom a realitást. - Fritz monoklija megcsillant, ahogy az üres vetítővászonra nézett. - A film ütemtervének fele naplementére esik. Olyankor a nap javán már túl vagyunk. Naplemente idején mindig hatalmasat sóhajtok: túléltünk egy újabb napot! Minden éjjel kettőig dolgozom anélkül, hogy igazi embereket látnék igazi fényben. Volt egy kontaktlencsém, ami két évvel ezelőtt készült. Kidobtam az ablakon. Hogy miért? Láttam vele a pórusokat az emberek arcán, az enyémen is. Holdkrátereket. Himlőhelyeket. A francba vele! Nézd csak meg a legutóbbi filmjeimet! Sehol egy napfényföl megvilágított ember. Éjféli hölgy; A hosszú sötétség; Gyilkosságok hajnali háromkor, Halál virradat előtt. Most pedig ez az istenverte galileai ciklus, a Krisztus a kertben, Caesar a fán!
Maggie Botovin csüggedten moccant meg az árnyékban, és kicsomagolta kézikameráját.
Megköszörültem a torkomat.
- Nekem kell betömködnöm az összes lyukat a forgatókönyvben?
- Mármint betömködni Caesar seggét? Igen! - Fritz Wong nevetett, és töltött még egy italt.
- És elküldjük Manny Leiberhez - tette hozzá Maggie Botovin -, hogy beszéljen vele Júdásról.
- Miért??
- A zsidó oroszlán - felelte Fritz - biztosan élvezni fogja, ha Illinois-i baptistát ehet. Lehet, hogy meghallgat, miközben letépi a lábadat. Leerőltettem a második italt is.
- Nem is olyan rossz - kapkodtam levegőért. Zümmögő hangot hallottam.
Maggie Botovin kamerája rám irányult, hogy elkapja kezdeti részegségem pillanatait.
- Mindenhová magával viszi a kameráját?
- Igen - felelte ő. - Negyven éve nem múlt el nap úgy, hogy ne kaptam volna le vele egereket a hatalmasok között. Nem mernek tüzelni rám.
Összevágtam egy kilencórás anyagot, amelyen istenverte hülyék parádéznak, és be fogom mutatni a Grauman's Chinese-ben. Érdekli? Majd jöjjön, nézze meg!
Fritz megtöltötte a poharamat.
- Készen állok a közelképre, csapó!
- Ittam.
A kamera felzümmögött.

32.

Manny Leiber az íróasztala szélén ült, és épp egy hosszú, vastag szivart fejezett le egy százdolláros, Dunhill márkájú, arany szivarvágóval. Összevont szemöldökkel, haragosan nézte, ahogy körbejárkáltam az irodájában és szemügyre vettem a különböző alacsony pamlagokat.
- Mi a baj?
- Túl alacsonyak a díványok, - feleltem. - az ember nem tud felkelni róluk.
Leültem: Körülbelül egylábnyira voltam a padlótól, s fölfelé bámultam Manny Leiberre, aki úgy magasodott fölém, mint egy császár, lovaglóölésben a világ fölött. Morogva fölkeltem, s elindultam párnákat gyűjteni. Egymás tetejére helyeztem hármat, és rájuk ültem.
- Mi az ördögöt művel? - Manny leugrott az asztalról.
- A szemébe akarok nézni beszélgetés közben. Semmi kedvem kitörni a nyakam, ahogy fölfelé bámulok.
Manny Leiber bosszúsan ráharapott szivarjára, és visszamászott az asztal szélére.
- Nos? - csattant föl.
- Fritz épp most mutatta meg nekem a film nyers vágatát. Iskarióti Júdás hiányzik belőle. Ki rúgta ki?
- Micsoda?!
- Nincs Krisztus Júdás nélkül. Miért lett Júdás hirtelen láthatatlan tanítvány?
Először láttam Manny Leiber kis fenekét fészkelődni az üveglapú asztalon. Megszívta meggyújtatlan szivarját, rám bámult, majd kifújta a levegőt.
- Én adtam parancsot, hogy vágják ki Júdást! Nem akartam antiszemita filmet készíteni!
- Mi?! - törtem ki, és felugrottam. - Ezt a filmet jövő húsvétkor mutatják be, igaz? Azon a héten egymillió baptista fogja megnézni. Talán kétmillió lutheránus.
- Bizonyára.
- Tízmillió katolikus?
- Igen!
- Két unitárius?
- Kettő…?
- És amikor mindnyájan megdöbbennek húsvét vasárnapján, és azt kérdezik: "Ki vágta ki Iskarióti Júdást a filmből?", válaszolhatjuk azt, hogy Manny Leiber?
Hosszú csend következett. Manny Leiber ledobta meggyújtatlan szivarját. Pillantásával a helyemre szögezve, kezét lassan a fehér telefon felé csúsztatta. A stúdió számát tárcsázta, várt; majd beleszólt:
- Bill? - mély lélegzetet vett. - Vegyék vissza Iskarióti Júdást! Gyűlölködve nézte, amint visszatettem a három párnát a helyére, a könnyű székekre.
- Ez minden, amiről beszélni akart?
- Egyelőre. - Elfordítottam a kilincsgombot.
- Mit hallott a barátja, Roy Holdstrom felől? - kérdezte hirtelen.
- Azt hittem, tudja - feleltem, és megtorpantam.
Óvatosan! - gondoltam magamban.
- Az az őrült egyszerűen megszökött - tettem hozzá gyorsan. - Elvitt mindent a lakosztályából, elhagyta a városi. Hülye idióta. Nem a barátom főbbé. Ő meg az az istenverte agyagbestia, amit készített!
Manny Leiber figyelmesen nézett rám.
- Hála Istennek, hogy megszabadultunk tőle! A Wonggal való munkát jobban fogja élvezni.
- Persze. Fritz és Jézus.
- Tessék?
- Jézus és Fritz. Ezzel távoztam.

33.

Lassan lépkedtem vissza a nagyszüleim múltbéli házához.
- Biztos vagy benne, hogy Roy volt az, aki egy órával ezelőtt elhaladt itt? - kérdene Crumley.
- A pokolba is; gőzöm sincs! Igen, nem, talán. Nem vagyok egészen beszámítható. Martini fényes délben… ez nem nekem való. És ráadásul megemelve méricskéltem a forgatókönyvet - ki kell húznom kétkilónyit ebből, és hozzáírnom három unciát. Segíts!
A jegyzettömbre néztem, amit Crumley a kezében tartott.
- Na, mi van?
- Felhívtam három autogramgyűjtő ügynökséget. Mindegyik ismerte Clarence-t… Mindegyik ugyanazt mondta. A fickó paranoiás. Sehol egy vezetéknév, egy telefonszám vagy egy cím. Elmondtam nekik, hogy mitől retteg: nem attól, hogy kirabolják, nem. Attól, hogy meggyilkolják - és aztán rabolják ki. Ötezer fotó, hatezer aláírás, a félretett pénzecskéje. Tehát lehet, hogy nem ismerte fel a Szörnyeteget aznap éjjel, de félt tőle, hogy a Szörnyeteg tudja, hol lakik, és eljön, hogy elkapja. Ez az akármilyen nevű Clarence, ahogy az ügynökség emberei elmondták, mindig készpénzt vett fel, és azzal is fizetett. Ha nincs számla, nincs rá mód, hogy ezúton rátaláljanak. Sohasem intézett semmit postán. Rendszeresen megjelent, hogy üzleteket kössön, aztán hónapokra eltűnt. Zsákutca. És a Brown Derby szintén zsákutca. Én kedves és finom voltam, de a főpincér feltartóztatott. Sajnálom, öregem. Hé…
Ebben a pillanatban menetrendszerűen feltűnt a római falanx a távolban. Futólépésben haladtak, vidám kiabálások és káromkodás hangzott fel, ahogy odaértek.
Vadul kihajoltam az ablakon, még a lélegzetemet is visszafojtottam.
- Ez az a társaság, amit említettél, hogy Roy velük van? - kérdezte Crumley.
- Igen.
- Most is ott van? - Nem látom…
Crumley kifakadt:
- A francba, mi az ördögnek rohangál ez a hülye balfasz a stúdió körül? Miért nem megy már a pokolba, miért nem menekül, az istenfáját?! Mit őgyeleg itt? Meg akarja öletni magát? Megvon a lehetősége, hogy elfusson, de ő inkább behúz a csőbe téged, sőt engem is. Miért?
- Bosszúból - feleltem. - Az összes gyilkosságért.
- Miféle gyilkosságokért?
- A teremtményei, a legdrágább barátai haláláért.
- Hülyeség.
- Figyelj, Crum! Mióta laksz a házadban Venice-ben? Húsz-huszonöt éve? Te ültettél minden sövényt, minden bokrot, te vetettei a pázsitot, te építetted újra a nádkunyhót, beszerelted a háttérzörejt, az esőztetőket, a bambuszt, orchideákat, őszi- és kajszibarackfákat, citromfát telepítettél. Mi lenne, ha betörnék egy éjszaka és elpusztítanék mindent; kivágnám a fákat, letaposnám a rózsákat, felégetném a nádkunyhót, kidobnám az utcára a hangdobozt? Mit tennél?
Crumley elgondolkodott, arca kivörösödött.
- Pontosan - bólintottam. - Nem tudom, vajon Roy megnősül-e valaha is. Mert most a gyermekeit, az egész életét elpusztították, porrá zúzták. Mindent, amit valaha is szeretett. Talán most is itt van, próbálja megfejteni a haláleseteket, éppúgy, mint mi, megtalálni a Szörnyeteget és megölni. Az is lehet, hogy Roy örökre elment. De ha én lennék a helyében, igen, én maradnék, rejtőzködnék és folytatnám a kutatást, amíg az áldozatok mellé nem temetném a gyilkost.
- A citromfáimat? Hűha! - mondta Crumley a távoli tenger felé nézve. - Az orchideáimat és az esőerdőmet? Valaki elpusztítaná? Nos, igen.
A falanx elhaladt a kései napfényben, és a kék árnyékok felé tártolt. Az az esetlen égimeszelő nem volt köztük
A léptek és a kiáltások elhalkultak.
- Menjünk haza! - javasolta Crumley.
Éjfélkor hirtelen szél söpört végig Crumley afrikai kertjén. A környéken már minden fa téli álomra készült.
Crumley figyelmesen rám nézett.
- Úgy érzem, történni fog valami.
Történt.
- A Brown Derby! - mondtam döbbentem. - Istenem, miért nem gondoltam erre hamarabb!? Aznap éjjel Clarence pánikszerűen menekült el: Eldobta az aktatáskáját, otthagyta a Brown Derby bejáratánál a járdán. Valaki bizonyára fölvette. Talán még most is ott van, és arra vár, hogy Clarence lehiggadjon és visszamerészkedjen érte. A címének benne kell lennie.
- Jó nyom - bólintott Crumley. - Követni fogom.
Az éjszakai szél újra fújni kezdett, szomorúan sóhajtozott a citrom- és narancsfák között.
- És…
- És?
- Már megint a Brown Derby. Velünk talán nem áll szóba a főpincér, de ismerek valakit, aki éveken át minden héten ott ebédelt, amikor még kissrác voltam.
- Úristen - sóhajtott Crumley. - Rattigan. Lenyel téged keresztbe.
- A szeretet megvéd engem!
- Gyűjtsd zsákba, és megtrágyázzuk vele az egész San Fernando-völgyet.
- A barátság igenis, megvéd. Te sem tudnál bántani engem, vagy igen?
- Arra ne számíts!
- Tennünk kell valamit. Roy bujkál. Ha ők, bárkik legyenek is, rábukkannak, meghal.
- Ahogy te is, ha amatőr detektívesdit játszol - felelte Crumley.
- Késő van. Éjfél.
- Constance ilyenkor kel fel.
- Erdélyi idő szerint? Az ördögbe is! - Crumley mély lélegzetet vett. - Elvigyelek?
Egy őszibarack lehullott a kert valamelyik rejtett fájáról. Tompán puffant.
- Igen - feleltem.

34.

Hajnalban - mondta Crumley - ne hívj! És elhajtott.
Constance háza, mint már régen is, maga volt a tökély, egy fehér oltár, melyet azért tettek a partvonalra, hogy ragyogjon. Minden ajtaja és ablaka tárva-nyitva állt. Bent a hófehér nappaliban zene szólt: valami régi Benny Goodman dallam.
A parton sétáltam, ahogy ezer éjszakával ezelőtt is, és az óceánt kutattam. Ő ott van valahol, delfinekkel versenyez, fókákkal felesel.
Benéztem a szalonba, melynek padlóját teleszórták vakítóan fényes párnákkal, s melynek csupasz fehér falán késő éjszakánként hajnalig árnyjáték folyt, az ő régi filmjeit vetítette azokból az évekből, amikor én még reg sem születtem.
Megfordultam, mivel az eddigieknél nagyobb hullám csapódott a partra…
Szinte előgördült, ahogy a szőnyeget gurították Caesar lába elé. Constance Rattigan.
Úgy jött ki a hullámokból, mint egy szökdécselő fóka, a haja is csaknem ugyanolyan színű volt: sima, barna, melyet a víz fésült hátra, apró testét szerecsendióval hintette be és fahéjolajba mártotta. Az ősz minden színét magán viselte. Lába fürge; karja mozgékony, csuklója és keze karcsú. Szeme olyan, mint egy vidám, csintalan, okos kis állatkáé. Nevető száját mintha dióié színezte volna. A novemberi hullámverés teremtménye volt, mely a hideg tengerből bukkant föl, mégis forró az érintése, mint a sült gesztenye.
- Te gazember! - kiáltotta. - Te vagy az?
- Nílus leánya! Te?
Úgy vetette rám magát, mint egy kutya, hogy az összes vizet másra fröcskölje, megragadta a fülemet és a szemöldökömet, az orromat, a számat csókolta, majd megpördült, hogy minden oldalról megmutassa magát.
- Meztelen vagyok, mint mindig.
- Észrevettem, Constance.
- Semmit sem változtál: most is a szemöldökömet nézed a didkóm helyett.
- Te sem változtál. A melled tökéletes.
- Éjszakai úszáshoz nem is rosszak egy ötvenhat éves volt mozikirálynőnek, mi? Gyerünk!
Elfutott a homokon. Mire odaértem a kinti úszómedencéjéhez, már hozott is ki sajtot, sós kekszet és pezsgőt.
- Istenem! - mondta, miközben kihúzta a pezsgődugót. - Száz éve is van már… De tudtam, hogy egy napon visszajössz. Rosszul nősültél? Szeretőre vágysz?
- Nem, dehogyis. Köszönöm. Ittunk.
- Találkoztál Crumley-val az utóbbi nyolc órában?
- Crumley-val?
- Látszik az arcodon. Ki halt meg?
- Valaki húsz évvel ezelőtt a Maximus Filmgyárban.
- Arbuthnot! - tört ki Constance-ból a hirtelen megérzés.
Árnyék suhant át arcán. Odament a fürdőköpenyéhez, és felöltözött. Hírtelen nagyon kicsinek tűnt, mintha egy kislány lett volna az, aki megfordult és végignézett a parton. Mintha nem is homokot és hullámokat látott volna, hanem magukat az éveket.
- Arbuthnot - mormolta: - Jézusom, micsoda szépség! És micsoda alkotóerő! - Egy pillanatra elhallgatott, majd hozzátette: - Örülök, hogy meghalt.
- Nem egészen - vágtam közbe.
Ettől Constance megpördült, mint akit megütöttek.
- Nem?! - kiáltotta.
- De igen, csak egy rá hasonlító bábut raktak fel a falra, hogy engem ijesztgessenek… s most téged is.
Szeméből a megkönnyebbülés könnycseppjei potyogtak. Úgy kapkodott levegőért, mint akit gyomron vágtak.
- Te nyavalyás! Gyere be! - mondta. - Hozd a vodkát!
Bevittem a vodkát meg egy poharat. Néztem a torkát, amint leerőltetett két pohár italt. Hirtelen örökre kijózanodtam, kimerített az italozó emberek látványa, s az, hogy tartani kell az éjszakától.
Nem tudtam, mit mondhatnék, így a medence széléhez mentem, levettem a cipőmet és a zoknimat, felhajtottam a nadrágomat, és a vízbe lógattam a lábamat. Néztem lefelé, és vártam.
Constance végül odajött, és leült mellém.
- Visszatértél - jegyeztem meg.
- Sajnálom - felelte. - A régi emlékek nehezen halnak meg.
- Pokolian nehezen - bólogattam, s most én néztem végig a partvonalon. - Ezen a héten pánik tőrt ki a stúdióban. Miért szaladt szét mindenki egy viaszbábutól, ami úgy néz ki, mint Arbuthnot?
- Ez történt?
Elmondtam neki a többit, ahogy Crumley-nak is. A Brown Derbyvel fejeztem be, s azzal, hogy szükségem van rá, hogy jöjjön el oda velem. Amikor végeztem, Constance - valamivel sápadtabban - szintén végzett egy újabb vodkával.
- Bárcsak tudnám, mitől kellene félnem! - mondtam. - Ki írta azt az üzenetet, amely a temetőbe hívott, hogy én mutassam be a várakozó világnak a hamis Arbuthnotot? De én nem mondtam el a stúdióban, hogy megtaláltam a bábut, így ők találtak rá és lázasan próbálták elrejteni. Ennyire szörnyű lenne Arbuthnot emléke ilyen sokkal a halála után?
- Igen. - Constance a csuklómra tette remegő kezét.
- Ó, igen.
- Nem tudod, mi lehet? Zsarolás? - Talán írt valaki Manny Leibernek és pénzt követelt, vagy ha nem ad, feljegyzések kerülnek elő a filmgyár múltjáról, Arbuthnot életéről? De mit leplezhet le? Talán egy elveszett filmtekercset húsz évvel ezelőttről, arról az éjszakáról, amikor Arbuthnot meghalt. Egy filmet a baleset helyszínéről, amely, ha bemutatnák, mindent felégetne, Konstantinápolyt, Tokiót, Berlint és az egész kócerájt?
- Igen! - Constance hangja távolról jött, egy másik évből. - Menekülj el most azonnal! Fuss! Álmodtál te valaha egy nagy, fekete, kéttonnás bulldogról, amely eljön éjszaka és felfal? Az egyik barátom ezt álmodta. És a nagy fekete bulldog felfalta. Mi második világháborúnak neveztük. És ő elment örökre. Nem akarom, hogy te is odavessz.
- Constance, nem szállhatok ki. Ha Roy életben van… - Azt nem tudhatod.
…akkor kihozom onnan, és segítek neki visszaszerezni a munkáját, mert ez az egyetlen helyes dolog. Meg kell tennem! Ez az égész olyan igazságtalan!
- Inkább menj ki a vízbe, vitatkozz a cápákkal, azzal többre mész! Te igazán vissza akarsz menni a Maximul Filmgyárba azok után; amit épp most mondtál el nekem? Úristen! Tudod, melyikvolt az utolsó nap, amikor ott jártam? Arbuthnot temetésének napja.
Hagyta; hogy a közlés letaglózzon, majd újabb ütést mért rám.
- Az a világ végét jelentette. Sohasem láttam annyi beteg és haldokló embert egy helyen. Mintha a Szabadság-szobrot láttad volna megroppanj és összeomlani. A pokolba! Mint a Rushmore-hegy a földrengés után. Negyvenszer nagyobb, erősebb és hatalmasabb volt, mint Cohn, Zanuck, Warner és Thalberg együttvéve.
Constance abbahagyta, hogy hallja nehéz lélegzetemet. Aztán folytatta:
- Szerinted van valami sütnivaló a fejemben? Tudtad, hogy Shakespeare és Cervantes egy napon haltak meg? Gondold végig! Minden kaliforniai fenyőt kivágnak a világon. Az Antarktisz felolvad a könnyekben. Krisztus csodálkozva bámulja sebeit. Isten visszafojtja lélegzetét. Caesar légiói, szellemek, tízmillióan, feltámadnak, amazonok vérét ontva. Akkor írtam ezt, amikor tizenhat éves kis hülye voltam; amikor rájöttem, hogy Júlia és Don Quijote ugyanazon a napon pusztult el… egész éjjel sírtam. Te vagy az egyetlen, akinek valaha is elmondtam ezeket a buta sorokat. Nos, ilyen volt az is, amikor Arbuthnot meghalt. Újra tizenhat évesnek éreztem magam és nem tudtam abbahagyni a sírást vagy az ilyen szemetek írását. Vele pusztult a Hold, a bolygók. Sancho Panza, Rocinante és Ophelia. A nők fele ezen a temetésen a régi szeretői voltak. Rajongók, unokahúgok, őrült nagynénik. Amikor aznap kinyitottuk a szemünket, annyi könnyet folyattunk, hogy majdnem áruin támadt. Jézusom, én meg csak beszélek, beszélek… Hallom, megőrizték Arbuthnot székét a régi irodájában. Ült azóta benne bárki is, akinek elég nagy hátsórésze és agya volt ahhoz, hogy arra méltó legyen?
Manny Leiber feneke jutott eszembe. Constance folytatta:
- Csak az Isten tudja, hogy maradhatott fenn a filmgyár. Talán a halott sugallt tanácsokat a túlvilágról. Ne nevess! Ez Hollywood, ahol rendszeresen elolvassák az Oroszlán-Szűz-Bika jóslatokat, és nem mennek át boltív alatt két felvétel között. A filmgyár? Juttass be valahogy. Hadd érezze a nagyi a négy szél illatát az ötvenöt városban, hadd érezze a dühöngő őrültek lázát, aztán pedig irány a Brown Derby főpincérje. Egy szer vele töltöttem egy éjszakát vagy kilencven évvel ezelőtt. Vajon emlékezni fog-e a venice-i tengerpart öreg boszorkányára, és segít; hogy együtt teázhassak a Szörnyetegeddel?
- És mit mondanál neki? .
Egy nagy hullám tornyosult fel, egy kis hullám susogott a parton.
- Megmondom neki - Constance behunyta a szemét -, hogy ne ijesztgesse az én jövőt-író, dinoszaurusz-imádó, tiszteletbeli, fogadott fiam.
- Igen, tedd meg - feleltem.

35.

Kezdetben volt a köd.
Mint a kínai Nagy Fal, úgy haladt el a parton, a szárazföldön és a hegyek között hajnali hatkor.
Reggel hangokra ébredtem:
Négykézláb mászkáltam Constance nappalijában és tapogatózva próbáltam megtalálni a szemüvegemet valahol a díszpárnák elefántcsordája alatt, de feladtam, és inkább eltámolyogtam, hogy keressek egy táskaírógépet. Ültem, vakon öntve magamból a szavakat, hogy megírjam az Antipas és a Messiás befejezését.
És valóban, a halak csodájával végződött.
És Simon hívta Pétert, és kieveztek a partra, hogy ott találják a Szellemet az izzó szén és a sülthalak mellett, melyeket aztán ajándékul kaptak, és hogy hallják a szavakat, melyek a végső jót adták át nekik. Benne voltak a tanítványok az áhítatos tömeg körében, és az utolsó órájuk, és a közeli mennybemenetel, és a búcsúzások, melyek 2000 évnyire nyúltak el, hogy emlékezzenek rájuk a Marson és eljussanak az Alpha Centaurira is.
És mivel a gépemen megjelent szavakat nem láttam, épp közel tartottam őket rövidlátó, könnyes szememhez, amikor Constance delfinként bukkant elő egy hullámból, mint egy újabb csoda, pompás ragyogásba öl tőzve. A vállamon keresztül olvasta, boldog-szomorú kiáltást hallatott, és úgy rázott, mint egy kis kölyökkutyát, úgy örült a diadalomnak. Felhívtam Fritzet.
- Hol a pokolban vagy? - kiáltotta.
- Pofa be! - ugattam le szelíden. És hangosan olvasni kezdtem.
És a halak ott pirultak a szénen, melyből a szél hatására szikrák pattantak ki, mint szentjánosbogarak, és Krisztus beszélt, és a tanítványok hallgatták, és ahogy a hajnal fölvirradt, Krisztus lábnyomait, mint fényes szikrákat szétfújta a szél, és ő eltávozott, és a tanítványok elindultak minden irányba, és az ő lábnyomukat is elfújta a szél, és az Új Nap kezdetét vette, a film pedig befejeződött.
Valahol a távolban Fritz nagyon hallgatott. Végül azt suttogta: - Te…gazember… - Majd ezt: - Mikor hozod be?
- Három órán belül.
- Kettő - kiáltotta Fritz -, és összevissza csókollak! Fölmegyek ahhoz a férfiatlanított Mannyhez, ahhoz a kiherélt Heródeshez.
Letettem a kagylót, és a telefon azonnal csörögni kezdett. Crumley hívott.
- Honoré még a Balzacod? - kérdezte. - Vagy te vagy Hemingway nagy döglött hala a móló mellett, a lerágott csontváz?
- Crum - sóhajtottam.
- Elintéztem néhány telefont. De mi lenne, ha megszereznénk az összes adatot, árait keresel? Ha megtalálnánk Clarence-t, azonosítanánk azt a szörnyű kinézetű fickót a Brown Derbyben… Hogyan tudatnánk mindezt a te balfácán Roy barátoddal, aki, úgy tűnik, a stúdió körül rohangál konfekció-tógában, és hogyan rántanánk ki őt a bajból? Talán használjak egy óriás lepkehálót?
- Crum - mondtam.
- Oké, oké. Van egy jó meg egy rossz hírem. Szöget ütött a fejembe az a mappa, arciról mondtad, hogy öreg cimborád, Clarence dobta el a Brown Derby előtt. Fölhívtam a Derbyt, és közöltem, hogy elhagytam a mappámat. "igen, Mr. Sopwith, itt van!", felelte a hölgy.
Sopwith! Tehát így hívják Clarence-t.
- "Attól tartok", mondtam neki, "nem írtam rá a címemet a táskára."
A hölgy azt felelte: "Itt van! Beachwood 1788?". "Igen", mondtam, "hamarosan ott leszek érte".
- Crumley! Te egy zseni vagy!
- Nem egészen. Most a Brown Derbyből beszélek egy telefonfülkéből. - És? - Úgy éreztem, kiugrik a szívem.
- A mappa eltűnt. Valakinek ugyanaz a ragyogó ötlete támadt. Valaki más előttem ért oda. A hölgy adott róla leírást. Nem olyan, mint amilyennek te Clarence-t leírtad. Amikor a hölgy valamilyen igazoló okmányt kért tőle, a fickó egyszerűen kisétált a mappával. A hölgyet igen feldúlta az eset, de nem sokra ment vele.
- Uramisten- sóhajtottam. - Ez azt jelenti, hogy ők is tudják Clarence címét!
- Akarod, hogy odamenjek, és elmondjam neki az egészet?
- Nem, nem. Szívinfarktust kapna. Tőlem is fél, de mégis jobb, ha én megyek Figyelmeztetem, hogy rejtőzzön el. Jézusom, bármi megtörténhet! Beachwood 1788?
- Pontosan.
- Crum, nagy vagy!
- Mint mindig - felelte. - Fura módon a venice-i rendőrőrsön már alig várják, hogy betoljam a képem. A halottkém telefonált; és közölte, hogy az ügyfél nem várhat. Amíg én dolgozom, segíts magadon. Ki van még a filmgyárban, aki esetleg tudja, amit mi meg akarunk tudni? Úgy értem, olyasvalaki, akiben megbízhatsz. Valaki, aki átélte a stúdió történetét.
- Botovin - mondtam azonnal, aztán pislogtam, meghökkentem saját válaszomon.
Maggie meg az ő miniatűr, zümmögő kamerája, ahogy csapdát állít a világnak napról napra, évről évre.
- Botovin? - kérdezte Crumley. - Menj, kérdezd meg! Addig is, öcskös…
- Igen?
- Aztán a tojásaidra vigyázz!
- Vigyázok.
Letettem a kagylót.
- Rattigan? - szóltam.
- Már beindítottam az autót - felelte. - Ott vár a járdaszegélynél.

36.

Késő délután száguldottunk el a filmgyár felé. Miután elrejtett három üveg pezsgőt a nyitott sportkocsiban, Constance vidáman zsörtölődött minden útkereszteződésben, ráhajolt a kormánykerékre, mint a kutyák, akik szeretik a szelet.
- Az autópálya! - kiáltotta.
Végigdübörögtünk a Larchmont Avenue közepén, nyílegyenesen a felezővonalon.
- Mit csinálsz?! - ordítottam.
- Valamikor itt villamossínek voltak az út mindkét oldalán, középen pedig egy sor villanyoszlop. Harold Lloyd ide-oda kanyarogva vezetett, kerülgetve az oszlopokat. Így!
Constance balra rántotta a kormányt.
- És így! Meg így!
Úgy kanyarogtunk féltucat rég nem létező szellemoszlop között, mintha egy fantom-villamos üldözne.
- Rattigan - szóltam rá. Látta, hogy komoly az arcom.
- Beachwood Avenue? - kérdene.
Délután négyre járt. A nap utolsó postája észak felé tartott a sugárúton. Bólintottam Constance-nak, és ő leparkolt pontosan a postás előtt, aki fáradtan vonszolta magát a még mindig-forró napsütésben. Iowai turistaként mutatkoztam be, és ő elég barátságosan válaszolgatott ahhoz képest, hogy mennyi kacatot kellett még lepakolnia az ajtók elé.
Mindössze ellenőrizni akartam Clarence nevét és címét, mielőtt bekopogok az ajtaján, de a postás nem bírta abbahagyni a fecsegést. Elmesélte, hogyan jár, hogyan fut Clarence, hogyan néz ki a szája: állandóan remeg. Koponyáján ideges fülek izegnek-mozognak A szeme nagyrészt fehér.
A postás megütögette a könyökömet egy levéllel, nevetett.
- Ez a fickó olyan, mint egy tízéves, állott gyümölcskalács! Kilép a háza ajtaján abban a nagy teveszőr kabát fiában, amilyet Adolphe Menjou viselt 1927-ben, amikor mi, kisfiúk még följártunk a folyosóra pisilni.
Ja, persze! Az öreg Clarence. Egyszer azt mondtam neki: "búú", erre becsapta az ajtót. Fogadni merek, hogy a kabátjában zuhanyzik, mert fél, hogy meglátja magát pucéron. Az ijedős Clarence! Ne kopogjon túl hangosan…
De addigra már otthagytam. Gyorsan befordultam a Villa Vista Courtsnál, és elmentem az 1788-as számig.
Nem kopogtam az ajtón. A körmömmel kopogtattam meg az egyik kis üvegtáblát. Kilenc volt belőle. Nem próbálgattam végig mindet. A rolót lehúzták belülről, így nem láthattam be. Amikor nem jött válasz, mutatóujjammal egy picit hangosabban kopogtam.
Úgy képzeltem, hallom Clarence nyúlszívét kalapálni odabenn, az üveg mögött.
- Clarence! - kiáltottam be. Aztán vártam. - Tudom, hogy benn vagy! Ismét úgy gondoltam, hallom a szívverését.
- Szólalj már meg, a szentségit! - kiáltottam végül. - Mielőtt túl késő lesz! Tudod, ki vagyok A filmgyárból jöttem. A fenébe is, Clarence, ha én meg tudtalak találni, ók is képesek rá!
Ők? Vajon kit értettem rajtuk?
Mindkét öklömmel dörömbölni kezdtem az ajtón. Az egyik kis üvegtábla megreccsent.
- Clarence! A mappád! A Brown Derbyben megtalálták!
Ez hatott. Abbahagytam a dörömbölést, mivel egy hangot hallottam, amely lehetett mekegés vagy egy tompa kiáltás is. Kattant a zár. Aztán egy másik zár is kattant, majd egy harmadik.
Végül az ajtó résnyire kinyelt, belülről egy réz biztonsági lánc tartotta. Clarence űzött arca nézett rám évek hosszú alagútján át, közelről, mégis olyan távolról, hogy hangját csaknem visszhangnak hittem.
- Hol van? - kérdezte. - Hol?
- A Brown Derbyben - feleltem szégyenkezve. - És valaki ellopta.
- Ellopta? - könnyekben tört ki. - Az én mappámat?! Ó Istenem - morogta. - Ez a te műved.
- Nem, nem, hallgass meg…
- Ha megpróbálnak betörni, megölöm magam. Nem kaphatják meg ezeket!
Könnyes szemmel hátrapillantott a válla fölött a rengeteg aktára, ami; összezsúfolva láthattam hátul, a könyvespolcokra és a dedikált arcképekkel teli falra.
Az én Szörnyetegeim, mondta Roy a saját temetésén, a szépségeim, a drágáim.
Az én gyönyörűségeim, mondta most Clarence, a lelkem, az életem.
- Nem akarok meghalni - morogta Clarence, és becsapta az ajtót.
- Clarence! - tettem egy utolsó próbát: - Ki az az ők? Ha tudnám, talán megmenthetnélek! Clarence!
Árnyék suhant át az udvaron.
Egy másik lakás ajtaja félig kinyílt.
Mindössze annyit tudtam mondani kimerülten, félig suttogva: - Viszlát…
Visszamentem a sportkocsihoz. Constance ott ült, a Hollywood-hegyeket nézte, és megpróbálta élvezni a szép időt.
- Mi volt ez az egész? - kérdezte.
- Az egyik ütődött: Clarence. A másik: Roy. - Bezuhantam az ülésre mellé. - Oké, most vigyél el a diliházba!
Constance kilőtt a filmgyár felé.
- Úristen - zihálta Constance fölbámulva a kapura -, hogy utálom a kórházakat!
- Kórházakat?!
- Azok a szobák mind tele vannak meghatározatlan kóresetekkel. Ezer gyerek fogant vagy született már abban a kuplerájban. Kényelmes otthon, ahol a kedélytelenek vérátömlesztést kapnak kapzsiságból. No és az a címerpajzs a kapu felöli? Egy hátsó lábán álló, törött hátú oroszlán. És egy vak, töketlen kecske. Aztán: Salamon, amint épp kettészakít egy élő csecsemőt. Isten hozott a Zöld Tisztás hullakamrában!
Szavaitól hatalmas gombócot éreztem a torkomban.
Az igazolványomnak köszönhetően átsüvíthettünk a bejárati kapun. Sehol semmi konfetti! Sehol egy rezesbanda!
- Meg kellett volna mondanod annak a kopónak, hogy ki vagy!
- Láttad az arcát? Akkor született, amikor én apácazárdába menekültem a filmgyárból. Mondd ki: "Rattigan", és a szó semmibe vész Nézd! - A boltívekre mutatott, ahogy elkanyarodtunk mellettük. - A sírboltom! Húsz konzervdoboz egy kriptában! Filmek, melyek Pasadenában haltak meg és cédulával a lábujjukon hajónak vissza. Úgy bizony!
Az illinois-i Green Town kellős közepén fékeztünk. Felugrottam a bejárati lépcsőre, és széttártam a karomat. - A nagyszüleim háza. Isten hozott!
Constance hagyta, hogy kirángassam a kocsiból, fel a lépcsőn, a tornácon levő hintába, hogy érezze azt az érzést.
- Istenem - lihegte. - Évek óta nem ültem ilyenben! Te gazfickó - suttogta -, mit művelsz ezzel az öreg hölggyel?
- A fenébe is, ne itasd az egereket! Constance mereven rám nézett.
- Te különleges eset vagy. Hiszel minden hülyeségben, amit írsz? Mars 2001-ben. Illinois 1928-ban.
- Igen.
- Jézusom! Milyen szerencsés vagy, milyen istenverte naiv! Soha ne változz meg! - Constance megragadta a kezemet. - Mi, hülye ítéletnapvárók, cinikus szörnyetegek, csak nevetünk rajtad, de szükségiünk van rád. Különben Merlin meghal vagy a Kerekaszfalt készítő asztalos formátlanra fűrészeli, esetleg a fickó, aki a páncélokat olajozza, macskavizelettel helyettesíti az olajat… mindegy. Élj örökké! Megígéred? Odabenn megcsörrent a telefon.
Constance és én felugrottunk. Berohantam, és fölkaptam a kagylót.
- Igen? - Vártam. - Halló?!
De csupán a szél zúgását hallottam, mely mintha valami magas helyről jött volna. A nyakamon a bőr úgy csúszott-mászott föl-le, mint egy hernyó. 
- Roy?
A telefonban szél fújt, és valahol fagerendák nyikorogtak. Ösztönösen az ég felé pillantottam.
Százméternyire innen. A Notre Dame. Ikertornyaival, a szentek Szobraival, vízköpőkkel.
A katedrális tornyai körül mindig fúj a szél. Magasra fújja a port és a munkások vörös zászlaját.
- Belső vonalon beszélsz? - kérdeztem. - Ott vagy, ahol gondolom? Egyre följebb néztem, s szinte láttam, hogy a legtetején az egyik vízköpő… megmozdul.
- Ó, Roy, gondoltam, ha te vagy az, felejtsd el a bosszút! Gyere le! De a szél elállt, a lélegzés is megszűnt és a vonal megszakadt.
Letettem a kagylót, fölbámultam a tornyokra. Constance ugyanazokat a tornyokat nézte, ahol új szél szitálta a port, porkísértetek kavarogtak, s söpörtek tova.
- Oké, elég a dumából! .
Constance hátrébb lépett a verandán, és a Notre Dame felé emelte az arcát.
- Mi az ördög folyik itt? - kiáltotta: - Pszt! - mondtam.

37.

Fritz kifelé tartott a statiszták közül a zűrzavarból, kiabált, mutogatott, toporzékolt. Egy lovaglóostort hurcolt magával a hóna alatt, de én sohasem láttam, hogy használta volna. A kamerák - három is akadt készen álltak, és a rendezőasszisztensek a statisztákból álló tömeget rendezgették a széles utcán, amely a tér felé vezetett, ahol Krisztus feltűnhet valamikor alkonyat és hajnal között. A felfordulás közepén Fritz meglátott engem és Constance-t, amint megérkeztünk, és intett a titkárának. Az futva jött oda, én átnyújtottam az öt gépelt oldalt, és a titkár visszasietett vele a tömegen keresztül.
Néztem, ahogy Fritz átlapozza a forgatókönyvemet, háttal nekem. Láttam, ahogy hirtelen hátrahajtja a fejét. Hosszú pillanat telt el, míg végül Fritz megfordult, és anélkül, hogy a szemembe nézett volna, fölvett egy szócsövet. Belekiáltott. Azonnal csönd lett.
- Mindnyájan helyezkedjenek el! Akik tudnak, ül jenek le. A többiek álljanak kényelmesebben. Holnap eljön Krisztus és el is távozik. És így fogjuk őt várni, aztán befejezzük és hazamegyünk. Figyeljenek.
És felolvasta a forgatókönyvem utolsó oldalait szóról szóra, oldalról oldalra, halk, de tiszta hangon, és egyetlen fej sem fordult el, egyetlen láb sem moccant. El sem tudtam hinni, ami történt. Minden szavamat a hajnali tengerről, a halak csodájáról, Krisztus furcsa, sápadt szelleméről a parton, ahogy a halak sülnek a parázson és ahogy a tanítványok csendben, behunyt szemmel hallgatják, és miközben a Megváltó a búcsúszavait mormolja, hull a vére a csuklóján lévő sebeiből a szénre, melyen az Utolsó Vacsora Utáni Vacsora sült.
Végül Fritz Wong kimondta utolsó szavaimat.
És csupán suttogás hangzott a tömegből, a néphól és a római falanxból egyaránt, és a csend közepette Fritz keresztüllépkedett a tömegen, míg oda nem ért hozzám. Addigra én már félig vak voltam a meghatottságtól:
Fritz meglepetten nézett Constance-ra, odavetett egy biccentést, aztán megállt egy pillanatra, végül levette szeméről a monoklit, megfogta a kezemet, és leletette a lencsét, mint valami díjat, egy medált a tenyerembe. Összecsukta ujjaimat fölötte.
- Ma éjszakától kezdve - mondta csendesen - te fogsz nézni helyettem.
Ez parancs volt, utasítás, áldás.
Aztán méltóságteljesen ellépkedett. Álltam és néztem utána, reszkető markomban szorítva a monokliját. Amikor a hallgató tömeg közepére ért, felkapta a szócsövet, és így kiáltott:
- Rendben, csináljanak valamit.
Nem nézett rám többé.
Constance megfogta a karomat, és elhúzott onnan.

38.

Útban a Brown Derby felé Constance lassan vezetett, elnézegette az alkonyi utcákat.
- Istenem, te mindenben hiszel, ugye? Hogyan? Miért?
- Egyszerű - feleltem. - Úgy, hogy nem csinálok semmit, amit utálok, vagy amiben nem hiszek. Ha felajánlanál nekem egy munkát, hogy mondjuk írjak filmet a prostitúcióról vagy az alkoholizmusról, nem tudnám megcsinálni. Én sohasem mennék el egy prostituálttal és nem tudom megérteni az iszákosokat. Csak azt csinálom, amit szeretek. Most éppen, hála Istennek, Galileáról írok, Krisztusról, távozásának hajnaláról és lábnyomairól a parti homokban. Én elég ingadozó keresztény vagyok, de amikor rábukkantam erre a jelenetre János Könyvében, illetve Jézus találta nekem, akkor elvesztem. Hogyan is tudtam volna nem megírni?
- Igen - Constance merőn nézett, le kellett horgasztanom a fejemet, és egy mozdulattal emlékeztetni rá, hogy vezet.
- A fenébe is, Constance, én nem a pénzre hajtok! Ha felajánlanád nekem a "Háború és béké"-t, visszautasítanám. Tolsztoj rossz? Nem. Egyszerűen csak nem értem őt. Én vagyok a szerencsétlen. De legalább tudom, hogy képtelen lennék megcsinálni a forgatókönyvet, mivel nem szeretem. Csak kidobott pénz lenne engem megbízni vele. Vége az előadásnak. És itt a Brown Derby - mondtam, amint elsuhantunk mellette. Vissza kellett fordulnunk.
Ezen az estén alig volt forgalom. A Brown Derby szinte kongott az ürességtől, és a keleti paravánt sem állították fel.
- A francba! - morogtam.
Szemem ugyanis a bal oldali boxba vándorolt. Ott állt a kis telefonfülke, ahol az asztalfoglalásokat intézték, és kis olvasólámpa világította meg az emelvényen álló asztalt, amelyen még néhány órája is valószínűleg ott hevert Clarence Sopwith fényképalbuma,
Ott feküdt, és várta, hogy valaki ellopja, megtalálja Clarence címét, és…
Istenem, gondoltam, ne!
- Gyere, fiacskám, rendeljünk neked egy italt - sürgetett Constance. A főpincér épp a számlát hozta ki az utolsó vendégeknek. Hátul is volt szeme, így észrevett, és megfordult. Arca felragyogott, amikor meglátta Constance-t. Azonban a ragyogás csaknem azonnal elmúlt, amint meglátott engem. Végül is a jelenlétem kifejezetten rosszat jelentett számára. Ott voltam azon az éjszakán, amikor Clarence megszólította a Szörnyeteget.
A főpincér újra elmosolyodott, és átrohant a termen, hogy eltávolítson engem. Mohón csókolta meg Constance minden egyes ujját. Constance hátravetette a fejét, és fölnevetett.
- Hiába, Ricardo. Évekkel ezelőtt eladtam a gyűrűimet.
- Hát emlékszik rám? - kérdezte a férfi meglepetten.
- Ricardo Lopez, más néven Sam Kahn?
- És mi Constance Rattigan eredeti neve?
- Elégettem a születési bizonyítványomat még a pelenkákkal együtt. Constance rám mutatott. - Ez itt…
- Tudom, tudom - Lopez rám se pillantott.
Constance újra felnevetett, mivel a férfi még mindig fogta a kezét.
- Ricardo az MGM-uszoda egyik úszómestere volt. Naponta tíz tucat lány próbált vízbe fulladni, hogy ő mesterséges légzésben részesítse őket. Ricardo, vezessen!
Leültünk. Nem tudtam levenni a szemem a vendéglő hátsó faláról. Lopez észrevette, és rosszindulatúan csavarta a borosüvegben a dugóhúzót. - Én csupán nézelődtem - mondtam halkan.
- igen, igen - morogta, amint kitöltötte Constance-nak a kóstolót. Az a másikvolt az őrült.
- A bor csodálatos - Constance lassan kortyolgatott - akárcsak maga. Ricardo Lopez elolvadt a gyönyörűségföl. Csaknem vad nevetésben tört ki.
- És ki volt az a másik őrült? - kérdezte Constance, látva fölényét.
- Á, semmi. - Lopez mélyet sóhajtott, hogy visszanyerje régi gyomorbajos arckifejezését. - Volt odakinn egy kis nézeteltérés. A legjobb vendégem és valamiféle utcai koldus között.
Ó, Istenem, gondoltam. Szegény Clarence egész életében rivaldafényre és hírnévre vágyott.
- Ki ez a maga legjobb vendége, drága Ricardo? - kérdezte Constance a szempilláját rezegtetve.
Ricardo a hátsó fal felé pillantott, ahol a keleti paraván állt összehajtva. - Le vagyok sújtva. Szintem sírnom, kelt. Olyan óvatosak voltunk! Évekig. Ő mindig későn érkezett. A konyhában várt, amíg ellenőriztem, nincs-e itt valaki, akit ismer. Nehéz feladat, nem? Végül is nem ismerhetek mindenkit, akit ő. De most egy ostoba baklövés egy futóbolond miatt, és az én nagyszerű vendégem valószínűleg soha többé nem jön. Talál majd egy másik vendéglőt, amely tovább tart nyitva, üresebb.
- Ennek a nagyszerű vendégnek… - Constance egy borospoharat tolt Ricardo elé, és jelezte, hogy töltsön magának - van neve?
- Nincs - Ricardo töltött, még mindig üresen hagyva az én poharamat. - Én sohasem kérdeztem. Sok éven átjárt ide, legalább havonta egyszer és készpénzzel fizetett a legfinomabb ételekért, a legjobb borokért. De mindezen évek alatt nem váltottunk többet három tucat szónál egy éjszaka. Csendben olvasta végig az étlapot, rámutatott arra, amit kért a paraván mögött. Aztán ő és a vele levő hölgy beszélgettek; ittak és nevettek. Már, ha volt vele hölgy. Különös hölgyeket hozott. Magányosakat… - Vakokat - jegyeztem meg.
Lopez rám pillantott.
- Bizonyára: Vagy még rosszabb. - Mi lehet még ennél is rosszabb?
Lopez a borára nézett, aztán az egyik üres székre. - Üljön csak le! - invitálta, Constance.
Lopez idegesen nézett körül az üres étteremben. Végül leült, lassan megkóstolta borát, és bólintott.
- Mondjuk úgy inkább, nyomorultak. Mármint a női. Különös nők. Szomorúak. Sebzettek? Igen, sebzett emberek, akik nem tudnak nevetni. Ő mégis megnevettette őket. Mintha ahhoz, hogy rendbe hozza saját csendes, szörnyű életét, másokat kellett volna felvidítania, valamiféle különös örömre csábítania. Bebizonyította, hogy az élet csak tréfa. Képzeljék csak! Ilyesmit bebizonyítani! És aztán csak nevettek, majd kivitte az éjszakába a szem nélküli, orr nélküli vagy gyengeelméjű nőt, hogy tagit fogjanak egy éjszakára, limuzint, mindig más cégtől. Mindent készpénzben fizetett, mert ha nincs csekk, nem lehet azonosítani, és elhajtottak bele a csöndbe. Sohasem hallottam, miről beszéltek Ha megpillantott a paraván közelében öt méteren belül, az katasztrófát jelentett. Mindössze egy tízcentest kaptam borravalóként. Következő alkatommal tíz méterre állok, és akkor a borravaló kétszáz dollár! Á, mindegy, igyunk a szomorúak egészségére!
Egy hirtelen szélroham rázta meg a vendéglő külső ajtaját. Megborzongtunk. Az ajtószárnyak szélesre tárultak, majd visszacsapódtak, bezárultak.
Ricardo mereven kihúzta magát. Az ajtóról rám nézett, mintha én lennék a felelős az ürességéért, és az éjszakai szél.
- Ó, a rohadt életbe, hogy az isten verje meg!
 - Nem jön többet.
- A Szörnyeteg?
Ricardo rám meredt.
- Így nevezi? Nos…
Constance bólintott a poharam felé. Ricardo vállat vont, és öntött nekem kb. egy ujjnyit.
- Miért olyan fontos ez, hogy betör ide és tönkreteszi az életemet? Eddig a hétig gazdag voltam.
Constance azonnal kotorászni kezdett az ölében lévő pénztárcában. Keze, mint egy kisegér, átcsúszott a mellette levő székre, és otthagyott valamit. Ricardo megnézte, és megrázta a fejét.
- Ó, nem, magától nem, drága Constance! Igen, ő gazdaggá tett. Azonban egyszer, évekkel ezelőtt maga a legboldogabb férfivá tett engem a világon.
Constance megveregette a kezét, a szeme csillogott. Lopez felállt és visszament a konyhába, megközelítőleg két percre. Megittuk a bonunkat és vártunk, közben a bejárati ajtó nyílását néztük, ahol szél és hangok suttogtak az éjszakában. Amikor Lopez visszajött, körbenézett az üres asztalokon és székeken, mintha azok megróhatnák rossz viselkedéséért, ha Leül. Óvatosan egy kis fényképet tett elénk. Miközben azt néztük, megitta borát.
- Ezt egy Land fényképezőgéppel csinálták tavaly. Az egyik ostoba konyhai kisegítőnk ijesztgetni akarta a barátait. Két képet csinált három másodperc alatt. A földre hullottak A Szörnyeteg, ahogy ön nevezi, összetörte a gépet, eltépte az egyik képet, azt hívén, hogy az az egyetlen, és megtámadta a pincérünket, akit azonnal elbocsátottam. Felajánlottuk, hogy nem kell fizetnie, valamint kap még egy palackot a legjobb borunkból. Ezzel helyrehoztuk a hibát. Később megtaláltam a másik képet az asztal alatt, ahová berúgták, amikor a férfi támadott. Hát nem nagy kár?
Constance szemét könnyek futották el.
- Így néz ki?
- Ó, Istenem - mondtam -, igen. Ricardo bólintott.
- Gyakran szerettem volna tőle megkérdezi: Uram, miért él ön? Nem álmodik néha arról, hogy szép? Ki az ön barátnője? Miből él ön, és élet-e ez egyáltalán? De sohasem szóltam. Csupán a kezét bámultam, miközben kenyeret hoztam neki vagy kitöltöttem a bort. De néhány éjszaka kényszerített, hogy az arcára nézzek. Amikor borravalót adott, megvárta, hogy fölemeljem a tekintetemet. Aztán mosolygott, olyan mosollyal, mint egy borotva vágta seb. Látott már olyan küzdelmet, ahol az egyik férfi megvágja a másikat, és a hús úgy nyílik szét, mint egy piros száj? Az ő szája, szegény Szörnyetegé pont ilyen volt, amikor megköszönte a bort, és magasra emelte a borravalót, hogy a szemébe kelljen néznem, az arc masszájába süllyedt szemre, mely kétségbeesetten próbált kiszabadulni, de reménytelenül.
Ricardo gyorsan pislogott néhányat, és a zsebébe süllyesztette a fényképet.
Constance azt a helyet nézte az asztalterítőn, ahol előzőleg a kép hevert.
-. Azért jöttem, hogy megnézzem, ismerem-e ezt az embert. Istennek hála; hogy nem. De a hangja? Talán legközelebb…
Ricardo dühösen felhorkant.
- Nem, nem. Már vége. Az az őrült autogramos, elrontotta. Most először fordult elő ilyesmi a hosszú évek alatt. Ilyen későn általában már üres az utca. Biztos vagyok benne, hogy nem jön többé. És én átköltözöm egy kisebb lakásba. Bocsássák meg az önzésemet! Nehéz lemondani a kétszáz dolláros borravalóról.
Constance szipogott, fölállt, megragadta Lopez kezét, és beletett valamit.
- Ne ellenkezzen! - mondta. - Az egy csodálatos év volt, '28. Itt az ideje, hogy megfizessem az én kedves selyemfiúmat. Maradjon! - kiáltotta még, mivel a férfi megpróbálta visszaadni a pénzt.
- Hé!
Ricardo megrázta a fejét, és az arcához húzta Constance kezét.
- La Jolla, a tenger, a szép idő?
- Hullámlovaglás minden nap!
- Áh, igen, ott hevertünk a fonó fövenyen! Ricardo végigcsókolta Constance ujjait. Ő így szólt: - A gyönyör a könyök főlőtt kezdődik!
Ricardo felnevetett. Constance könnyedén meglegyintette az arcát, és elfutott. Hagytam kimenni az ajtón.
Aztán megfordultam, és a beugrót néztem a kis lámpával, az íróasztallal és az iratszekrénnyel.
Lopez észrevette, mit nézek, és ő is odafordult.
Azonban Clarence mappája a képekkel elveszett, nem a megfelelő ember vitte el.
Ki fogja most megvédeni Clarence-t, gondoltam. Ki menti meg a sötétségtől, és ki tartja életben hajnalig?
Talán én? Az a szegény mamlasz, akit még az unokahúga is legyőzött birkózásban?
Crumley? Meg merhetem kérni, hogy várakozzon egész éjjel Clarence házának udvarán, és kiáltson be Clarence ajtaján: Elveszett! Meneküljön!
Nem hívtam föl Crumleyt. Én sem mentem el, hogy Clarence Sopwith tornácán kiabáljak. Bólintottam Ricardo Lopeznek, és kiléptem az éjszakába. Constance kint sírt.
- Gyerünk innen a fenébe! - szipogta.
Megtörölte szemét egy oda nem illő selyemzsebkendőveL
- Az az istenverte Ricardo! Öregnek érzem magam miatta. És az az istenverte fénykép arról a szegény, nyomorult emberről.
- Igen, az az arc - mondtam, majd hozzátettem -… Sopwith. - Mivel Constance pont ott állt, ahol Clarence Sopwith várakozott néhány éjszakával korábban.
- Sopwith? - kérdezte.

39.

Miközben vezetett, Constance túlkiabálta a szelet.
- Az élet olyan, mint az alsónemű: naponta kétszer váltani kell. A ma éjszakának vége, úgy döntöttem, elfelejtem.
Könnycseppeket rázott ki szeméből, és nézte, ahogy elsuhannak az arca mellett.
- Éppen így felejtek én is. Ott mennek az emlékeim. Látod, milyen könnyű?
- Nem.
- Láttad a mamavitákat a legfelső emeleten a bérlakásban, ahol néhány éve laktál? Hogyan dobálták le az új ruháikat a tetőről a nagy szombati muri után, hogy bebizonyítsák, milyen gazdagok, és nem érdekelte őket: másnap újat vehettek Micsoda nagy hazugság! Le és ki a ruhákkal, és álltak ott kövér vagy sovány fenékkel hajnali háromkor a tetőn, és nézték a ruhák virágoskertjét, ahogy selyemszirmokként lelibegtek az üres telkekbe és sikátorokba. Emlékszel?
- Igen.
- Ez vagyok én. A ma éjszakát, a Brown Derbyt, azt a szerencsétlen gazembert eldobom a könnyeimmel együtt.
- Az éjszakának még nincs vége. Nem feledheted el azt az arcot. Felismerted a Szörnyeteget vagy nem?
- Jézusom! Az első igazán komoly harcunk határán állunk. Hagyjuk abba!
- Felismerted?
- Felismerhetetlen volt.
- És a szeme? A szem nem változik. - Hagyd abba! - ordította Constance. - Oké - dörmögtem. - Abbahagytam.
- Helyes. - Újabb könnycseppek gördültek le az arcán. - Újra szeretlek. - Szélfútta mosollyal rám mosolygott, haját összevissza kuszálta a levegő, ahogy a hideg fuvallat átáramlott a szétvédőn.
Ettől a mosolytól elgyengültek a csontjaim. Istenem, gondoltam, mindig győzött, minden nap, egész életében, ezzel a szájjal, ezekkel a fogakkal, ezekkel az ártatlan szemekkel?
- Igen - nevetett Constance, kitalálva a gondolatomat. - És nézd! - mondta.
Hirtelen állt meg a filmgyár bejárati kapuja előtt. Egy hosszú pillanatig fölfelé nézett.
- Ó, Istenem - mondta végül. - Ez nem kórház. Ez az a hely, ahová a nagy gondolatok elefántként meghalni jönnek. Ez a holdkórosok temetője
- A temető a falon túl van, Constance.
- Nem. Először itt halsz meg, csak aztán ott. Közben pedig… - Keze közé szorította a fejét, mintha szét akarna robbanni. - Őrület. Ne menj be oda, kölyök!
- Miért?
Constance lassan felállt a volán mögött és megátkozta a kaput; amely még nem nyűt ki, az éjszakai ablakokat, melyek csukottan, vakon álltak, és az üres falakat, melyek nem törődtek vele.
- Először is megőrjítenek Aztán amikor már bediliztél, azért gyötörnek, mert délben fecsegsz, naplemente idején pedig rád tör a hisztéria. A fogatlan farkasember holdkeltekor. Ha már elérted az őrület egy bizonyos fokát, kirúgnak, és elterjesztik, hogy eredménytelen vagy, együttműködésre képtelen és fantáziátlan. A neveddel cégjelzett vécépapírt küldenek minden stúdióba, hogy a nagyok a kezdőbetűidet kántálhassák, miközben trónolnak. Ha meghaltál, fölráznak, felélesztenek, hogy újra megölhessenek. Aztán fölakasztják a hulládat Bad Rocknál, az OK Corralnál vagy Versailles-nál a tízes felvevőben, üvegben tartósítanak, mint egy hamis embriót egy ócska filmben, vesznek neked egy olcsó koporsót a szomszédban, bevésik a nevedet a sírkőbe, persze hibásan, és krokodilkönnyeket hullatnak. Aztán jön a végső-dicstelenség: Senki sem emléksark a nevedre egyeden filmnél sem, amiket a jobb években csináltál. Ki ismeri a Rebecca forgatókönyvíróját? Ki emlékszik arra, ki írta az Elfújta a szél forgatókönyvét? Ki segített Wellesnek Kane-né válnia? Kérdezz meg bárkit az utcán! A pokolba is, még azt sem tudják, ki volt az elnök Hoover kormányzása idején. Szóval itt megkapod a magadét. Már a sajtóbemutató utáni napon elfelejtenek. Félsz elmenni otthonról két forgatás között. Ki hallott olyan forgatókönyvíróról, aki valaha is járt Párizsban, Rómában vagy Londonban? Mindegyik majd összepisili magát, amikor elutazik, úgy fél, hogy a nagykutyák megfeledkeznek róla. Elfelejtik? Dehogyis, soha nem is ismerték! Kerítsék elő nekem hogyishívjákot! A neved a cím fölött? Á, nem. A produceré? Természetesen! A rendezőé? Talán. Emlékezz csak vissza, a Tízparancsolat nem Mózesé, hanem deMille-é. No és F. Scott Fitzgerald A nagy Gatsby című filmje? Cigifüst a férfivécében. Beszippanják, és fintorognak! Nagybetűkkel akarod látni a nevedet? Öld meg a feleséged szeretőjét, és zuhanj le a holttestével együtt a lépcsőn. Ahogy mondom, ezt jelenti a vibráló ezüst vetítővászon. Jusson eszedbe, hogy te vagy az üres hely a vetítő minden egyes kattanása között. Észrevetted már azokat az ugrórudakat a filmgyár hátsó falánál? Ez segíti át a magasugrókat a kőfejtőbe. Eszeveszett őrültek alkalmazzák és kirúgják őket, tíz cent egy tucat. És meg lehet venni őket, mert ők szeretik a filmet, mi nem. Ez ad nekünk hatalmat fölöttük. Ivásra kényszerítjük őket; aztán elvessük az üveget, megrendeljük a halottaskocsit, az ásót. A Maximus Filmgyár, ahol mondom, egy temető. És, ó persze, a holdkórosoké.
Beszédét befejezve Constance állva maradt, mintha a stúdió falai lezúdulni akaró árhullámok lennének. 
- Ne menj be oda! - mondta még utoljára. Halk tetszésnyilvánítást hallottunk.
Az éjjeliőr mosolygott, és tapsolt a díszes spanyol kovácsoltvas mögött.
- Csak egy darabig leszek itt, Constance - mondtam. - Még egy hónap, és délre utazom, hogy befejezzem a regényemet.
- Veled mehetek? Még egyszer eljutni Mexicalliba, Calexicóba, San Diego déli részébe, majdnem Hermosillóba is, meztelenül fürödni a holdfényben, illetve nem, te rongyos fürdőnadrágban.
- Én is szeretném. De Peg és én megyünk, Constance, Peg és én. - Á, vagy úgy, mi a fene! Csókolj meg!
Haboztam, ezért ő adott nekem egy cuppanós csókot, amellyel egy egész bérház hideg vizét felforralhatta volna.
A kapu kinyílt.
Behajtottunk, két holdkóros éjfélkor.

Ahogy felbukkantunk a széles tér mellett, amely tele volt katonák és kereskedők kavargó tömegével, Fritz Wong nagy léptekkel felénk indult.
- Az Isten verje meg! Mindnyájan beálltunk a jelenetedhez, az az iszákos baptista-unitárius pedig eltűnt. Nem tudod, hol rejtőzik az a gazember?
- Hívtátok Aimee Semple McPhersonnál?
- Ő már meghalt!
- Vagy a Holly Rollersben? Vagy a Manly P. Hall univerzalistáknál? Vagy…
- Uramisten! - ordította Fritz. - Éjfél van! Ezek a helyek már mind bezártak.
- Megnéztétek már a Golgotán? - kérdeztem. - Gyakran jár oda.
- Golgota! - Fritz elviharzott. - Kutassátok át a Golgotát! És a getsemánei kertet? - Fritz a csillagokkal feleselt. - Istenem, miért pont ezt a piás Manischewitzet kellett kifognom? Hé, valaki! Menjetek, és béreljetek a holnapi istencsapásához kétmillió sáskát!
Különböző asszisztensek futottak szét minden irányba. Én is elindultam, amikor Constance megragadta a könyökömet.
Szemem a Notre Dame homlokzatára tévedt.
Constance látta, mit nézek.
- Ne menj föl oda! - suttogta.
- Tökéletes hely Jézusnak.
- Az ott csak egy homlokzat; nincs hátulja. Felmész valamivel, és úgy zuhansz le, mint azok a sziklák, amelyeket a púpos dobott a tömegre.
- Az csak film volt, Constance!
- És azt hiszed, ez valóság?
Constance megborzongott. Arra a Rattiganre vágytam, aki mindig nevetett.
- Épp most láttam valamit fenn a harangtoronyban.
- Lehet, hogy Jézust - feleltem. - Amíg a többiek tűvé teszik a Golgotát, miért ne nézném meg?
- Azt hittem, tériszonyod van.
Néztem, ahogy árnyékok kúsznak fel a Notre Dame homlokzatára.
- Te hülye! Menj csak! Hozd le Jézust - morogta Constance -, mielőtt ottmarad vízköpőnek. Váltsd meg Jézust!
- Már megtörtént.
Harminc métert tettem, aztán visszanéztem. Constance a kezét melengette a római légionáriusok tüzénél.

40.

Notre Dame előtt időztem. Két dologtól féltem: felmenni és lejönni. Aztán megfordultam, még mindig pánikhangulatban, és beszippantottam a levegőt. Mély lélegzetet vettem, majd kifújtam a levegőt:
- Szent ég! Tömjén! És gyertyafüst! Valaki járt itt. Jézus?
Áthaladtam a bejáraton, és megálltam.
Valahol a magasban a tartógerendák között egy nagy test mozgott. Felkémleltem a vászonredőnyökön, a furnérlemez homlokzaton, a víz köpők árnyékán keresztül és megpróbáltam valamit meglátni, ami fenn mozgott a katedrális sötétjében.
Ki gyújtotta meg a tömjénfüstölőt? - gondoltam. Vajon mikor fújta el a szél a gyertyákat?
Finom púderként por szivárgott lé fentről.
Jézus? - gondoltam. Ha lezuhansz, ki váltja meg a Megváltót? Hallgatásomra csönd felelt.
Így hát…
Isten leggyávább teremtményének fel kellett vonszolnia magát létrafokról létrafokra, fel, át a sötétségen, rettegve, hogy a nagy harangok bármely pillanatban megkondulhatnak és én lezuhanok. Szorosan behunytam a szemem, és felmásztam.
A Notre Dame tetején megálltam egy hosszú pillanatra, kezemet a szívemre szorítva, a pokolba kívántam magam, amiért feljöttem, és szerettem volna lent leírni ott, ahol nagy; jól kivilágított és sörrel teli területen rómaiak nyüzsögtek a sikátorokban, hogy rámosolyogjanak Rattiganre, az odalátogató királynőre.
Ha most meghalok, gondoltam, egyikük sem fogja meghallani. - Jézus - szóltam be csendesen az árnyékba.
Csend. Megkerültem egy nagy furnérlapot. Valaki tartózkodott ott a csillagfényben, egy homályos alak ült lábát lógatva a katedrális faragott homlokzata fölé, pontosan ott, ahol a torzszülött harangozó üldögélt egy fél emberöltővel ezelőtt…
A Szörnyeteg!
Kifelé nézett a város irányába, a négyszáz négyzetmérfölden elszórt millió fénypontra, hogy jutottál ide, gondoltam. Hogy jutottál át az őrségen a kapunál, vagyis nem! Hol is? A falon át! Igen! Egy létra és a temetőfal!
Kalapácsütést hallottam. Hallottam, amint egy testet vonszolnak, egy ládafedél becsapódott. Gyufa lobbant. A krematórium felmorajlott. Visszafojtottam a lélegzetemet. A Szörnyeteg megfordult, és ram meredt.
Én megbotlottam, és majdnem lezuhantam a katedrális tetejéről. Nekiestem az egyik vízköpőnek.
A Szörnyeteg azonnal felugrott.
Megragadta a kezemet,
Egy lélegzetnyi időre a katedrális peremén imbolyogtunk Kiolvastam a szeméből, hogy retteg tőlem. Ő ugyanezt olvashatta az enyémből. Aztán visszarántotta a kezét, meglepetten, mintha megégette volna.
Gyorsan hátralépett, és félig guggolva álltunk.
Néztem azt a szörnyű arcot, a rémült és örökre bebörtönzött-szemeket; a sebszerű szájat és azt gondoltam:
Miért? Miért nem hagytad, hogy lezuhanjak? Vagy miért nem löktél le? Te vagy a kalapácsos ember, nem? Aki eljött, hogy megtalálja és összezúzza Roy szörnyű agyagfejét? Egyedül te vadulhattál meg ennyire! Engem miért kíméltél meg? Miért élek?
A válaszra nem kerülhetett sor. Valami megzörrent odalent. Valaki jött fel a létrán.
A Szörnyeteg sóhajszerű suttogást hallatott:
- Nem!
És elmenekült a magas peremen át. Lába tompán puffant a laza deszkapallókon. Por zuhogott le a katedrális sötétjébe.
Újabb mászók Elindultam, hogy kövessem a Szörnyeteget a távolabbi létrán. Utoljára még visszanézett. A szeme! Mi? Mi van a szemével?
A szemei különbözőek is voltak és ugyanolyanok is, rémültek és belenyugvók, egyik pillanatban összpontosítók, a másikban zavarosak Keze föllendült a sötét levegőbe. Egy percre azt hittem, talán rám szól; kiált, sikolt. De csupán egy különös fojtott sóhaj hagyta el az ajkát. Aztán hallottam, amint a lába fokról fokra leereszkedik, el ebből a valószerűtlen világból, le egy még szörnyűbb világba.
Utánabotorkáltam. Porban és gipszen csoszogtam. Homokként folyt le, mintha egy óriási homokórán szűrődne át, hogy felhalmozódjon messze odalenn a keresztelőkút mellett. A deszkák recsegtek és inogtak a lábam alatt. Szél lebegtette a katedrális vásznait körülöttem, mint vándorló szárnyakat, aztán a létrán voltam és másztam lefelé, minden mozdulattal egy figyelmeztető kiáltást vagy káromkodást morzsolva fogaim között. Istenem, gondoltam, én és ő, ez a valami, együtt a létrán, menekülünk, de mi elől?
Fölpillantottam, hogy lássam eltűnni a szemem elől a vízköpőket, és egyedül voltam, egyedül ereszkedtem lefelé a sötétben. Az jutott eszembe, mi van, ha ott lenn vár rám.
Megborzongtam. Lenéztem.
Ha leesnék, gondoltam, egy évig tartana, amíg elérném a földet. Csupán egyetlen szentet ismertem, neve kiszaladt a számon: Crumley!
Kapaszkodj erősen, mondta Crumley, még sok létrafok vár rád. Vegyél hat mély lélegzetet.
Beszívtam a levegőt, de kifújni nem bírtam. Fulladozva néztem Los Angeles négyszáz mérföldön elszórt fényeit, a lámpákét és a járművekét, a szép emberek tömegét, akik közül egy sincs itt, hogy lesegítsen, és a fényeket! Utcáról utcára, a fényeket!
Messze kinn, a világ peremén egy nagy sötét hullámot véltem látni, mely egy érinthetetlen part felé tartott.
Hullámlovaglás - suttogta Constance.
Ez használt. Lejjebb másztam, és tovább ereszkedtem, csukott szemmel, nem pillantva többé a mélységbe, amíg le nem értem és meg nem álltam, várva, hogy a Szörnyeteg megragadjon és elpusztítson, karok nyúljanak ki, hogy megöljenek, nem pedig megmentsenek.
De nem volt ott semmiféle Szörnyeteg. Csupán az üres keresztelőmedence, mely már fél pintnyi port összegyűjtött a katedrálisról, az elfúlt gyertyák és az eltűnt füstölők
Még utoljára fölnéztem, át a Notre Dame félhomlokzatán. Bárki mászott is felfelé, már elérte a tetőt.
Egy fél kontinensnyire, a Golgotán tömeg nyüzsgött, mint egy szombat délutáni focitalálkozón.
Jézus, gondoltam, ha nem itt vagy, akkor hol?

41.

Akárkit küldtek is ki, hogy kutassa át a Golgotát, nem végzett valami alapos munkát. Jöttek, aztán elmentek, és a hegy üresen állt a csillagok alatt. Szél csavargott ott, port verve föl a három kereszt talapzatánál. Jelenlétük azt sugallta, hogy jóval azelőtt nőttek itt ki, hogy köréjük épült volna a stúdió.
A kereszt aljához futottam. Semmit sem láttam a tetején, sötét volt az éjszaka. Csupán szeszélyes fények villantak fel messziről, ahol Antipas uralkodott, Fritz Wong dühöngött, és rómaiak masíroztak nagy sörfelhőben a sminkszobáktól a Bírák Teréig.
Megérintettem a keresztet, megráztam és vakon felszóltam:
- Jézus!
Csend. Újra próbálkoztam, hangom megremegett.
Egy ördögszekeret zörgetett el mellettem a szél:
- Jézus! - már csaknem üvöltöttem.
És végül hangot hallottam fentről.
- Ilyen nevű személy nem lakik ezen az utcán, ezen a hegyen, ezen a kereszten - mormolta a hang szomorúan.
- Akárki vagy is, gyere le, a francba!
Felfelé tapogatóztam, megpróbálva létrafokokat találni, félve a körülöttem levő sötétségtóz.
- Hogy jutottál fel oda?
- Van ott egy létra, és én még nem vagyok ideszegezve. Csak kövesd a létrafokokat, és van egy kis lábtartó is. Nagyon békés idefent. Néha órákig maradok itt, és böjtölök a bűneimért.
- Jézus! - szóltam fel. - Nem maradhatok… Félek! Mit csinálsz ott?
- Emlékszem minden szénapadlásra és csirketollra, amiben hemperegtem - mondta Jézus hangja az égben. Látod a tollakat hópehelyként lehullani? Ha innen elmegyek, mindennap gyónni fogok. Tízezer nőtől kell megszabadulnom. Pontos számokat tudok, oly sok hátsórészt, kebelt; ágyékot simogattam, annyi nyögést hallottam, hogy a gyóntatópap megizzad, mire mindet végighallgatja. Ha már nem mászhatok rá több selyemharisnyára, legalább egy pap érverését szeretném felgyorsítani, hogy nyilvánosan szakítsa el a körgallérját. Akárhogy is van, itt vagyok fenn, biztonságban. Nézem az éjszakát, amely engem néz.
- Engem is néz, Jézus. Félek a sötétségtől a sikátorokban és a Notre Dame-on; épp ott jártam.
- Tartsd távol magad tőle! - figyelmeztetett Jézus hirtelen, hevesen. - Miért? Nézted a tornyait ma éjjel? Láttál valamit?
- Csak tartsd távol magad tőle, ennyi az egész. Nem biztonságos. Tudom, gondoltam. Majd így szóltam hirtelen felnézve:
- Mi mást láttál nappal vagy éjszaka odafenn, Jézus? Jézus futó pillantást vetett ki az árnyékok közé.
- Mi látnivaló lehetne ilyen későn egy üres filmgyárban? - kérdezte mély hangon.
- Sok minden!
- Igen! - Jézus délre, északra fordította a fejét, majd vissza. - Sok minden!
- Halloween éjszakáján - kockáztattam meg - nem láttál véletlenül észak felé intettem úgy ötvenméternyire - egy létrát annak a falnak a tetején? És egy férfit, aki megpróbált felmászni rá?
Jézus a fal felé pillantotta
- Aznap éjjel esett. - Az ég felé emelte arcát, hogy érezze a szelet. Ki olyan hülye, hogy fölmásszon oda viharban?
- Te.
- Nem, én most sem vagyok itt!
Széttárta karjait, megragadta a keresztgerendát, előrehajtotta fejét, és behunyta a szemét.
- Jézus - szóltam. - Várnak a hetes beállításnál. - Hadd várjanak!
- Krisztus pontos volt, a fenébe is! A világ hívta. És Ő megérkezett. - Csak nem hiszed el ezt az egész szamárságot?
- De! - Engem is meglepett, milyen hevesen kiáltottam felé, föl a végtagjai mentén egészen a töviskoronás fejéig.
- Bolond vagy.
- Nem, nem vagyok az! - Megpróbáltam arra gondolni, mit mondana Fritz, ha itt lenne, de egyedül voltam, ezért így szóltam:
- Mi megérkeztünk, Jézus. Mi, szegény, hülye emberi lények. De hogy mi érkezünk vagy Krisztus, az mindegy. A világnak vagy Istennek szüksége volt ránk, hogy lássuk a világot és megismerjük. Így hát eljöttünk. De összezavarodtunk, elfelejtettük, milyen nagyszerűek voltunk, és nem tudtuk megbocsátani magunknak, hogy ilyen összevisszaságot csináltunk. Így eljött Krisztus, hogy elmondja, amit tudnunk kelled volna: megbocsátás. Folytasd a munkádat. Így Krisztus eljövetele is csupán a mienk még egyszer. És mi már kétezer éve érkezünk, egyre többen és többen, többnyire rászorulunk a megbocsátásra. Örökre megfagynék, ha nem tudnám megbocsátani magamnak a ballépéseket, amiket életemben tettem. Te most fenn vagy egy fán, utálod magad, így ott is maradsz a keresztre szegezve, mert egy önsajnáló, disznófejű, süket seggfej vagy. Most pedig gyere le onnan, a fene essen beléd, mielőtt felmászom, és beleharapok a mocskos bokádba!
Olyan hangot hallottam, mintha egy rakás fóka ugatott volna az éjszakában. Jézus hátravetett fejjel nevetett, levegőért kapkodva.
- Ez egy gyávához illő beszéd volt!
- Ne ijesztgessen, mister! Viselkedj úgy, ahogy Jézus Krisztushoz illik. Egy esőcseppet éreztem az arcomon.
Nem. Megérintettem az arcomat, és megnyaltam a mutatóujjamat. Sós volt.
Fölöttem Jézus kihajolt, és lefelé nézett.
- Istenem! - Őszintén megdöbbent. - Te tényleg le akarsz szedni!
- Igazad van, a francba! És ha én most elmegyek, Fritz Wong jön ide a lovaglóostorával.
- Nem félek tőle. Csak attól, hogy te elmégy.
 - Nos, akkor gyere le! Az én kedvemért!
- A tiédért - kiáltotta lágyan.
- Te most magasan vagy. A hetes helyszínnél mit látsz?
- Tüzet, azt hiszem. Igen.
- Az ott az égő szén, Jézus - kinyújtottam a kezemet, hogy megérintsem a kereszt talapzatát, és lágyan felszóltam oda, ahol egy emberalak volt felemelt fejjel:
- És az éjszakának már csaknem vége, és a hajó kievez a partra a halak csodája után, és Simon hívja Pétert és Tamást, Márkot és Lukácsot és mind a többieket, hogy elmenjenek a homokon a sülő halakhoz Az…
…Utolsó Vacsora Utáni Vacsora - mormogta Jézus fenn az őszi csillagoknak. Jól láttam az Oriont a válla fölött. - Megcsináltad?! Megmozdult. Halkan folytattam:
- Még többet is! Van egy igaz befejezésem szómódra, amit még sohasem filmesítettek meg. A Mennybemenetel.
- Nem fog menni - morogta Jézus. - Figyelj! - És elmondtam:
- Amikor itt az ideje a Távozásnak, Krisztus megérinti minden egyes tanítványát, aztán elindul a part mentén, távolodva a kamerától. Közel kell helyezni a kamerát a homokhoz, és akkor úgy tűnik, mintha egy nagy, nem túl meredek dombra mászna föl. És ahogy a nap fölkel és Krisztus a láthatár felé lépked, a homokon képek fénylenek föl. Mint az országutakon vagy sivatagokban, ahol a levegő csodákban foszlik szét, képzeletbeli városok emelkednek és omlanak össze. Nos, amikor Krisztus már majdnem eléri a homokdűne tetejét, a levegő vibrálni kezd a forróságtól. Alakja atomjaira oszlik szét. És Krisztus eltávozik A homokban hagyott lábnyomait elfújja a szél. Ez a te második mennybemeneteled az Utolsó Vacsora Utáni Vacsorát követően. A tanítványok könnyeznek, és elindulnak a világ összes városába, hogy a bűnök bocsánatát prédikálják. És ahogy az új nap kezdetét veszi; a hajnali szél az ő lábnyomaikat is elfújja: VÉGE.
Vártam, lélegzetemet és szívverésemet hallgatva.
Jézus is várt, aztán végül csodálkozva, lágyan azt mondta:
- Lejövök.

42.

Vakító fény áradt az előttünk levő, várakozó szabadtéri helyszínről, ahol a statiszták, a szénen sülő halak és a félőrült Fritz vártak ránk
Egy nő állt a sikátor bejáratánál, ahogy Jézus és én odaértünk A háta mögül jött a fény, csupán sötét sziluettjét láttuk.
Meglátva minket felénk futott, aztán megállt, amikor megpillantotta Jézust.
- Mi a manó! - motyogta Jézus. - Az meg ott Rattigan!
Constance pillantása Jézusról rám esett, majd újra vissza, csaknem vadul.
- Mit csinálok én most? - kérdezte. - Mit…
- Micsoda őrült éjszaka! Egy órával ezelőtt sírtam egy szörnyű fénykép miatt, most pedig… - Jézusra nézett, és a szeme könnybe lábadt. Egész életemben találkozni akartam veled. És most itt vagy.
Szavainak súlya alatt lassan térdre rogyott.
- Áldj meg, Jézus! - suttogta.
Jézus felemelte, mintha a halottat idézné meg halotti lepléből. - Kelj fel, asszony! - kiáltotta.
- Áldj meg, Jézus! - mondta Constance. Aztán inkább magának: - Ó, Uram, újra hétéves vagyok, újra a fehér elsőáldozó-ruhámban, és Húsvét Vasárnapja van, és a világ jó, pont mielőtt megromlott volna.
- Kelj fel, leányom - mondta Jézus halkabban.
Azonban Constance nem mozdult, becsukott szemmel várt. Ajkai ezt a szót formázták: Áldj meg.
És végül Jézus lassan kinyújtotta kezét, arra kényszerülve, hogy elfogadja, és örömmel elfogadva feladatát, kezét Constance fejére helyezte. A gyöngéd érintés még több könnycseppet csalt ki Constance szeméből, és szája megremegett. Kezét felemelte, hogy még egy pillanattal tovább tartsa a fején a férfiérintését.
- Gyermekem - mondta Jézus halltan -, megáldottalak
És a térdelő Constance Rattigant nézve arra gondoltam: Ó, ennek az elveszett világnak az iróniája! A katolikus bűnök és egy színész életereje. Constance felkelt, még mindig félig behunyt szemmel a fény felé fordult, és a várakozó, fénylő szén felé indult. Követtük
A tömeget már összegyűjtötték. Ott volt az összes statiszta, akik korábban más jelenetekben feltűntek aznap éj jel, plusz a stúdióvezetők és a csellengők. Ahogy feltűntünk, Constance olyasvalaki eleganciájával vonult félre, mini aki épp most fogyott húsz kilót. Kíváncsi voltam, meddig lesz képes kislány maradni.
De most megláttam, amint a szabad ég alatti színtéren át, az izzó széngödör mögött belép a fénybe Manny Leiber, Phillips Doki és Groc belép a fénybe. Szemük olyan mereven szegeződött rám, hogy hátraléptem, attól félve, hogy megdicsérnek, amiért megtaláltam a Messiást, megmentettem a Megváltót és egyben a mai éjszaka költségvetését is.
Manny szeme kétségekkel és gyanakvással volt tele, a Dokié maró méreggel, Grocé jóféle brandyvel. Bizonyára azért jöttek, hogy lássák Krisztust és engem nyárson megsülni. Mindenesetre, ahogy Jézus egyenesen a tüzesgödör pereme felé tartott, Fritz - aki épp most tért magához legutóbbi dührohamából - rövidlátóan hunyorgott rá, és így kiáltott:
- Épp ideje! Már le akartuk fújni a szabadtéri halsütést. Monoklit!
Senki sem mozdulta Mindenki körülnézett.
- Monoklit! - ismételte Fritz.
És akkor rájöttem, hogy azt a lencsét akarja, amit oly nemesen átnyújtott nekem néhány órával korábban.
Előreszökkentem, kinyújtott tenyerébe helyeztem a monoklit, majd visszaugrottam, amint szemére szorította, mint valami fegyvert. Vetett egy pillantást Jézusra, aztán kifújta a levegőt a tüdejéből.
- Ti ezt Krisztusnak nevezitek? Sokkal inkább hasonlít Matuzsálemre. Tegyetek egy tonna harminchárom éves színű sminket az arcára, és ragasszátok fel a tokáját! Jézus életére, itt a vacsoraszünet ideje. Minél több hiba, annál több késlekedés. Hogy merészelsz így elkésni? Mit gondolsz, ki a fene vagy te?
- Krisztus - mondta Jézus egyszerűen, szerényen. - És ezt ne felejtsd el!
- Vigyétek innen! Sminkesek! Vacsoraszünet! Egy óra múlva legyen itt mindenki! - kiáltotta Fritz, és csaknem odalökte a monoklii, az én kitüntetésemet a kezembe, aztán csak állt, keserűen szemlélve az égő szenet, mintha beleugorhatna, hogy elhamvadjon.
És miközben a farkasfalka elvonult a gödör mellől, Manny az elveszett dollárokat számolgatta, ahogy hóviharként hullott a papírpénz a tűzbe; a jó Doki a szikéjét markolászta a zsebében; Lenin kozmetikusa állandó Conrad Veidt-mosolyával vágta ketté arcának sápadt, sovány, dinnyeszerű húsát: De most pillantásuk rólam Jézusra vándorolt, hogy szörnyű, elkerülhetetlen ítéletként, kárhoztatásként szegeződjön rá.
Olyan volt, mintha egy kivégzőosztag végtelen sortüzet zúdítana rá. Jézus megrázkódott, és megingott, mintha megütötték volna.
Groc sminkes asszisztensei éppen el akarták vezetni őt, amikor… Megtörtént.
Lágy sistergés hallatszott, ahogy valami, mint egy magányos esőcsepp az égő szénre hullott.
Mindnyájan lenéztünk, aztán fel…
Jézusra, aki kezét a szén fölé nyújtotta, és kíváncsian tanulmányozta csuklóját.
Vérzett.
- Uramisten - kiáltotta Constance. - Csináljon már valamit!
- De hát mit? - kiáltotta Fritz.
- Forgasd le a jelenetet! - mondta Jézus higgadtan.
- Nem, a szentségit! - kiáltotta Fritz - Keresztelő János jobban nézett ki a levágott fejével, mint te!
- Akkor - Jézus arra intett, ahol Stanislau Groc és Philips Doki állt, mint egy kedves paprikajancsi és a sötét Apokalipszis -, akkor hadd varrjanak össze és kötözzenek be, amíg kész nem leszünk.
- Hogy csinálod ezt? - Constance a csuklóját bámulta. - Ez van a szövegben.
- Menj, tedd hasznossá magad! - mondta Jézus nekem.
- És vidd magaddal ezt a nőt! - parancsolta Fritz.
- Nem ismerem.
- De igen - vágta rá Constance. - 1926. július 4, Laguna Beach.
- Az egy másik ország volt, egy másik idő. - Fritz becsapta a láthatatlan ajtót.
- Igen - Constance kis szünetet tartott. - Igen, az volt. Philips Doki Jézus balcsuklójához lépett. Groc a jobbhoz. Jézus nem nézett rájuk, pillantását a sötét égre szegezte.
Aztán fölfelé fordította csuklóját, és úgy tartotta, hogy lássák, amint élete kicsöpög a friss sebekből.
- Óvatosan - szólt rájuk .
Kiléptem a fényből. Egy kislánykövetett, aki időközben felnőtt lett.

43.

Hova megyünk? - kérdezte Constance.
- Én? Vissza az időben. És tudom, ki működteti a Moviolát, hogy az megtörténjen. És te? Ide jöttünk, kávézni és fánkot enni. Ülj csak le, majd vissza jövök
- Ha nem lennék itt - mondta Constance, miközben a statiszták egyik asztalánál egy fánkkal birkózott -, keress a férfiak edzőtermében! Egyedül indultam tovább, bele a sötétségbe. Lassan kifogytam a helyekből, ahová még elmehetek, amit még felkutathatok. Most az egyetlen hely felé tartottam, ahol még nem jártam. Ott más az idő. Arbuthnot filmjeinek szelleme lengi át, és én is kisfiúként vándoroltam a filmgyár területén.
Sétáltam. És hirtelen azt kívántam, bár ne hagytam volna magam mögött Constance Rattigan nevetését.
Késő éjszaka egy mozi-stúdió magában beszél. Ha az ember végigmegy a sötét sikátorokon, el az épületek mellett, ahol a felső emeleti vágószobák suttognak, recsegnek és zörögnek hajnali kettőig-háromig, hallja az ókori harciszekereket elrobogni a levegőben, vagy a homokvihar zúgását Beau Geste kísértetjárta sivatagában, vagy a Champs Elysées-n folyó forgalmat, ahol minden francia fel van szarvazva, vagy a Niagarát, mely lezúdul a stúdió tornyaiból a boltívek alá, vagy Barney Oldfield utolsó futását, amikor keresztülhajtotta a versenylovát Indianapolison az arc nélküli tömeg kiabálására; mialatt tovább lépkedsz a sötétségben, valaki szabadon engedi a háború vérebeit, és te hallod, ahogy Caesar sebei rózsabimbóként nyílnak ki köntösén, vagy amint Churchill csahol a rádióban, mint egy kutya a mocsár szélén, és az éjszakai emberek átdolgoznák ezeket az árnyékos órákat, mert jobban szeretik a Moviola társaságot és a lepkeként csapongó vetítővásznakat és a közeli felvételeket, mint a délidőben zátonyra futott embereket, akiket letaglóz a falakon kívüli valóság. Ez itt az eltemetett hangok jóval éjfél utáni kavalkádja, az elveszett zenéké, melyek valagikor az épületek között rekedtek, kiszivárognak a magasban nyitott ajtókon vagy ablakokon, miközben a vágó árnyéka feldereng a csodák fölé boruló halvány mennyezeten. Csupán hajnalban csendesednek el a hangok, és a muzsika, ahogy a késes vágók hazaindulnak, hogy még elkerüljék a normális emberek reggel hat órai csúcsforgalmát. Csak alkonyatkor kezdik újra a hangok, és a zene felszárnyal lágy cirógatásként vagy izgatottan, ahogy a szentjánosbogár-fények a Moviola filmvásznairól átmossák a nézők arcát, meggyújtva szemüket és borotvát adva felemelt ujjaik közé.
Éppen egy ilyén sikátorban futottam, bár semmi sem üldözött ilyen épületek, hangok és zenék között. Felnézve Hitlert láttam, amint keleten tombolt, és az orosz hadsereget, mely énekelve vonult át nyugaton a lágy éjszakai szélben.
Hirtelen megálltam és felbámultam… Maggie Botovin szerkesztői szóbájára. Az ajtó tárva-nyitva állt. Kiáltottam.
- Maggie!
Csend.
Fölmentem a lépcsőn a vibráló szentjánosbogár-fény és a Moviola dadogó fecsegése felé, miközben árnyékok pislogtak a magas mennyezeten. Álltam egy hosszú pillanatig az éjszakában, azt a helyet bámulva ebben a világban, ahol az életet felszeletelik, összerakják, majd újra széttépik. Ahol addig játszod újra az életet, amíg jó nem lesz. Lenézve a kis Moviola-vászonra, a hátsó motor felé fordulsz, és zörgő kattogással fel- gyorsítod, ahogy a film áttekeredik, megdermed, ábrázol valamit, majd tovafut. Miután fél napig bámulod a Moviolát a föld alatti homályban, csaknem elhiszed, hogy ha kilépsz, a kinti élet is összeáll majd, feladja ostoba ellentmondásait és engedelmeskedik. Néhány óra a Moviolában felbátorítja az optimizmust, hogy újrajátszhatod a ballépéseidet, és kivághatod őket. De egy idő után azt a kísértést érzed, hogy soha né lépj ki újra a napfényre.
És most, Maggie Botovin ajtajában, hátam mögött az éjszakával, előttem az ő hűvös barlangjával elnéztem ezt a bámulatos nőt, amint kamerája fölé hajol, mint egy varrónő, aki fényeket és árnyékokat fércel össze, miközben a ujjai között átfut a filmszalag.
Széthúztam a vetítőajtót.
Maggie fölnézett a csillogó óhajok kútjából, összehúzta szemöldökét, ahogy megpróbált átlátni a hálón, majd örömmel felkiáltott.
- Még ilyet! Negyven év alatt ez az első eset, hogy egy író feltűnik itt. Pedig azt hinné az ember, hogy azok a csirkefogók kíváncsiak rá, hogyan kurtítják meg a remekműveiket. Várjon csak!
Kikapcsolta a vetítőt, és behúzott az ajtón. Mint egy alvajáró, odaléptem a Moviolához, és lepislogtam.
Maggie vizsgáztatott. - Emlékszik rá?
- Erich von Stroheim - nyögtem ki. - A filmet itt készítették 1921-ben.
Elveszett.
- Én megtaláltam!
- Tud erről a filmgyár?
- Azok a kurafiak? Nem! Sosem becsülték, amijük volt.
- Megvan az egész film?
- Igen. A Modern Művészeti Múzeumé lesz, ha meghalok. Nézze!
Maggie Botovin megérintett egy vetítőt, amely az ő Moviolájához volt rögzítve, és az képeket vetített a falra. Von Stroheim peckesen, mint egy szélkakas lépkedett a faburkolat mentén.
Maggie megállította, és előkészített egy másik tekercset.
Miközben ezzel foglalkozott, hirtelen előrehajoltam. Egy kicsi, fény és, zöld fémdobozt láttam, mely különbözött a többi két tucatnyi doboztól, amelyek között feküdt a pulton.
Nem volt rajta nyomtatott címke, csupán egy tintával rajzolt pici dinoszaurusz az elején.
Maggie elkapta a pillantásomat. - Mi az?
- Mióta van meg magának az a film?
- Szeretné? Ez az a dobóz, amit a maga barátja, Roy adott be három nappal ezelőtt előhívatni.
- Megnézte?
- Maga még nem? Elég dilinyós volt, aki kirúgta. Hogy történt? Senki sem mondta. Csak harminc másodperc van abban a dobozban. De ez a legjobb fél perc, amit valaha is láttam. Jobb, mint a "Drakula" vagy a "Frankenstein". De a fenébe is, mit tudok én?
A szívem hevesen vert, ahogy megzörrentettem a filmdobozt, amikor meglöktem a kabátom szélével.
- Kedves ember ez a Roy. - Maggie új filmet fűzött a Moviolába. - Le a kalappal előtte. Akarja látni az Összetört virágzás egyetlen létező, ép kópiáját? A cirkusz kivágott részeit? Harold Lloyd Isten hozott, veszélyének cenzúrázott tekercsét? Ó, sokkal több van itt! Én…
Maggie Botovin megállt, megrészegülve mozis múltjától, és az én teljes figyelmemtől.
- Igen, azt hiszem maga megbízható - döntötte el, aztán újra elhallgatott egy pillanatra. - Én meg csak fecsegek, fecsegek. Nem azért jött ide, hogy egy vén csoroszlya negyvenéves emlékét hallgassa. Hogy lehet, hogy maga az egyetlen író; aki valaha is feljött ezen a lépcsőn?
Arbuthnot, Clarence, Roy és a Szörnyeteg, gondoltam, de nem tudtam kimondani.
- Elvitte a cica a nyelvét? Én várhatok. Hol is tartottam? Ó!
Maggie Botovin elhúzta egy nagy szekrény ajtaját. Legalább negyven filmdoboz hevert ott elrejtve az öt polcon, peremükre festett címekkel.
A kezembe tett egy dobozt. A nagy betűkre néztem, melyek ezt mondták: Őrült ifjúság.
- Nem, a kis nyomtatott feliratot nézze agykisebbik címkén, a vastagabbik oldalán - szólt rám Maggie.
- Türelmetlenség!
- A saját, vágatlan példányom - közölte Maggie Botovin nevetve. - Én segítettem Griffithnek Néhány nagyszerű anyagot kivágtunk Aztán én egyedül lemásoltam, ami hiányzott. Ez a Türelmetlenség egyetlen létező, teljes változata. És ez itt!
Maggie úgy kuncogott, mint egy kislány a születésnapi zsúrján; kirántotta és elém tette: A vihar árváit és a London éjfél utánt.
- Asszisztens voltam ezeknél a filmeknél, vagy alkalmi munkára hívtak. Késő éjszaka lemásoltam a kivágott részeket, csak úgy, magamnak. Készen van? Itt van ez is!
Egy Mohóság feliratú dobozt nyomott a kezembe.
- Még von Stroheimnek sincs meg ez a húszórás változat!
- Miért nem jut ez eszükbe más vágóknak is?
- Mert azok csirkék, én pedig kakukk vagyok - kiáltotta Maggie Botovin örömmel. - Jövőre elviszem ezeket a múzeumba egy adományozólevéllel együtt. A filmgyár persze biztos beperel majd. De a filmek újabb negyven évre biztonságban lesznek.
Ültem a sötétben, és elbódított a rengeteg filmtekercs látványa.
- Úristen - folytattam -, hogyan tudott túljárni azoknak a gazembereknek az eszén?
- Könnyedén! - felelte Maggie olyan őszinte egyenességgel, mintha tábornokként vezetné csapatait. - Kicsesztek ők igazgatókkal, írókkal; mindenkivel. De kellett, hogy legyen egyetlen emberük, aki rendet rak utánuk, miután ók összecsapták a melót. Így aztán rám se bagóztak soha, mialatt összetörték mások álmait. Azt hitték, elég szeretni. És, Istenem, de mennyire!… szerették is. Mayer, Warnerék, Goldfis/Goldwyn filmet ettek, és azzal aludtak De ez nem elég. Vitatkoztam velük, veszekedtem, harcoltam, becsaptam az ajtót. Utánam futottak, tudva, hogy még mindig jobban szeretem a filmet, mint ók valaha is. Épp annyi küzdelmet elveszítettem, mint amennyit megnyertem, ezért elhatároztam, hogy mindig nyerni fogok. Kezdtem megmenteni egyik elveszett jelenetet a másik után. Nem mindent. A legtöbb film megdönthetné a jelentéktelenség világcsúcsát. De évente öt-hat alkalommal egy író olyat írt, vagy egy Lubitsch úgy adta hozzá az egyéniségét, hogy meg kellett mentenem. Így hát éveken át…
- Megmentette a mesterműveket! Maggie nevetett.
- Azért ne túlozzunk! Csupán néhány tűrhető filmet, volt köztük vidám, és akadt könnyfakasztó. És mind itt vannak ma éjjel. Ők veszik körül magát - fejezte be Maggie csendesen.
Hagytam, hogy jelenlétük átitasson, éreztem szellemüket, és nehezen nyeltem.
- Indítsa el a Moviolát! - biztattam. - Soha többé nem akarok hazamenni.
- Oké. - Maggie újabb tolóajtókat húzott el a feje fölött. - Éhes? Egyen!
Ezt láttam:
Az idők múlása, 1933. jún. 21.
Az idők múlása, 1930. jún. 20.
Az idők múlása, 1930. júl. 4.
- Nem - mondtam.
Maggie mozdulata félbeszakadt.
- 1930-ban nem volt. Az idők múlása - mondtam.
- Telitalálat! A fiatalember szakértő!
- Ezek nem az Idők tekercsei - tettem hozzá. - Csupán fedőnév. De mire?
- A saját házimozim, amit a nyolcmilliméteres kamerával vettem fel, felnagyítottam 35 milliméteresre, és elrejtettem Az idők múlása cím mögé.
Megpróbáltam nem túl gyorsan előrehajolni.
- Akkor magának teljes filmje van a filmgyár történetéről?
- 1923, 1927, 1930 kell? Nevezne meg! F. Scott Fitzgerald részegen az irányítóteremben. G. B. Shaw azon a napon, amikor ő irányította ezt céget. Lon Chaney a sminkesépületben aznap éjjel, amikor megmutatta a Westmore fivéreknek, hogyan kell elváltoztatni az arcokat. Egy hónappal később meghalt. Csodálatos, tüzes férfi volt. William Faulkner, egy részeges, de kedves, szomorú forgatókönyvíró, szegény csirkefogó. Régi filmek Régi történelem. Válasszon!
Szemem ide-oda kóborolt, aztán megakadt valamin. Hallottam a levegő sípolását az orromban.
1934. október 15. Két héttel azelőtt, hogy Arbuthnotot, a filmgyár fejét megölték.
- Azt!
Maggie tétovázott, aztán kivette, befűzte a filmet a Moviolába, és beindította a készüléket.
A Maximul Filmgyár főbejáratát láttuk egy októberi délutánon, 1934-ben. Az ajtók zárva voltak, de árnyékok látszottak az üvegen belül. Aztán az ajtók kinyíltak, és két vagy három ember lépett ki. Középen egy magas, termetes férfi jött, csukott szemmel nevetve, fejét hátrahajtva; vállai rezegtek a vidámságtól. Szeme résnyire szűkült, nagyon örült. Mély lélegzetet vett, majdnem az utolsót az életében.
- Felismeri? - kérdezte Maggie.
Csak bámultam ebben a félig sötét, félig világos barlangban. Arbuthnot.
Úgy érintettem meg az üveget, ahogy valaki a kristálygömböt érinti meg, de nem a jövőt olvastam ki belőle, hanem a múltat, átszűrődő színeivel.
- Arbuthnot. Ugyanabban a hónapban halt meg, amikor felvette ezt a pár kockát.
Maggie visszatekerte és újraindította a filmet. A három férfi újra kilépett, nevetve, és Arbuthnot, megszimatolva, hogy filmezik, belegrimaszolt a kamerába azon a rég elfeledett, csodálatos napon.
Maggie észrevett valamit az arcomon. - Nos? Ki vele!
- Láttam őt ezen a héten - nyögtem ki.
- Szamárság. Csak nem szívott azokból a nevetséges szivarokból? Maggie átfutott három további filmkockát. Arbuthnot még magasabbra emelte a fejét, a csaknem esős égre.
És most Arbuthnot integetve odahívott valakit a kamera látószögén kívülről.
Én megkockáztattam.
- Halloween éjszakáján a temetőben valaki felrakott a falra egy drótvázú, papírmasé madári fesztőt az ő arcával.
Most Arbuthnot Duesenbergjét láttuk a járdaszegély mellett. Ő kezet rázott Mannyvel és Groccal, boldog éveket ígérve nekik. Maggie nem nézett rám, csak a villogó sötét-világos, sötét-világos képekre odalenn.
- Halloween éjszakáján ne higgyen el semmit!
- Mások is látták. Néhányan rémülten elfutottak. Manny és a többiek napokig járkáltak megszállottan.
- Megint csak azt mondom, szamárság. - Maggie bosszúsan prüszkölt. - És még mi újság? Biztosan észrevette, hogy én a vetítőszobában maradok vagy itt fenn, ahol a levegő olyan ritka, hogy orrvérzést kap, aki ide felmászik. Ezért szeretem azt a félcédulás Fritzet. Ő éjfélig forgat, én hajnalig vágok, aztán áttelelünk: Amikor vége a hosszú télnek - minden nap délután ötkor -, akkor felkelünk, a naplementéhez igazodva. Hetente egyszer-kétszer zarándoklatot rendezünk a vezetői ebédlőben, hogy tudassuk Manny Leiberrel, életben vagyunk.
- Valóban ő vezeti a filmgyárat?
- Ki más?
- Nem tudom. Csak furcsa érzésem volt Manny irodájában. A bútorokat mintha nem használnák- Az íróasztal mindig üres. Van a közepén egy nagy fehér telefon, az asztal mögött pedig egy szék, amely kétszer akkora, mint Manny Leiber feneke. Úgy nézhet ki benne, mint Charlie McCarthy.
- Úgy viselkedik, mint egy szerződtetett kisegítő, ugye? A telefon lehet a titka, gondolom. Mindenki azt hiszi, a filmeket Hollywoodban csinálják Nem, nem. Az a telefon közvetlen vonal New Yorkba és a pókokhoz. Hálójuk átszövi az országot, hogy csapdába ejtse a legyeket. A pókok sohasem jönnek nyugatra. Félnek, hogy meglátnánk, milyen törpék mindannyian, Adolph Zukor-méretűek
- A baj csak az - mondtam -, hogy én voltam a létra alján a temetőben, azzal a próbababával vagy mi a fenével az esőben.
Maggie Botovin az irányítókar felé nyúlt. Arbuthnot sokkal gyorsabban ment át az úton. A kamera körbepásztázott, hogy lássuk egy más világ teremtményeit, az autogramgyűjtők rendezetlen tömegét. Az arcokon vándorolt.
- Várjon egy pillanatot! - kiáltottam. - Ott!
Maggie előretekert még két filmkockát, hogy közelebb hozza egy tizenhárom éves, görkorcsolyás fiú képét.
- Az nem lehet maga - mondta Maggie Botovin.
- De bizony, az volt a jó öreg pufi… vagyis én.
Maggie Botovin rám nézett egy pillanatra, aztán vissza le húsz évet ugorva egy esővel fenyegető október délutánig.
Ott állt a világ legnagyobb tökfilkója, fajankója, őrültje, aki állandóan felbukott a görkorijával, fenyegetést jelentve az egész közlekedésre, beleértve az elhaladó gyalogos nőket is.
Maggie visszatekerte. Arbuthnot ismét felém tartott, aki láthatatlan voltam azon az őszi délutánon.
- Arbuthnot - mondta Maggie hirtelen - és maga… csaknem együtt?
- A férfi létrán az esőben? Ó, igen.
Maggie sóhajtott, és bekapcsolta a Moviolát. Arbuthnot beszállt az autójába, és elhajtott - égy csupán néhány héttel később bekövetkező autóbaleset felé.
Néztem, ahogy az autó elmegy, ahogy bizonyára a fiatalabb énem is nézte az utcán abban az évben.
- lamételje utánam! - mondta Maggie Botovin halkan. - Senki nem volt ott semmiféle létrán, nem esett az eső, és maga soha nem járt ott.…sohasem jártam ott - mormoltam.
Maggie szeme elkerekedett.
- Ki az a nevetséges figura ott maga mellett abban a nagy teveszőr kabátban, a vad frizurájával, kezében azzal a nagy fotóalbummal?
- Clarence - mondtam, majd hozzátettem: - Kíváncsi lennék, most, ma éjjel, hogy… életben van-e még?
Csengett a telefon.
Fritz volt az, a hisztéria végső stádiumában.
- Azonnal gyere ide! Jézus stigmái még mindig véreznek. Be kell fejeznünk, mielőtt elvérzik!
A helyszínre hajtottunk.
Jézus a hosszú széngödör mellett várakozott. Amikor meglátott, behunyta gyönyörű szemét, mosolygott, és megmutatta csuklóit.
- Az a vér csaknem valódinak látszik - kiáltotta Maggie.
- Így is lehet mondani - feleltem.
Groc átvette a messiás arcának sminkelését. Jézus harminc évvel fiatalabb lett, ahogy Groc utoljára végigsimította bezárt szemhéját egy púderpamaccsal, majd hátralépett, és győztes mosollyal szemlélte remekművét.
Néztem Jézus arcát, derültnek tűnt a parázsló tűz mellett, miközben lassan sötét folyadék csorgott csuklójáról a tenyerébe. Őrület! - gondoltam. Meg fog halni a jelenet közben!
De hát a film költségvetése mindenekfelett! A tömeg újra összegyűlt. Phillips Doki előreszökkent, hogy megvizsgálja a szent sebet, aztán igent bólintott Mennynek. Még volt a szent végtagokban, maradt valamennyi életnedv. Hát ki vele!
- Kész vannak? - kiáltotta Fritz. Groc hátralépett két Vesta-szűz statiszta közé. Doki úgy állt, mint egy farkas a hátsó lábain, nyelve a foga közt, szeme ide-oda pillantott.
Doki? - gondoltam. Vagy Groc? Ők vajon a filmgyár igazi vezetői? Ők ülnek Menny székében?
Menny a tüzet bámulta, arra vágyva, hogy végigsétáljon rajta, és bebizonyítsa, hogy ő a Király.
Jézus egyedül állt középen, messze, csapán önmagával, arca oly kedvesen sápadt, hogy csaknem megszakadt a szívem. Vékony ajka mozgott, a szép szavakat memorizálta, melyeket Jánostól vettem, hogy elmondassam vele aznap éjjel.
És épp mielőtt beszélni kezdett volna, Jézus felemelte tekintetét, túl a filmgyárvároson, fel a Notre Dame homlokzatára, egészen a tornyok csúcsáig. Vele együtt bámultam, aztán gyorsan visszapillantottam, és ezt láttam:
Groc mereven a katedrálisra szegezte a tekintetét. Phillips Doki ugyanígy tett. Menny kettejük között egyikről a másikra nézett, aztán Jézusra, és végül oda, ahová már többen is bámultunk: fel a vízköpők közé…
Ahol semmi sem mozdult.
Vagy talán Jézus látott valami titkos mozgást, egy jeladást?
Jézus megpillantott valamit. A többiek észrevették. Én csupán fényt és árnyékot láttam a műmárvány homlokzaton.
Ott van még a Szörnyeteg? Megláthatta az égő szén gödrét? Hallaná Krisztus szavait, és lejönne, hogy elmondja, merről fúj a szél és megnyugtassa a szívünket?
- Csendet! - kiáltotta Fritz Csend lett.
- Felvétel! - suttogta.
És vége hajnali fél hatkor, néhány perccel hajnal előtt fölvettük az Utolsó Vacsora utáni Vacsorát.

44.

A szenesgödröt megrakták, friss halakat fektettek oda, és ahogy az első fény megvilágította Los Angelest keletről, Jézus lassan kinyitotta a szemét, melyből mély szeretet sugárzott imádói és elárulói felé, aztán elrejtette a sebeit, és elsétált a tengerpart irányába; és a nap felkelt, és a jelenet felvétele hibátlanul sikerült, szem nem maradt szárazon a külső munkatársak között, csak a hosszú csend nyúlt egyre hosszabbra, míg végül Jézus megfordult, és könnyes szemmel kiáltotta:
- Hát senki sem kiáltja már, hogy "csapó"?
- Csapó - mondta Fritz Wong csendesen.
- Szerzett magának egy ellenséget - jegyezte meg Maggie mellettem. Átpillantottam a csoporton. Menny Leiber ellenséges tekintettel méregetett, majd sarkon fordult, és elsietett.
- Legyen óvatos! - figyelmeztetett Maggie. - Három hibát követett el negyvennyolc óra alatt. Visszavétette Júdást. Megfejtette a film végét. Megtalálta és visszahozta Jézust. Megbocsáthatatlan.
- Istenem - sóhajtottam.
Jézus átsétált a társaságon. Nem várt dicséretet. Utolértem. - Hová mégy? - kérdeztem halkan.
- Pihenni egy keveset - felelte ugyanolyan halkan. A csuklójára pillantottam. A vérzés elállt.
Amikor egy útkereszteződéshez értünk, Jézus megfogta a kezem, és a messzeségbe nézett.
- Fiatalember…?
- Igen?
- Amiről beszéltünk, az eső és az az ember a létrán…
- Igen?!
- Láttam őt - mondta Jézus
- Úristen, Jézus! Hogy nézett ki? Hogy…
- Pszt! - hallgattatott el derűsen; mutatóujját az ajkára téve. Ezzel visszatért a többiekhez.
Hajnalban Constance hazavitt. Úgy nézett ki, nincs egyetlen idegen kocsi sem az utcánkban. Constance rám vetette magát az ajtóm előtt.
- Constance! A szomszédok!
- A szomszédok, tündérbogaram! - Olyan keményen csókolt meg, hogy elállt a lélegzetem. - Fogadok, a feleséged nem csókol így!
- Hat hónapja halott lehetnék!
- Gondolj majd rám, miután becsapódik az ajtó!
Úgy tettem. Becsapta az ajtót, és elhajtott. Szinte abban a pillanatban elöntött a magány érzése. Olyan volt, mintha soha többé nem lenne karácsony.
Lefeküdtem, és gondolkodtam. A fene egye meg, Jézus! Miért nem tudtál többet mondani?
S aztán: Clarence! Várj meg! Visszamegyek! Egy utolsó próbálkozás!

45.

Délben elmentem a Beachwood Avenue-ra.
Clarence nem várt.
Tudtam, amint kinyitottam az ajtaját. Papírtenger, szétzúzott könyvek és széthasított képek hevertek szanaszét, s nagyobb összevisszaság fogadott, mint a 13-as műteremben, ahol Roy dinoszauruszai szétrugdosva, összetörve hevertek.
- Clarence?
Szélesebbre tártam az ajtót. Rémes kép fogadott!
Vastag levélréteg a földön, Robert Taylor, Bersie Love és Ann Harding által dedikált rajzok még 1935-ből vagy korábbról. Ez volt a felső réteg.
Lejjebb több ezer fénykép hevert, mint egy fényes takaró: Clarence Al Jolsonnal, John Garfielddel, Lowell Shercnannel és Madam Schumann Henkkel. Tízezer arc bámult rám. A legtöbb már halott.
Pár réteggel lejjebb kéziratok, filmtörténet, poszterek tíz tucat hírességről, kezdve Bronco Billy Andersonnal és Chaplinnel átölelve a Gish Sisters neve által fémjelzett érzelgős korszakot. S mindezek alatt megláttam egy cipőt.
A cipő egy lobhoz tartozott. A láb furcsán kicsavarodott, s egy bokában folytatódott. A boka egy lábszárba vezetett. S ott feküdt a test, melynek arcán a végső kétségbeesés tükröződött. S ahogy ott feküdt a papírtenger közepén, olyan volt, mintha nem is halt volna meg. A halál oka szívroham lehetett. Tágra nyűt szeme és nyitva maradt szája mintha azt kérdezné: - Mit csinálsz a nyakkendőmmel, a torkommal, a szívemmel? Ki vagy te?
Azt olvastam valahol, hogy a halál pillanatában az áldozat retinája lefényképezi gyilkosát. Ha előhívatnánk, a gyilkos képe kiemelkedne a sötétségből.
Clarence vad szeme teljesen tisztán fénylett. Gyilkosának arca örökre beleveszett.
Meredten álltam a szemét közepén. Ez már túl sok! Minden iratcsomó ledöntve, fotók szétszaggatva. A poszterek leszaggatva a falakról, a könyvespolcok ledöntve. Clarence zsebelt kitépték. Soha nem raboltak még ilyen kegyetlenül.
S mindez azzal a Clarencerszel történt, aki óvatosan hajtott, mert nem akart közlekedési balesetben meghalni.
Clarence. Körbenéztem, vadul remélve, hogy találok valami nyomot Crumley számára.
Clarence íróasztalának fiókfáit kirámolták
Néhány kép a falon maradt. Megakadt a szemem az egyiken. Jézus Krisztus a Kálvárián.
Szignálták: "Clarence-nak. Béke az egyetlen Jézustól." Kivettem a keretből, és zsebre vágtam.
Dobogó szívvel fordultam meg, hogy elfussak; amikor megláttam még valamit. Gyorsan eltettem.
Egy gyufásdoboz a Brown Derbyből. Van még valami?
Én, mondaná Clarence. Segíts! . Ó, Clarence, bárcsak tudnék!
Őrülten vert a szívem. Félve, hogy valaki meghallhat, kirohantam az ajtón.
Elfutottam a lakástól. Ne! Megálltam.
Ha meglátnak futni, azt mondják, te tetted. Lassan járj! Megpróbáltam, de csak régi emlékek tűntek fel.
Egy robbanás. 1929.
A házam közelében egy ember az összeroncsolt autójából sikította: - Nem akarok meghalni!
És én a verandán a nénikém ölébe fúrtam a fejem, hogy ne halljam. Vagy amikor tizenöt éves voltam. Egy autó szétzúzott egy telefonfülkét, az emberek nekicsapódtak a falnak, tűzcsapok, testek repültek szanaszét és szétszórt húscafatok.
Vagy… Egy égő autó, benne egy elszenesedett alak; amely egyenes derékkal ült a volánnál a pusztuló, elszenesedett maszk mögött, miközben aszott kezei egybefonódtak a kormánykerékkel.
Vagy… Hirtelen mindenhol könyveket, fényképeket és dedikált lapokat láttam.
Vakon átkeltem egy falon, és végigbotorkáltam egy üres utcán, megköszönve Istennek, hogy nem jár erre senki. Amint ráakadtam egy telefonfülkére, két percig keresgéltem a zsebemben azt az érmét, amelyiket mindvégig a tenyeremben szorongattam. Végül bedobtam a pénzt, és tárcsáztam.
Miközben Crumley-t hívtam, férfiak tűntek fel seprűkkel. Két teherautó és egy ütött-kopott Lincoln száguldott a Beachwood Avenue felé. Befordultak a sarkon, és Clarence lakásához hajtottak Még a látványuk is arra késztetett, hogy harmonikaszerűen húriam össze magam a fülkében. Az ütött-kopott Lincolnban ülő férfi akár Phillips Doki is lehetett, de engem túlságosait lefoglalt az, hogy minél jobban meghúzzam magam, így nem tudnám megmondani, ő volt, vagy sem.
- Hadd találgassak - hallottam Crumley hangját a vonalban. - Valaki tényleg meghalt?
- Honnan tudod?
- Csillapodj. Mire odaérek, túl késő lesz, minden bizonyíték szétrombolva? Hol vagy? - Megmondtam neki. - Van ott egy ír kocsma lejjebb az úton. Menj oda! Nem akarom, hogy az utcán mászkálj, ha a dolgok tényleg olyan rosszul állnak, mint mondod. Oké?
- Meghalok
- Ne tedd! Mivel tölthetném nélküled a napjaimat? .
Fél órával később Crumley az ír kocsma ajtajában talált rám, mély kétségbeeséssel és atyai szeretettel vizsgálgatott. Árnyék suhant át az arcán, mint felhők a nyári égen.
- Nos - mondta -, hol a hulla?
Clarence ajtaját félig nyitva találtuk, mintha valaki szándékosan hagyta volna úgy.
Benyitottunk És ott álltunk Clarence lakásának közepén.
De már megszűnt az összevisszaság. A könyvek a polcokon, a padló tiszta, sehol egy széttépett levél. Még a legtöbb bekeretezett kép is ott lógott a falon.
- Oké - sóhajtott Crumley -, hol az a felfordulás, amiről beszéltél?
- Várj.
Kinyitottam egy fiókot. Kopott és szakadt képek voltak beletömködve. Kinyitottam hat fiókot, hogy bebizonyítsam Crumleynak, nem álmodtam.
Mindegyikben hasonló helyzet fogadott. Csak egyvalami hiányzott.
Clarence. Crumley rám nézett.
- Ne mondj semmit! - reccsentem rá. - Pont ott feküdt, ahol most te állsz.
Crumley átlépett a láthatatlan holttesten. Átnézett néhány iratcsomót, ahogy én is tettem, megnézett néhány szakadt lapot és képet, s elnyomott égy sóhajt. Majd mélyet lélegzett, és a fejét rázta.
- Egyszer - mondta - majd beleütközök valamibe, aminek lesz értelme. Sehol egy holttest, így mit tudok csinálni? Honnan tudjuk, hogy nem ment el vakációzni? 
- Sosem jön vissza.
- Ki mondja? El akarsz menni a legközelebbi hivatalba panaszt benyújtani? Kijönnek majd, megnézik a szétzúzott anyagot, vállat vonnak, azt mondják, hogy egy lököttel kevesebb lesz a jó öreg Hollywoodban, szólnak a háziúrnak, és…
- A háziúrnak? - hallatszott egy hang a hátunk mögött. Egy öregember állt az ajtóban.
- Hol van Clarence? - kérdezte.
Elkezdtem hadarni, és összevissza beszéltem, leírtam mindent 1934-ról, 1935-ről és rólam, amint görkorival kóboroltam, miközben W. C. Fields, egy mániákus nádfonó üldözött, meséltem a csókról, amelyet Jean Harlow-tól kaptam a Vendome étterem előtt. A csókkal kipattant a görkori csapágyának egyik golyója, s én sántítva mentem haza, se látva, se hallva.
- Jól van, jól van, értem én. - Az öregúr körbepillantott a szobában. Nem néznek ki spiclinek. De Clarence állandóan attól retteg, hogy ellopják a fotóit. Így…
Crumley átadta az igazolványát. Az öreg ráhunyorgott, és összeszorította műfogsorát.
- Nem akarok semmilyen problémát! - siránkozott.
- Ne aggódjon! Clarence hívott minket, félt. Ezért jöttünk. - Crumley körbepillantott.
- Sopwith hívjon fel! Oké?
Az öreg az igazolványra sandított.
- Venice-i rendőrség? Mikor takarítják már ki?
- Mit?
- A csatornát! A szennyvízcsatornákat!
Crumley kifelé irányította.
- Majd belenézek
- Mibe? - csodálkozott az öreg.
- A csatornába - felelte Crumley. - A szennyvízbe!
- Ja, igen - mondta az öregember.
S már el is tűntünk.

46.

A járdán álltunk és a házat figyeltük, mintha attól félnénk, hogy belesiklik a tengerbe, mint a hajók.
Crumley nem nézett rám.
- Már megint ez az ellentmondás. Te azért vagy idegroncs, mert láttad a tetemet, én meg azért, mert nem. Bosszantó. Mi lenne, ha megvárnánk, míg Clarence vissza jön?
- Holtan?
- Egy eltűnt személyről akarsz feljelentést írni? Hogyan tovább?
- Két dolog van. Valaki elpusztította Roy miniatűr agyagfiguráit. Valaki más pedig feltakarította. Valaki megfojtotta, vagy halálra rémisztette Clarence-t, valaki más eltüntette. Tehát két csoport vagy személy létezik: az egyik pusztít, a másik ládákkal, seprűkkel és porszívókkal felszerelkezve eltünteti a nyomokat. Amit most el tudok képzelni az az, hogy a Szörnyeteg lejött a falról, elvégezte a pusztítást; és elment, hátrahagyva néhány dolgot, hogy megtalálják, eltakarítsák vagy elrejtsék. Itt ugyanaz a helyzet. A Szörnyeteg lemászott a Notre Dame tornyából.
- Lemászott?
- Szemtől szembe láttam. Crumley most először sápadt el.
- Úgy látom, meg akarod öletni magad, az Isten verje meg! Tartsd magadat távol a magas helyektől. Itt kell nekünk állni fényes nappal és fecsegni? Mi van, ha vissza jönnek azok a tisztogató fickók?
- Helyes - mondtam, és elindultam. - Akarod, hogy elvigyelek?
- Csak egy háztömbnyire van a műterem.
- A belvárosba megyek a hullaházba. Kell ott lennie valaminek, amiről nem tudunk. Akarod, hogy útközben segítsek megkeresni Clarence-t?
- Ó, Crum - mondtam. - Én is tudom, és te is tudod, hogy mostanra már elhamvasztották. S hogyan jutnánk be, hogy összekaparjuk a salakot egy krematóriumban. Megyek a Getsemáne-kertbe.
- S az biztonságos?
- Biztonságosabb, mint a Kálvária-domb. - Maradj ott, és hívj fel!
- Hallani fogsz telefon nélkül is.

47.

De először megálltam a Kálváriánál. A három kereszt üresen állt.
- Jézus - suttogtam, az összehajtott képet megérintettem a zsebemben, s hirtelen megvilágosodott előttem, hogy már jó ideje követnek Körülnéztem, s Manny szürke ködbe burkolózott kocsiját pillantottam meg, ami a hátam mögé siklott. Hallottam, ahogy a hátsó ajtó hangtalanul kinyílik, fagyos levegőt árasztva. Manny Leiber bámult ki elegáns jégdobozából.
- Hé, maga! - szólított meg.
Forró nap volt. Behajoltam a fagyos Rolls-Royce-ba, s miközben felfrissítettem az arcomat, igyekeztem összeszedni az eszemet.
Híreim vannak a maga számára. - A mesterségesen előállított hideg levegőben látszott Manny lehelete. - Két napra bezárjuk a filmgyárat. Általános nagytakarítás, szerelések, rohammunka.
- Hogy tehet ilyet? A költségek…
- Mindenki rendest fizetést kap, ahogy évekkel ezelőtt. Így hát bezárunk…
Miért? - gondoltam. Hogy eltávolítsanak mindenkit. Mert tudják, vagy sejtik, hogy Roy életben van, és valaki azt mondta nekik, hogy találják meg és végezzenek vele?
- Ez a legelképesztőbb dolog, amit valaha is hallottam - mondtam. Rájöttem, hogy a sértegetés a legjobb válasz. Az embert senki nem gyanúsítja semmivel, ha elég elképesztően felesel.
- Kitől származik ez az elképesztő ötlet? - kérdeztem.
- Mit jelentsen ez? - kiáltotta visszahúzodva a fagyasztóba. Lehelete gomolygott a fagyos levegőben. - Az én ötletem.
- Nem hiszem - folytattam. - Maga nem tenne ilyet. Túlságosan izgatja a pénz. Valaki megparancsolta, hogy ezt tegye? Valaki fölöttese?
- Nekem nincs fölöttesem - vágott vissza, de a szemét idegesen forgatta közben.
- Ez az egész belekerülhet heti félmillióba is. - Hát igen - mondta, és megrezzent.
- Biztos New Yorkból jött a parancs - töprengtem. - Azok a törpék, akik Manhattanból telefonáltak. Divatmajmok Két napnyira vagyunk attól, hogy befejezzük a Caesar és Krisztust. Mi van, ha Jézus elmegy egy másik murira, miközben maga a deszkákat javítgatja?
- A szenesgödör volt az utolsó felvétele. Kiírjuk a Bibliából. Maga fogja kihúzni. Még valami. Amint a filmgyár újra kinyit, maga visszamegy A Halál gyorsan jön be.
A lehelete megdermesztette az arcomat, majd továbbkúszott lefelé a hátamon.
- Roy Holdstrom nélkül nem lehet megcsinálni. - Elhatároztam, hogy megjátszom, hogy még butább és gyermetegebb vagyok. - Roy pedig halott.
- Mi? - Manny előrehajolt, és rám bandzsított. - Honnan veszi? - Öngyilkos lett - feleltem.
Manny még gyanakvóbb lett. El tudtam képzelni, mit jelenthetett neki Phillips Doki: Royt lógva találták a 13-as műteremben, levágták, elszállították és elhamvasztották.
Olyan gyermetegen folytattam, amennyire csak tudtam. - Még mindig a tizenhármasban vannak a szörnyecskéi? - Nos, igen - hazudta Manny.
- Roy nem tudna élni a szörnyei nélkül. Elmentem a lakásához másnap. Üresen találtam. Valaki elrabolta Roy vázlatait és miniatűrjeit. Roy nem tudna élni azok nélkül sem. És biztos, hogy nem csupán lelépett. Nem tette volna meg anélkül, hogy nekem ne szólt volna, húszévi barátság után. Így, a fenébe is, Roy halott.
Manny az arcomat vizsgálta, hogy lássa, hiheti nekem. A legszánalmasabb képet vágtam, amire csak képes voltam.
- Találja meg! - utasított végül.
- Épp azt szeretném.
- Találja meg - mondta Manny -, különben ki van rúgva, és gondoskodom róla, hogy ne dolgozhasson más filmgyárban sem élete végéig. Az a lökött nem halt meg. Tegnap látták itt. Mondja meg neki, hogy mindent megbocsátok. Ha visszajön, fizetésemelést kap. Itt az ideje, hogy elismerjük, nem volt igazunk, és szükségünk van rá. Találja meg, és a maga fizetését is megemeljük. Oké?
- Ez azt jelenti, hogy Roy felhasználhatja azt az arcot, azt a fejet, amit agyagból formált?
Menny elsápadt.
- Krisztusom, dehogy! Új modellt kell keresni. Apróhirdetéseket adunk fel.
- Nem hiszem, hogy Roy visszajön, ha nem alkothatja meg az ő Szörnyetegét.
- Visszajön, ha rádöbben, mi a jó számára. S meghal egy órával utána, gondoltam.
- Nem - feleltem. - Ő tényleg meghalt… mindörökre.
Az összes szöget bevertem Roy koporsójába, remélve, hogy Menny elhiszi És nem zárja be a filmgyárat, hogy feltúrja a terepet utána. Elképesztő ötlet, de az őrült emberek mindig elképesztőek.
- Talál ja meg! - zárta le Menny a beszélgetést, és visszahúzódott a kocsi belsejébe.
Becsuktam a jégkamra ajtaját. A Rolls tovasiklott, mint egy elenyésző, hűvös mosoly.
Miközben rázott a hideg, megtettem a Nagy Körutazást. Keresztülmentem Green Townon, New Yorkon, az egyiptomi Szfinx és a római Fórum felé. Csak a legyek zümmögtek és a homok fújt a Szfinx két mancsa között.
Megálltam a nagy szikla előtt, amit Krisztus sírboltja elé görgettek. Azért mentem oda, hogy el rejtsem az arcomat.
- Roy - suttogtam.
A szikla remegett az érintésem alatt.
S aztán kikiabált: nincs hely, ahol elrejtőzhetsz!
Istenem, Roy - gondoltam. Szükségük van rád, utoljára tíz másodpercig, mielőtt végeznek veled.
A szikla hallgatott. Egy porkísértet söpört végig a nevedet házhomlokzatokon.
Egy hang úszott felém:
- Nem ott! Ide!
Felpillantottam egy száz méternyire levő másik dombra, amely eltakarta a horizontot, s egész évben műgyep borította.
Szemben velem állt egy férfi, fehér ruhájába belekapott a szél. - Jézus! - Zihálva botorkáltam felfelé.
- Hogy tetszik? - kérdezte Jézus; kinyújtva kezét egy ünnepélyes és szomorú mosoly kíséretében. - A Hegyibeszéd szent helye. Akarod hallani?
- Nincs időnk, Jézus.
- Hogy jöttek azok az emberek kétezer éve s csendben hallgattak!? - Nekik nem volt órájuk, Jézus.
- Nem. - Az eget vizsgálta. - Csak a nap halad lassan mindig a világban, hol elmondja a fontos dolgokat.
Biccentettem. Clarence neve szorította a torkomat.
- Ülj le, fiam. - Jézus leült egy szikladarabra, s én a lábához kuporodtam, mint egy pásttorhoz a kutyája. Szinte gyengéden nézett le rám. Nem ittam egy kortyot sem ma.
- Nagyszerű!
- Akadnak ilyen napok. Itt vagyok fenn, elnézem a Felhőket, örökké akarok élni a tegnap este miatt, a szavak miatt és miattad.
Bizonyára megérezte, hogy nyomaszt valami, mert lenézett, és megérintette a fejemet.
- Ó, ó! - mondta. - Olyasvalamit akarsz mondani, amitől újra inni fogok?
- Remélem, nem, Jézus, Clarence-ről, a barátodról van szó. Úgy kapta el a kezét, mintha megégette volna.
Egy felhő takarta el a napot, és teljesen váratlanul elkezdett zuhogni az eső, egy verőfényes nap kellős közepén. Hagytam, hogy rám zuhogjon, akárcsak Jézus, aki felfelé fordította az arcát, hogy érezze annak hűvösségét.
- Clarence - mondta. - Örök idők óta ismerem. Mindig is ismertem. Clarence különc volt, egy derek, aki sosem volt több kilenc-tíz évesnél, nagy, szemüveges szempár, szőke haj, nyílt arc és egy nagy könyv, rajzokkal vagy fotókkal. Ott állt hajnalban, amikor érkeztem és éjfélkor, amikor elmentem. Egyike voltam az Apokalipszis négy lovasának.
- A halásé?
- Naná. - Jézus nevetett. - A Halálé. Magasan ül csontos seggem az én csontváz lovamon!
Mindketten felnéztünk az égre, hogy lássuk, hátha a Halál ott galoppozok éppen.
Elállt az eső. Jézus letörölte az arcát, és folytatta:
- Clarence. Szegény bolond, önálló, magányos, élettelen, nőtlen gazember. Nincs felesége, szeretője, fia, barátja, kutyája, disznaja… Semmi! S egész nyáron hosszú gatyát hord! Clarence. Istenem.
Éreztem, hogy végül megmozdul a szám. - Hallottál Clarence-ről… mostanában? - Tegnap telefonált…
- Hánykor?
- Öt-harminckor. Miért?
Rögtön azután kopogtam az ajtaján - gondoltam.
- Telefonált, és magán kívül volt. "Végem van", mondta. "Eljöttek értem. Ne bánts!", üvöltötte. Megfagyott a vér az ereimben. Úgy hangzott, mint tízezer lövés, negyven öngyilkos producer, kilencvenkilenc sztárocska. Az utolsó szavai ezek voltak: "Segíts! Ments meg!" Ott voltam én, Jézus, a vonal másik végén. Mégsem bírta tovább. Hogyan segíthettem volna, amikor én az okozó vagyok, nem a gyógyír. Azt mondtam Clarence-nek, vegyen be két aszpirint, és hívjon reggel. Odarohanhattam volna. Te odasiettél volna a helyemben?
Eszembe jutott, ahogyan Clarence ott feküdt abban az óriási "tortában" könyveken, kártyákon és fotókon, miközben a kétségbeesés izzadsága lepte el, és odaragasztotta a halomhoz.
Jézus látta, hogy rázom a fejem. - Ugye, elmentél? - kérdezte.
Biccentettem. - Ugye, nem természetes halállal halt?
Megráztam a fejem. - Clarence!
Ez a kiáltás, ami megrázza a mezőt és vele mindent. Egy szentbeszéd kezdődött így a sötétségben.
Könnyek folytak végig az arcán.…Clarence…
És elkezdett csukott szemmel lépkedni, le a hegyről, el az elveszett szentbeszédtől, egy másik domb felé, a Kálváriára, ahol várja a keresztje. Követtem.
Jézus nagyokat lépett.
- Ugye, nincs nálad semmi? - kérdezte Jézus. - Úgy értem, ital, pia. A fenébe is! Pedig milyen jó napnak indult! Clarence, te idióta!
Elértük a keresztet, Jézus hátul keresgélt s keserűen felnevetett a megkönnyebbüléstóz, amikor kihúzott egy zsákot, amelyben valami folyadék lötyögött.
Krisztus vére egy barna táskában lévő, jelzés nélküli üvegben. Ivott, és újra ivott.
- Mit csináljak most? Másszak fel és várjak rájuk?
- Rájuk?
- Istenem, fiú, csak idő kérdése! Aztán felszögeznek a csuklómnál fogva! Clarence halott! Hogyan?
- Megfojtották a fotói alatt.
Jézus megmerevedett.
- Ki mondta?
- Saját szememmel láttam, de nem mondtam el senkinek. Tudott valamit, és megölték Te mit tudsz?
- Semmit! - Iszonyúan megrázta a fejét. - Nem!
- Clarence a Brown Derby előtt két éjszakája felismert egy embert. Az ráemelte az öklét. Clarence elfutott! Miért?
- Ne is próbáld kitalálni! - figyelmeztetett Jézus. - Létszámcsökkenés. Nem akarlak magammal vinni. Most nem tudok semmit tenni, de várj… - Elcsuklott a hangja. - Clarence meggyilkolásával nem telik majd hosszú időbe, mire azt gondolják, hogy én buzdítottam fel Clarenee-t, hogy odamenjen.
- Te tetted?
És engem is, gondoltam. Írtál nekem, hogy ott legyek én is?
- Ki volt az, Jézus? Kik azok az ők? Emberek halnak meg mindenhol. Lehet, hogy Roy, a barátom is!
- Roy? - Jézus lassan megállt. - Halott? Szerencsés. Elrejtőzött? Értelmetlen. Meg fogják találni. Mint engem. Túl sokat tudok évek óta.
- Milyen régóta?
- Miért?
- Én is meghalhatok Rábukkantam valamire, de átkozott legyek, ha tudom, mire. Roy rábukkant valamire, és halott vagy elmenekült. Istenem, valaki megölte Clarence-t, mert ő is rábukkant valamire. Csak idő kérdése, hogy egyszer csak azt gondolják, talán túl jól ismertem Clarence-t, és hogy biztosak legyenek a dolgukban, engem is megölnek. A fenébe is, Jézus, Menny bezárja a filmgyárat két napra. Általános nagytakarítás és festés. Istenem, ne! Roy miatt van! Gondolj bele! Több tízezer dollárt dobnak ki az ablakon, hogy megtaláljanak egy szegény tökfilkót, akinek egyetlen bűne, hogy tízmillió évvel ezelőtt él, egy viaszszörny társaságában menekül, és vérdíjat tűztek ki a fejére. Miért olyan fontos Roy? Miért kell meghalnia, mint Clarence-nek? Azt mondtad, láttad a falat, a létrát és rajta a testet. Láttad az arcát?
- Túl messze volt. - Jézus hang ja remegett.
- Láttad az arcát annak az embernek, aki odatette? - Sötét volt…
- A Szörnyeteg? - A micsoda?
- Az olvadt viaszarcú ember, kiszúrt jobb szemmel és szörnyűséges ajkakkal. Felrakta a hamis testet, hogy megrémítsen téged, engem, és hogy zsaroljon mindenkit? Ha meg kell halnom, Jézus, miért? Nevezd meg a Szörnyet, Jézus!
- Hogy valóban meghalj? Nem!
Egy teherautó fordult be a sarkon. Port kavarva és egyfolytában dudált.
- Vigyázz, idióta! - ordítottam. A teherautó elporzott:
S Jézus is:
Groteszk látvány volt, ahogy egy nálam harminc évvel idősebb térti sebesen futott. Jézus vágtatott, fehér ruhája lebegett a poros szélben, mintha fel szeretne szállni és repülni, érthetetlen szavakat kiáltva az egekbe.
Már majdnem alánekiállottam, hogy ne menjen Clarence-hez. Elképesztő, gondoltam. Clarence túl messze van tőle. Sosem éred utol.

48.

Fritz és Maggie a 10-es vetítőfülkében vártak.
- Hot voltál? - kiáltották - Tudod, mi a helyzet? Nincs a filmnek közepe!
Jó volt valami ostobát, üresei, nevetségeset és őrültséget hallani, hogy kigyógyítson az egyre növekvő őrületből. Istenem, gondoltam, a filmek olyanok, mintha vízköpőkkel szeretkezne az ember. Egy rémalak karjában térsz magadhoz, és azt gondolod: Mit keresek én itt? Hazugságokat mormolok, és pofákat vágok hozzá. Egy filmet készítek, amelyhez húszmillió ember rohan, vagy menekül tőle.
S mindezt szeszélyből készítik, vetítőfülkében, olyan személyekről áradozva, akik sohasem léteztek
Milyen jó itt elrejtőzni Fritzzel és Maggie-vel, szamárságokat beszélni és bolondozni.
Azonban az ostobaság nem segít. " Négy-harminckor kimentettem magam, és a férfimosdóba siettem. Kifutott a szín az arcomból. Ez az a hely, ahol az emberek kiadnak magukból mindent, az írók itt könnyítenek magukon, miután meghallgatják producerek óriási ötleteit.
Megpróbáltam visszacsalni a színt az arcomba, ezért elkezdtem szappannal és vízzel dörzsölni. Öt percen keresztül álltam a mosdó fölé hajolva, hagyva, hogy a szomorúságomat és a félelmemet elmossa a víz. Egy utolsó száraz öklendezés után, újra megmosdottam, visszatántorogtam, hogy szembenézzek Fritzzel és Maggie-vel, miközben hálás voltam a vetítőszobában uralkodó félhomályért.
- Figyelj csak! - mordult rám Fritz. - Megváltoztatsz egy jelenetet, és tönkreteszed a többit. Délben megmutattam Mennynek a legutolsó vacsorádat. Most amiatt az istenverte magas színvonalú befejezésed miatt… bármilyen jó is, újra kell forgatnunk néhány jelenetet, mert ha nem, a film olyan lesz, mint egy döglött kígyó élő farokkal. Nem mondhatta el személyesen neked, úgy hangzott, mintha a saját beleit enné ebédre, vagy a te ragudat. Olyan szavakkal illetett, amilyeneket én nem használok, de végül azt mondta, hogy tedd oda a hapsit, hogy csinálja meg a kilences, tizennégyes, tizenkilences, huszonötös és harmincas jelevetet. Hopscotch újravágja és újraforgatja Ha ezeket a jeleneteket újravesszük, talán elhitethetjük az emberekkel, hogy egy marha jó filmet hoztunk össze.
Éreztem, hogy elpirulok.
- Ez nagy munka egy új írónak! - kiáltottam. - És mikor lesz idő rá?
- A kővetkező három népben végig! Visszatartottuk a szereplőgárdát. Felkértem "Alkohol Anonymust", hogy kövesse Jézust: így már hetvenkét órája tudjuk, hol rejtőzik
Csak bámultam rájuk csendesen, de képtelen voltam elmondani nekik, hogy én riasztottam el Jézust.
- Úgy fest, hogy én vagyok a felelős egy csomó bajért ezen a héten nyögtem ki végül.
- Jól van! - Fritz odahajolt, hogy megveregesse a vállamat, - Nem vagy zsidó, ne gyötörjön bűntudat. - Lapokat dobott felém. - Írd újra!
- Biztos vagy abban, hogy Menny engem akar?
- Jobban szeretne két ló közé kötni s szétszakítani, de ilyen az élet. Gyűlői egy kicsit. Aztán nagyon.
- Mi van A halál gyorsan jönnel? Vissza akar venni!
- Mióta? - Fritz két lábon állt a földön.
- Fél órával ezelőtt óta.
- De nem tudja megcsinálni a bará…
- Igen. Roy nélkül. És Roy elment. Nekem kell megtalálnom. A filmgyárt bezárják negyvennyolc órára, hogy kitakarítsák és újrafessék azt, aminek nincs szüksége javításra.
- Lököttek, eszetlen seggfejek Nekem senki sem szólt. Nos, nincs szükségünk a filmgyárra. Újraírhatjuk a házamban.
Csengett a telefon. Fritznek ökölbe szorult a keze, aztán odalökte nekem.
Az Aimee Semple McPherson Anselus templomból érkezett a hívás.
- Elnézését kérem, uram - mondta egy alig hallható női hang -, ismer ön egy embert, aki Jézusnak nevezi magát?
- Jézus?
Fritz kiragadta a telefont a kezemből Visszavettem, aztán megosztottuk a fülhallgatót.
- Jézus szellemének képzeli magát…
- Adja csak ide! - kiabálta egy másik hang, egy férfié. - Itt Kempo tiszteletes beszél. Ismeri ezt az iszonyatos antikrisztust? Hívni akartuk a rendőrséget, de ha az újságírók megtudják, hogy kidobtuk Krisztust a templomból, hát…! Harminc perce van, hogy megmentse ezt a gonosztevőt! És engem!
Leejtettem a telefont.
- Krisztus feltámadt - nyögtem. 

49.

A taxi felhajtott az Angelus templom elé.
Kempo tiszteletes az ajtó előtt várt, s úgy járkált le-fel, öreg kezeit tördelve, mintha dinamitrudak lennének a hátára erősítve.
- Köszönöm, Istenem! - kiállotta elém sietve. Hirtelen megállt, és félénken kérdezte: - Ugye, ön annak a benti teremtménynek a fiatal barátja?
- Jézusé.
- Jézus… milyen utálatos! Igen, Jézus! - A barát ja vagyok
- Milyen kár! Jöjjön gyorsan!
A könyökömnél fogva vezetett a főoltárig. Üres volt. Kellemes és jókedvű dallam hallatszott valahonnan fentről, olyan, mint az angyalszárnyak suhogása. Valaki mennyei morajlással kezelte az orgonát.
- Hol van? - kérdeztem, és megálltam.
Isten huszonnégy karálas, fényes aranytrónján találtam Jézust. Mereven ült, tekintete a messzeségbe veszett, keze a karfán nyugodott, tenyérrel felfelé.
- Jézus! - elindultam feléje, aztán újra megálltam. Friss vér csöpögött a csuklóján lévő sebekből.
- Nem szörnyű? Az a rettenetes ember! Kifelé! - kiáltotta a tiszteletes a hátam mögött,
- Ez keresztény templom? - kérdeztem.
- Hogy mer ilyet kérdezni!?
- Nem szokott arra gondolni ilyen pillanatokban - csodálkoztam -, hogy Krisztus kegyes?
- Kegyes? - kiáltotta a tiszteletes. - Betört az istentiszteletünkre, azt ordítva, hogy "Én vagyok az igazi Krisztus! Félek! Utat!". Ezzel az emelvényhez rohant, hogy megmutassa a sebeit. Éppen úgy tett, mintha kiállítaná önmagát. Lehet, hogy sosem tér vissza a gyülekezet. Ha elmondják, ha megírják a lapok, nem érti? Nevetségessé tett minket. A barát ja!
- A barátom - feleltem, de a hangomból hiányzott minden csillogás, amint felmásztam, hogy megálljak a ripacs Shakespeare-színész mellett. - Jézus - szóltam hozzá, mintha egy szakadékon keresztül tenném. Jézus örökkévalóságba néző tekintete visszatért a jelenbe.
- Ó, helló, fiatalúr - üdvözölt.
- Mi van?
- Hogy mi van?! - kiáltottam. - Pokolian összekuszáltál mindent!
- Ó, nem, nem! - Hirtelen észrevette, hogy hol ül, és felemelte a kezét. Úgy bámult, mintha valaki odalökte volna. - Megint megütöttek? Halott vagyok? Védj meg! Hoztál magaddal üveget?
Megveregettem a zsebemet, és megráztam a fejem. Rápillantottam a tiszteletesre, aki hátrasietett, és hozott egy kis vörösbort.
Jézus utánakapott, de én megelőztem, és a csalival hívogattam. - Erre gyere, és megkapod az üveget.
- Hogy mersz így beszélni Krisztussal?
- Hogy mered azt mondani, hogy te vagy Krisztus? - kiáltotta a tiszteletes.
- Én nem mondom, uram, én az vagyok! Megpróbált könnyedén felkapni, de leesett a lépcsőn.
A tiszteletes sóhajtott. Felsegítettem, s biztonságban kivezettem, miközben előtte lóbáltam az üveget.
A taxi még mindig ott várt. Mielőtt beszállt, Jézus megfordult, hogy lássa a tiszteletest, aki gyűlölettől sugárzó arccal állt az ajtóban.
Jézus felemelte mindkét vörös mancsát.
- Menedékhely! Igen? Menedékhely?
- Még a pokolba sem fogadnak be! - kiáltotta a tiszteletes.
Jézus bemászott a taxiba, megragadta a bort, aztán előrehajolt, hogy szóljon a sofőrnek
- Getsemáne!
Elhajtottunk A sofőr a térképre bámult fél szemmel.
- Getsemáne - motyogta. - Az utca, sugárút, vagy valami hely?

50.

Még a kereszt sem biztonságos, még a kereszt sem - morogta Jézus, miközben átvágtunk a városon. Úgy bámulta vérző kezét, mintha nem is a sajátja lenne. - Mivé lett a világ?! - Kipillantott az elsuhanó házakra.
- Krisztus is mániákus depressziós volt? Olyan, mint én?
- Nem - mondtam ügyefogyottan - nem volt lökött! De te aztán nem panaszkodhatsz, hogy túl sok kereked van! Mi késztetett arra, hogy odamenj?
- Üldöztek. A nyomomban voltak. Én vagyok a Fény a Világon. - Ezt az utolsó mondatot némi iróniával mondta. - Krisztusom, bárcsak ne tudnék ilyen sokat!
- Mondd el nekem!
- Aztán majd téged is üldözhetnek! Clarence! - motyogta. - Ugye, az volt a baj, hogy nem futott elég gyorsan!?
- Én is ismertem Clarence-t - feleltem. - Évekkel ezelőtt… Ez még jobban megrémítette.
- Ne mondd el senkinek! Tőlem nem fogják megtudni. Egy húzásra megitta a bor felét, aztán rám hunyorgott. - Egy szót se többet!
- Nem, uram! El kell mondanod nekem, mert mi van, ha…
- Ha nem élem túl az éjszakát? Nem fogom. De nem akarom mindkettőnk halálát. Te kedves fiú vagy. Gyertek hozzám, kicsi gyermekek, és megmutatom nektek Istent!
Ivott, és letörölte a mosolyt az arcáról.
Megálltunk az út mellett. Jézus ki akart szállni, hogy gint vegyen. Megfenyegettem, hogy leütöm, aztán megvettem neki én.
A taxi behajtott a filmgyárba, és lelassított a nagyszüleim háza mellett.
- Miért néz ez úgy ki, mint a. Central Avenue-i néger baptista templom? - kérdezte Jézus. - Nem méhetek be! Én nem vagyok sem fekete, sem baptista. Én csak Krisztus vagyok és zsidó! Mondd meg neki, hová menjen!
A taxi megállt a Kálvária-dombon naplementekor. Jézus felnézett.
- Az a valódi kereszt? - Vállat vont. - Csak annyira, amennyire én a valódi Jézus vagyok
Mereven bámultam a keresztet.
- Nem mászhatsz fel rá, Jézus! Mindenki tudja, hogy idejöttél, Találnunk kell neked egy rejtekhelyet, arra az esetre, ha el akarnának intézni.
- Nem érted - mondta ő. - A Menny zárva van előttem, és a Pokol is. Bújhatok én egy gödörbe, vagy akár egy víziló mögé, akkor is megtalálnak.
Megitta a maradék bort, aztán kiszállt, és elindult a dombon felfelé.
- Köszönöm, Istenem, hogy befejeztem minden fontosabb szerepemet - mondta Jézus. - Mindennek vége, fiam? - A kezei közé fogta a kezemet. Nagyon nyugodt volt, miután megjárta a magasságot és mélységet, s most megállapodott valahol a kettő között. - Nem futhatok el, téged nem láthatnak meg, amint velem beszélsz. Hoznak majd szeget és kalapácsot, s akkor eljátszhatod a második latort a bal oldalamon. Vagy Júdást. Hoznak majd egy kőtelet, s Iskáriót lesz belőled.
Megfordult, feltette a kezét a keresztre, aztán az egyik lábát az egyik oldalon lévő kicsiny pöcökre.
- Még valami - mondtam. - Ismered a Szörnyeteget?
- Istenem, ott voltam azon az éjszakán, amikor megszületett!
- Megszületett?
- Meg, a fene vinné el!
- Magyarázd meg, Jézus, tudnom kell!
- Aztán meghalsz érte, te hülye - morogta. - Miért akarsz meghalni? Majd Jézus megvált, azt hiszed? De ha én vagyok Jézus és elveszek, mindnyájan elvesztek! Nézd meg szegény Clarence-t. Azok a fickók, akik elkapták, rémülten menekülnek. Ha félnek, pánikba esnek, s ha pánikba esnek, elkezdenek gyűlölni: Te mindent tudsz az igazi gyűlöletről, fiatalember? Ez itt az; ezek nem műkedvelő éjszakák. Valaki azt mondja: gyilkolni, és gyilkolnak. Istenem, minek megismerni az igazi szajhát, ha az átráz, vagy az igazi gyilkost, ha az megöl. Amikor meghalsz, már hiába mondod, hogy: Ó, ez ilyen!? Ezért hallgass a jó öreg Jézusra, te bolond! 
- Jó bolond, hasznos bolond. Lenin mondta.
- Lenin!? Na látod! Ilyenkor szoktam én visítani! Lenin!? Hah! Melyik út vezet a bolondokházába?
Jézus elkezdett remegni, mihelyst elfogyott a bor. - Hasznos - didergett -, idióta.
Csak álltam.
- Ide hallgass! - mondta, mintha most döbbent volna rá a helyzetre. Nem akarom még egyszer mondani. Ha velem maradsz, véged. Ha tudnád, amit én tudok, tíz különböző sírba ásnának el a falon túl. Takaros szeletekre vágnának, mindenhova egy darabot. Ha élnének a szüleid, őket is elintéznék És a feleségedet…
Megfogta a vállamat. Én elhúztam. Jézus majdnem elesett.
- Bocsáss meg! Te sebezető vagy. Még józan vagyok; "sezebhetőt" mondtam? Mikor jön vissza a feleséged?
- Hamarosan.
Úgy kongott, mint a temetői harangszó délben. Hamarosan. -
- Hallgasd Jób könyvének utolsó részét. Vége van. Nem fognak megállni, amíg meg nem ölnek mindenkit. A dolgok kicsúsztak a kezükből ezen a héten. Az a test, amit láttál, azért volt odatéve, hogy…
- Zsarolják a filmgyárat? - Crumley-t idéztem. - Arbuthnottól félnek?
- Pipogya alak! Néha a halottak a sírban nagyobb hatalommal bírnak, mint az élők Nézd meg Napóleont! Százötven éve halott, de tovább él kétszáz könyvben! Utcákat és gyerekeket neveznek el róla! Hitler? Köziünk lesz tízezer évig. Mussolini? Velünk lesz életünk hátralévő részében! Még Jézus is. - A sebeit vizsgálgatta. - Nem csináltam rosszat. De most újra meg kell halnom. De hatféleképpen sanyargatnak majd, ha magammal viszek egy olyan édes bolondot, mint te. Hallgass most! Van még egy üveg?
Megmutattam a gint. Elkapta.
- Segíts fel a keresztemre, és hagyd elszabadulni a poklot! - Nem hagyhatlak itt, Jézus.
- Nincs más hely, ahol hagyhatnál! - Majdnem fél litert megivott egy húzásra.
- Meg fognak ölni - tiltakoztam.
- Ez fájdalomcsillapító, kölyök. Amikor eljönnek értem, már itt sem leszek!
Elkezdett mászni felfelé.
Megragadtam a kereszt kopott fáját, aztán felfelé nézve az öklömmel püföltem.
- A fenébe, Jézus! A fenébe! Ha ez az utolsó éjszakád… tiszta vagy?
Lassított.
- Mi?
- Mikor gyóntál utoljára? - kérdeztem. - Mikor? Mikor?
Dél felől észak felé fordította a fejét, s így a temetőfalát látta, s azon túlra nézett.
Magamat is megleptem hevességemmel - Hol? Hol gyóntál?
Mereven nézett észak felé, ami arra késztetett, hogy utánamásszak.
- Mit művelsz? - kiáltotta Jézus. - Ez az én helyem!
- Most már nem, és az sem, meg az sem!
Úgy himbálóztam a háta mögött, hogy meg kellett fordulnia.
- Szállj le!
- Hol gyóntál. Jézus?
Rám bámult, de a tekintete észak felé siklott. Erőlködtem, hogy túllássak a hatalmas keresztlécen.
- Istenem, igen! - mondtam.
Egy puskalövésnyire volt a fal, és túl azon a falon, ahová a viasz- és papírbábut felvonták, a sírkő-mezőn túl látszott a St. Sebestien-templom homlokzata és bejárata.
- Igen! - ziháltam. - Kösz, Jézus! - Szállj le!
- Lent vagyok! - Levettem a tekintetem a falról, de ínég láttam, hogy visszanéz a halál országába és a templomra.
Leereszkedtem. - Hová mégy? - kérdezte.
- Ahová napok óta el kellett volna mennem…
- Te lökött! Tartsd magad távol attól a templomtól! Nem biztonságos! - A templom nem biztonságos? - megálltam, és felnéztem.
- Nem, az a templom nem az! A temető másik oldalán van, és késő éjszaka nyitva áll minden istentelen bolond előtt, aki beesik oda.
- Ugye, ő is odajár!?
- A Szörnyeteg. - Megborzongtam. - Mielőtt a temetőbe megy, éjszakánként először benéz gyónni, igaz?
- A fenébe! - sikoltotta Jézus. - Elveszett ember vagy. - Behunyta a szemét, sóhajtott, utoljára elhelyezkedett a félhomályban, s közben leszállt az est. - Menj el! Erőszakot akarsz, vagy rémületet? Menj, s hallgass meg egy igazi gyónást. Rejtőzz el, és amikor eljön későn, ó, nagyon későn, hallgasd, ahogy a lelked megborzong, elég és meghal!
Olyan erősen ragadtam meg a rudat, hogy a szilánkok szúrták a tenyeremet.
- Jézus? Ugye, te mindent tudsz? Mondd el Jézus Krisztus nevében, mondd, mielőtt túl késő lesz! Tudod, hogy miért tették oda a testet; a Szörnyeteg tette oda, hogy rémítgessen! De kicsoda a Szörnyeteg? Mondd el! Mondd el!
- Szegény, ártatlan, bolond kölyök. Istenem, fiam! - Lenézett rám. Azt sem tudod, miért kell meghalnod!
Kinyújtotta mindkét kezét, egyet észak felé, a másikat dél felé, megragadva a keresztlécet, mintha szállni akarna. Ehelyett egy üres üveget tört szét a lábamon.
- Szegény, édes gazember - sóhajtotta az ég felé.
Amikor leértem a földre, utoljára szóltam fel, hullafáradtan: - Jézus?
- Menj a Pokolba! - morogta szomorúan. - Mert Tényleg nem tudom, hol van a Menny".
Kocsikat és embereket hallottam közeledni. - Fuss! - suttogta Jézus az égből.
Nem tudtam futni. Egyszerűen elbotorkáltam.

51.

Phillips Dokival találkoztam a Notre Dame-ból kifelé jövet. Egy műanyag táskát cipelt, és úgy festett, mint azok az emberek, akik a parkokban kóborolnak egy szöges bottal, és a táskájukba gyűjtik a szemetet. Ijedtnek látszott, mert az egyik lábamat a lépcsőre tettem, mintha misére indulnék.
- Hát - mondta túl gyorsan és szívélyesen - itt a csodagyerek, aki megtanítja Krisztust a vízen járni és visszahelyezi Júdást a bűnös szerepbe!
- Nem én - tiltakoztam. - A négy apostol. Én csak követem őket.
- Mit csinál itt? - kérdezte őszintén, és tetőtől talpig végigmért, miközben ujjaival dobolt ócska táskáján. Tömjén- és kölniillat csapta meg az orromat.
Elhatároztam, hogy nem mondom el neki.
- Naplemente. A legjobb sétaidő. Istenem, szeretem ezt a helyet. Azt tervezem, hogy egyszer megveszem. Ne aggódjon. Önt megtartom. Ha az enyém lesz, eltávolítom a hivatalokat, s mindent élő történelemmé teszek. Manny dolgozhat New Yorkban, a Tenth Avenue-n. Fritz mehet Berlinbe! Én Green Townba! Roy? Ha valaha is visszajön, a szamár! Építek neki egy dinoszaurusz-farmot, amott. Elvadulok! Évi negyven film helyett csinálok tizenkettőt, tizenkét remekművet. Maggie Botovin lesz az alelnök. Ő roppant értékes, Louis B. Mayert nyugdíjazom. És… Összevissza fecsegtem.
Phillips Doki tátott szájjal állt, mintha kibiztosított kézigránátot nyomtam volna a kezébe.
- Nem bánja senki, ha bemegyek a Notre Dame-ba? Szeretnék felmászni, s úgy tenni, mintha én lennék Quasimodo. Biztonságos ez?
- Nem! - mondta a Doki túl gyorsan, s úgy lépett elém, mint ahogy egy kutya kerüli meg a tűzcsapot. - Nem biztonságos. Javításokat végzünk. Azon gondolkodunk, hogy leromboljuk az egészet.
Megfordult és elsétált.
- Szamárság! Elment az eszük! - kiáltotta, s eltűnt a katedrális belsejében.
Tíz másodperce álltam és bámultam a nyitott ajtót, aztán megdermedtem.
Előbb valamilyen mozgást, majd egy nyögést hallottam belűből, aztán egy hangot, amely olyan volt, mintha egy kőtél csapódna a faniak.
- Doki?!
A bejárathoz léptem, de nem láttam semmit.
- Doki?
Porfelhő úszott felfelé. Mintha egy homokzsák szakadt volna szét. Roy jutott eszembe, ahogy himbálózik a 13-as műteremben.
- Doki!
Eltűnt.
Felbámultam a sötétbe valami olyasmire, ami úgy nézett ki, mint a cipője talpa, s egyre feljebb és feljebb kúszott.
- Doki!
S aztán…
Valami a padlóhoz csapódott. Egy fekete cúgos cipő.
- Krisztusom! - kiáltottam.
Hátraléptem, s néztem, ahogy egy hosszú porfelhő úszik a katedrális ege felé.
- Doki? - kiáltottam utoljára.

52.

Megvagy!
Crumley odadobott tíz dollárt a sofőrnek, aki szuszogott, és eltette.
- Mint a moziban! - mondta Crumley. - A fickók pénzt dobálnak a taxisofőröknek, és sosem várnak vissza semmit. Mondja, hogy kösz!
- Kösz
- Krisztusom! - Crumley megvizsgálta az arcomat. - Gyere be! Idd ezt meg! - Egy sört nyomott a kezembe.
Megittam, és meséltem neki a katedrálisról, Phillips Dokiról, a hallott hangokról, a porfelhőkről és a poros padlóra csattanó fekete cipőről
- Láttam. De ki tudná elmondani? - fejeztem be. - A filmgyár be van zárva. Azt gondoltam a Dokiról, hogy gazember. Erre egy másik gazember elkapta. Mostanra semmi sem maradt belőle. Szegény Doki. Mit is mondok? Nem is szerettem!
- Mindenható Krisztus! - motyogta Crumley. - Rébuszokban beszélsz. Hullákat vonszolsz a házamon keresztül, mint egy macska, aki büszke a munkájára, cím és indok nélkül. Minden ügyvéd kidobna az ablakon: A bírók fejbevágnának a kalapácsukkal. A pszichiátereknél kiváltságos helyzetben lennél. Végighajthatnál a Hollywood Boulevardon egy rakás füstölt heringgel anélkül, hogy környezetszennyezésért letartóztatnának.
- Aha! - mondtam, s mély depresszióba merültem. Csengett a telefon.
Crumley átnyújtotta. Egy hang mondta:
- Keresik itt, keresik ott, keresik azt a gazembert mindenhol. Hol van? A Mennyben vagy a Pokolban…
- Az átkozott, megfoghatatlan Pimpernel! - kiáltottam. Majdnem elejtettem a kagylót, de megtartottam.
- Hol vagy? - kiáltottam.
Letette.
Crumley a füléhez tartotta a kagylót, és megrázta a fejét.
- Roy? - kérdezte.
Döbbenten biccentettem.
Az egyik ujjamat harapdáltam, s megpróbáltam felkészíteni magam arra, ami következik. Megeredtek a könnyeim.
- Él, tényleg él!
- Csend. - Crumley újabb italt nyomott a kezembe. - Hajtsd le a fejed!
Elkezdte masszírozni a tarkómat. A könnyeim lecsöpögtek az orromon. - Él. Köszönöm, Uram!
- Miért nem hívott hamarabb?
- Lehet, hogy félt. - A földnek beszéltem. - Ahogy mondtam: becsuk fák a filmgyárat. Biztos azt akarta, hogy halottnak higgyem, s így nem nyúlnak hozzám. Lehet, hogy főbbet tud a Szörnyetegről, mini mi. Elrántottam a fejem.
- Hunyd be a szemed! - Crumley megdolgozta a nyakamat. - Csukd be a szád!
- Istenem, kelepcében van, nem tud kiszabadulni. Vagy nem akar. Elrejtőzött. Meg kell mentenünk.
- Mentsd meg te a seggemet! - reccsent rám Crumley. - Melyik városban van? Milyen országban? Bostonban vagy a díszletek közt? Ugandában? A Ford Színházban? Kilencvenkilenc istenverte hely van, ahol elrejtőzhet; fussunk körbe-körbe, hívjuk elő, hogy megölesse magát? Menj csak egyedül a filmgyárba!
- Ez gyávaság, Crum.
- Arra mérget vehetsz!
- Kitöröd a nyakamat!
- Inkább én, mint más!
Lehajtott fejjel hagytam, hogy forró kocsonyává nyomkodja az inakat és izmokat. A fejemben levő sötétségből kérdeztem:
- Nos
- Hagyj gondolkodni, a fene esne beléd! Keményen szorongatta a nyakamat.
- Semmi pánik - mormogta. - Ha Roy ott van, le kell hántanunk az egész istenverte hagymát, rétegenként, hogy megtaláljuk a megfelelő időben és helyen. Nehogy a lavina maga alá temessen.
Crumley keze most gyengéden masszírozott a fülem mögött, mint egy igazi apa.
- Az egész dolog összefüggésben kell hogy legyen azzal, ahogy Arbuthnot megfélemlítette a filmgyárat.
- Arbuthnot? - merengett Crumley. - Látni akarom a síremlékét. Lehet, hogy van benne valami bizonyíték. Biztos vagy benne, hogy még ott van?
Felültem, és Crumley-ra bámultam.
- Arra gondolsz, hogy ki pihen tarara kriptájában?
- Arra a régi tréfára, igen. Honnan tudhatnánk, hogy Grant tábornok még ott van-e?
- Nem tudjuk. Lincoln holttestét kétszer lopták el. Hetven évvel ezelőtt kapták el őket, amint éppen a temető kapujához cipelték
- Tényleg így volt?
- Talán.
- Talán?! - kiáltott Crumley. - Istenem, növessz nekem több hajat, hogy legyen mit kitépkedni! Elmegyünk megnézni Arbuthnot síremlékét?
- Hát.
- Ne mondd azt, hogy "hát", a fenébe is! - Mérgesen dörzsölte tar fejét. - Azt mondod, hogy az az ember a létrán, az esőben, Arbuthnot volt. Talán! Miért nem lopta el valaki, hogy megszerezze a bizonyítékot? Miért ne? Lehet, hogy a kocsi nem attól tört össze, hogy ivott, hanem azért, mert Arbuthnot meghalt a volánnál. Annak, aki a húsz évvel ezelőtti hullaszemlét végezte, bizonyítéka van, zsarolhat, aztán elkészítheti a hamis tetemet, hogy megfélemlítse a filmgyárat és besöpörje a dohányt.
- Crum, ez iszonyú.
- Nem, ez feltételezés, teória. Csak egyféleképpen bizonyosodhatunk meg róla. - Az órájára pillantott. - Ma éjfél. Bekopogunk Arbuthnot ajtaján. Megnézzük, otthon van-e, vagy valaki úgy becsapta és megrémítette Caesar kettészakadt légióit, hogy vért pisilnek.
A temetőre gondoltam. Végül azt mondtam:
- Nincs értelme elmenni ellenőrizni anélkül, hogy magunkkal vinnénk egy igazi detektívet.
- Igazi detektívet? - kérdezte Crumley gyanakodva. - Egy fantasztikus orrú "kutyát".
Crumley az arcomat vizsgálta.
- Ez a kutya… nem a Temple & Figueránál lakik? A harmadik emeleten?
- Éjfélkor a tehetőben nem árt egy jó szaglás. Neki van. - Henry? A legérzékenyebb vak a világon?
- Mindig is az volt - mondtam.

53.

Álltam már Crumley ajtaja előtt, s az kinyílt.
Álltam már Constance Rattigannál a parton, s ő kilépett a tengerből. Most végighaladtam az öreg bérház csupasz folyosóján, ahol valaha éltem az álmaimmal, üres zsebbel, egy üres papírral a hordozható írógépemben.
Megálltam Henry ajtaja előtt, s éreztem, hogy a szívem majd kiugrik a helyéről, mert éppen alattam volt az a szoba, ahol a drága Fannie-m meghalt, és ez volt az első alkalom, hogy visszatértem az óta a hosszú és szomorú nap óta, amikor elvesztettem a jó barátaimat, mindörökre. Kopogtam.
Egy nádpálca nyekergését és tompa torokköszörülést hallottam. Nyikorgott a padló.
Hallottam, amint Henry odanyomja sötét arcát az ajtó belső felére. - Ismerem ezt a kopogást - mormogta.
Újra kopogtam.
- Átkozott legyek, ha… - az ajtó kitárult. Henry vak szeme a semmibe révedt.
- Hadd vegyek egy mély lélegzetet! Belélegzett, aztán kifújta.
- Szent Isten - Henry hangja remegett, mint a gyertya lángja, amikor megérinti egy lágy fuvallat. - Mentolos rágógumi. Te vagy agy?
- Igen én, Henry - mondtam kedvesen.
Tapogatózva kinyújtotta a kezét. Megfogtam mindkettőt.
- Isten hozott, fiam! - kiáltotta.
Megragadott, és megölelt, aztán észrevette, hogy mit tett, és hátralépett.
- Bocsánat…
- Nem, Henry, ölelj meg még egyszer! Hosszasan megölelt.
- Hol voltál, fiú, merre jártál? Olyan rég láttalak! És Henry csak itt él ezen az átkozott nagy helyen, amit hamarosan lerombolnak.
Megfordult, visszament a székéhez, és kinyújtotta a kezét, hogy megtaláljon és megvizsgáljon két poharat.
- Olyan tiszta ez, amilyennek én érzem?
Ránéztem, és bólintottam, aztán észbekaptam, és hangosan is feleltem.
- Igen.
- Nem akarlak megfertőzni, fiam. Nézzük csak! Ó, igen. - Kihúzott egy asztalfiókot, és egy üveg finom whiskyt vett elő. - Iszol?
- Veled igen.
- Ez a barátság! - Töltött. Odanyújtotta az egyik poharat. Megemeltük a poharakat, miközben könnyek csorogtak végig fekete arcán.
- Ugye, nem tudtad, hogy egy vak néger is képes sírni? - Most már tudom, Henry.
- Hadd nézzem! - Előrehajolt, hogy megérintse az arcomat. - Sós víz. Ugyanolyan könnyen sírsz, mint én.
- Mindig is így volt.
- Sosem felejtem el, fiam. Hol jártál? Megsebzett az élet? Hogyhogy itt vagy? - Elhallgatott. - Ó, ó! Problémád van?
- Igen is, nem is.
- Főként igen? Jól van. Nem képeltem, hogy amikor egyszer elszabadulsz, hamar visszajössz Úgy értem, nem mindenkinek jut az elefánt eleje.
- De nem is a fara. Henry nevetett.
- Jézusom, de jó hallani a hangodat, fiú. Mindig azt gondoltam, hogy jó illatod van. Azt értem ezen, hogy ha az ártatlanságot valaha egy batyuba kötötték volna, te lennél az, két mentolos rágógumit rágva egyszerre. Te állsz? Ülj le! Hadd mondjam el az aggodalmaimat, aztán te elmondod a tieidet. Lerombolták a venice-i mólót, a kisvasutat; mindent lerombolnak. Jövő héten lebontják ezt a házat is. Hová menjen az ember? Hogyan hagyjuk el a hajót mentőcsónak nélkül?
- Biztos vagy ebben?
- Túlórában dolgoznak alattunk dinamitrudakat tettek a tetőre, rágcsálókat a falakba és egy csapat trombitást a sikátorba. Aztán hova mehetnénk? Nem hagytak nekünk túl sokat. Miután Fannie elment, Sam halálra itta magát és Jimmy belefulladt a fürdőkádba, ez már csak egy kis lökés volt, egy oldalba lökés, ahogy te mondanád, a jó öreg Haláltól. Melankóliába zuhanni elég, hogy megtisztuljon egy albérlet. Elég legyen ebből, most már tudsz mindent.
- Ennyire rossz a helyzet: Henry?
- A rossz rosszabbra hajlik, de nem számít. Itt az idő, hogy elköltözzek. Az ember minden öt évben összepakolja a fogkeféjét, vásárol néhány új zoknit, mindig ezt mondom. Van egy helyed számomra, fiú? Tudom, tudom. Ott kinn csak fehérek vannak. De a pokolba is, én nem látok, akkor mi a különbség?
- Van egy szabad szobám a garázsban, ahol gépelni szoktam. A tiéd!
- Isten, Jézus és a Szentlélek hamar jön. - Henry visszadőlt a székbe, megérintve a száját. - Ez mosoly vagy mosoly ez? Csak két napra! - tette hozzá gyorsan. - A nővérem ügyefogyott férje jön értem New Orleansból, hogy hazavigyen. Így leveszi a válladról a…
Elhallgatott, és előredőlt.
- Megint valami zűr? A kinti világban?
- Nem egészen, Henry. Csak valami hasonló. - Remélem; nem komoly!
- Eléggé - mondtam egy szívdobbanás után. - El tudsz jönni most velem? Gyűlölöm, hogy sürgetnem kell, Henry. Nagyon sajnálom, hogy éjszaka hívlak el.
- Miért, fiam - nevetett ő kedvesen -, éjszaka és nappal, számomra csak szóbeszéd, amit egyszer gyerekkoromban hallottam.
Felállt, és tapogatózni kezdett.
- Várj - mondta -, meg kell találnom a nádpálcámat. Így már látok:

54.

Crumley, Henry meg én éjfélkor értünk a temetőhöz. Haboztam, s közben a kaput bámultam.
- Ott van benn - biccentettem a sírkövek felé. - A Szörnyeteg odament egy éjszaka. Mit csinálunk, ha összetalálkozunk vele?
- A legcsekélyebb sejtelmem sincs - morogta Crumley, és belépett a kapun.
- A pokolba! - mondta Henry. - Miit ne? S hátrahagyott az üres sétányon. Utolértem őket.
- Várj, hadd vegyek egy mély lélegzetet! - mondta Henry. - Aha. Ez egy temető, igen.
- Zavar ez téged, Henry?
- Egy fenét - felelte Henry -, a halottak nem számítanak. Néha elrontják az álmomat. Akarjátok hallani, honnan tudom, hogy ez nem egy közönséges kert? A kert tele van kevert illatokkal, sokfélével. A temetők? Többnyire tubarózsaillatúak. A temetéstől. Mindig is utáltam a temetéseket, a szaguk miatt. Milyen vagyok, detektívek?
- Pompás, de… - Crumley elterelt minket a fényből. - Ha túl sokat állunk itt, valaki azt találja gondolni, hogy el kell temetnie bennünket. HOPP!
Crumley csendben lépdelt a több ezer tejfehér sírkő között. Szörnyeteg, gondoltam, hol vagy?
Visszanéztem Crumley kocsijára, és hirtelen egy kedves barátnak éreztem, akit ezer mérföldnyire hagytam magam mögött.
- Még nem árultátok el - mondta Henry -, miért hoztatok egy vak embert a temetőbe? Az orromra van szükségetek?
- Igen és a baskerville-i kutyára - vallotta be Crumley.
- Nem kell vezetnetek - mondta ő. - Az orrom, mint egy kutyáé, de az önérzetem egy macskáé. Vigyázz, Halál!
És előreindult a sírkövek között, kopogtatva jobbra, és balra; mintha ki akarna szakítani egy nagy darabot az éjszakából, vagy szikrát csiholni ott, ahol nem volt soha.
- Hogy csinálom? - suttogta.
Ott álltam Henryvel a márványtengerben, nevekkel és dátumokkal és a köztűk gyorsan növő fűvel.
Henry szippantott egyet a levegőből.
- Egy nagy darab követ érzek. Igen. Miféle Braille-írás ez itt?
Áttette a botját a bal kezébe, miközben remegő jobbjával megérintette a finoman metszett nevet a kripta ajtaján.
Az ujjai körbejárták az A-t, s megállapodtak az utolsó T-n.
- Ismerem ezt a nevet - mondta, és megdörzsölte nehéz biliárdgolyóra emlékeztető szemét. - Ő volt a néhai tulajdonosa a falon túli filmgyárnak?
- Igen.
- Az a lármás ember, aki állandóan a tanácstermekben ült? Saját maga cserélte a pelenkáit és a cumisüvegeket, két és fél évesen homokozót vett, háromévesen felgyújtotta az óvodát, hétévesen tíz fiút küldött az ápolónőnek, nyolcévesen a lányokat üldözte, kilencévesen megszerezte őket, parkolót kapott tízévesen és megkapta a filmgyárat a tizenkettedik születésnapjára, amikor meghalt a papája? Ő az?
- Henry - jegyeztem meg -, bámulatos vagy.
- S ez megnehezíti az életemet - ismerte el csendesen. - Nos? Felnyúlt, hogy újra megérintse a nevet és a dátumot alatta.
- 1934. október 31. Mindenszentek napja! Húsz évvel ezelőtt. Kíváncsi lennék, hogy érezheti magát most, hogy ilyen régen halott. A fenébe is! Kérdezzük meg! Hozott valaki valamilyen szerszámot?
- Van itt egy feszítővas a kocsiból! - felelte Crumley.
- Jó… - Henry felemelte a kezét. - Csak a hecc kedvéért… - megérintette az ajtót.
- Szentisten! - kiáltotta.
Az ajtó olajozottan nyílott. Sehol egy szem rozsda! Nem nyikorgott! Olajozott!
- Édes Jézus! Nyitott ház!
Henry gyorsan hátralépett.
- Ha nem bánjátok, mivel ti vagytok a rátermettebbek, menjetek ti előre.
Megérintettem az ajtót. Hátrább csúszott, porfelhőt vert. - Erre.
Crumley lerázta magáról a port, bekapcsolta a zseblámpáját, és belépett a sötétbe.
Követtem. Ne hagyjatok itt - szólt utánunk Henry. Crumley az ajtóra mutatott.
- Csukd be. Nem akarjuk, hogy valaki meglássa a fényt.
Haboztam. Túl sok olyan fűmet láttam, ahol pinceajtók becsukódtak és az emberek kelepcébe estek, mindörökre. És ha a Szörnyeteg most ott van kinn…
- Krisztusom! Ide! - Crumley betolta az ajtót, s csak egy kis rést hagyott, hogy levegőt kapjunk. - Most! - megfordult.
A helyiség üres volt, eltekintve egy nagy kőszarkofágtól a közepén. Nem volt fedele. A szarkofág belsejében lehet a koporsó.
- A francba! - motyogta Crumley.
Belenéztünk. Nem volt benne koporsó.
- Ne mondjátok meg! - mondta Henry. - Ha felteszem a sötét szemüveget, jobb lesz a szaglásom!
S miközben lebámultunk, Henry meggörnyedt, vett egy mély lélegzetet, kiengedte, megrázta a fejét, aztán újra szippantott. Aztán közvetített.
- Ugyan kérem! Nincs ott semmi. Ugye?
- Igen…
- J. C. Arbuthnot - mormolta Crumley -, hol vagy? - Itt nincs - állapítottam meg.
- És sosem volt - tette hozzá Henry. Gyorsan ránéztünk. Bólintott.
- Senki azon a néven, vagy más néven, nem volt itt soha. Ha lett volna, megérezném De nincs itt semmi, még egy réteg korpa, egy darab köröm, vagy egy szál szőr sem. Még egy csepp tubarózsa vagy tömjén sem. Ezen a helyen, barátaim, még egy óráig sem volt soha hulla. Vágják le az orromat, ha tévedek!
Jéghideg hullám futott végig a gerincemen.
- Krisztusom - motyogta Crumley -, miért építettek ekkora kriptát, ha nem tettek bele senkit, csak színlelték?
- Lehet, hogy sosem volt mit beletenni - latolgatta Henry. - Mi van tikkór, ha Arbuthnot nem is halt meg?
- Nem, nem - mondtam. - Az újságok megírták szerte a világon, ötezren gyászolták. Ott voltam. Láttam a halottaskocsit.
- Mit csináltak vele azután? - kérdezte Crumley. - És miért? - Én…
Az ajtó becsapódott!
Mindhárman felkiáltottunk Megragadtam Henryt, Crumley pedig mindkettőnket. Leesett a zseblámpa. Átkozódva dugtuk össze a fejünket, s visszafojtott lélegzettel vártuk, hogy halljuk; amint kulcsra zárják ránk. Botorkáltunk, s némi tapogatás után megtaláltuk a zseblámpát, és az ajtóra irányítottuk a fénycsóvát, kívánva az életet, a fényt és az éjszakai levegőt.
Nekirontottunk az ajtónak. És istenem, tényleg bezárták!
- Jézusom, hogy jutunk ki innen?
- Nem, nem - mondogattam.
- Hallgass! - reccsent rám Crumley. - Hadd gondolkozzak!
- Gondolkozz gyorsan - sürgette Henry. - Akárki zárt is be minket, segítségért ment.
- Lehet, hogy csak a temető éjjeliőre volt - jegyeztem meg. Dehogyis, gondoltam a Szörnyeteg.
- Add ide a lámpát. Ion. A fenébe. Crumley felvilágított, majd körbe.
- Minden zsanér kívül van, nem tudunk hozzáférni.
- Nos - vetette fel Henry -, nem hiszem, hogy főbb ajtó is lenne! Crumley Henry arcába világított.
- Valami rosszat mondtam? - kérdezte Henry.
Crumley körbevilágított a szarkofágon. Felvilágított a plafonra, le a padlóra, aztán végig a barázdákon és körbe a kicsiny ablakon, melyen csak egy macska férhetett át.
- Nem hiszem, hogy kikiálthatnánk az ablakon!
- Nem kívánom, hogy bárki is válaszoljon - jegyezte meg Henry. Crumley fényköröket rajzolt.
- Kell lennie egy másik ajtónak - mondta. - Kell lennie! - kiáltottam.
Éreztem a könnyeket a szememben és a kínzó szárazságot a torkomban. Nehéz lépteket képzeltem el, amint a kripta felé rohannak, árnyakat, amelyek azért jönnek, hogy megfojtsanak; elképzeltem, amint Clarence vár engem, s azt szeretné, ha meghalnék. Elképzeltem, ahogy berobban az ajtó, és egy tonna könyv, dedikált fotó és kártya zúdul ránk, s megfullaszt.
- Crumley! - mondtam, és a lámpáért nyúltam. - Add ide!
Még volt egy utolsó hely, amit nem néztünk meg. A szarkofágra meredtem. Belenéztem. Nagyot sóhajtottam.
- Nézzétek! - mondtam. - Oda - mutattam. - Istenem, nem tudom, mi az, üreg, bemetszések, ferdülések, akármik Sosem láttam ilyen dolgokat síremlékben. És ott, nézd, a barázda alatt, nem fény jön alulról? A fessébe! Várjatok!
Felugrottam a szarkofág szélére, egyensúlyoztam, és jól megnéztem az alján lévő formákat.
- Vigyázz! - kiáltotta Crumley.
- Nem, te vigyázz!
Bemásztam az aljára. Nagy olajozott szerkezet mozdult meg alattam. A szoba megrázkódott, amikor az ellensúly megindult lefelé. Besüllyedtem a szarkofág aljával együtt: A lábaim beleolvadtak a sötétbe. A sima lap rézsút megállt.
- Lépcső! - kiáltottam. - Lépcső!
- Mi? - tapogatózott Henry. - Tényleg!
Tökéletes lépcsőfokok vezettek egy lesüllyesztett sírboltba. Elindultam lefelé.
- Gyertek!
- Menjünk?! - kérdezte Crumley. - Mi a fene van ott lent?
- Mi a fene van ott kint? - mutattam a bezárt bejárati ajtóra. - A fenébe is! - Crumley fellépett, és Henryért nyúlt.
Henry úgy ugrott fel; mint egy macska.
Megfontoltan lépkedtem lefelé, remegve és a zseblámpát lóbálva. Henry és Crumley átkozódva kővettek Újabb lépcső olvadt össze a szarkofág aljával, amely újabb három méterre vezetett minket a katakombákba. Amikor Crumley, aki utolsónak jött, lelépett a lépcsőről, az ajtó visszacsapódott. A zárt plafonra sandítottam, és egy felfüggesztett ellensúlyt pillantottam meg a félhomályban. Hatalmas vaskarika lógott az eltűnt lépcső alján. Lentről el lehet kapni, s ránehézkedve le lehet húzni a lépcsőt.
Mindez egy szempillantást alatt.
- Gyűlölőm ezt a helyet! - morogta Henry. - Hisz nem is látod - jegyezte meg Crumley. - Akkor sem tetszik. Hallgasd csak!
Fenn a szél vagy valami más rázta a bejárati ajtót. Crumley elkapta a zseblámpát, és körbevilágított. - Most már én is gyűlölöm ezt a helyet.
Ajtó látszott három méterre a falban. Crumley berúgta, s az kinyílt. Henryt közrefogva átfurakodtunk rajta. Becsapódott a hátunk mögött. Szaladtunk
Most vajon távolodunk a Szörnyetegtől, vagy közeledünk hozzá?! gondoltam.
- Ne nézz oda! - kiáltott Crumley.
- Hova ne nézzek? - Henry a levegőt csapkodta a botjával, miközben köztünk szaladt. Crumley, a vezető szerepében, felkiáltott.
- Mindegy, csak ne nézd!
Azonban már megláttam. Csontrakások és koponya-piramisok birodalmán, törött koporsók és szétszórt koszorúk között rohantunk; a halál csataterén; törött tömjénesurnák, szobortöredékek, elpusztult ikonok, mintha a végzet ünnepének közepén időzített bombát dobtak volna oda, hogy elmenekültünk arról a helyről, ahol elenyészett az emberi test, s ahol a fogak mosolyogtak
Ne nézz oda?! - gondoltam. Nem, inkább ne állj meg! Nekiütköztem Henrynek, s félelemtől részegen felsikkantottam. Henry felállított, de ő is meg volt rémülve.
Egyik teremből a másikba botorkáltunk, csonthegyek és dobozrakások között, márványboltozatból kőboltozatba, s egyszer csak egy fekete-fehér helyre érkeztünk. Nevek és filmcímek villantak fel a halomba rakott filmtekercsek dobozain.
- Hol a pokolban vagyunk? - zihálta Crumley.
- Rattigan! - kapkodtam levegő után. - Botovin! Te jó ég! A Maximus Filmgyárban vagyunk! Fölötte, alatta, átjutottunk a falon!
S valóban, ott álltunk a Botovin Film alagsorában és a Rattigan föld alatti világában, félig elégetett 1920-as 22-es és 25-ös filmtekercsek között. Constance el nem temetett csontmezőnek hiufa az ilyen filmhalmokat, amikor együtt kószáltunk. Hátranéztem a sötétbe, hogy lássam az igazi csonthalmokat. Elárasztottak a címek: Az indián asszony, Doktor Fu Manchu ördögi terve, A fekete kalóz Nemcsak Maximus-filmek, hanem más stúdiók kölcsönkért vagy ellopott munkái is.
Feldúltan álltam. Egyik felem menekült volna a hátam mögötti sötét rettenettóz. A másik felem szerette volna megérinteni és megnézni azokat az ősi szellemeket, amelyek végigkísértek a gyerekkoromon.
Krisztusom! Kiáltani akartam, de nem tettem. Ne menjetek el, Chaney! Fairbanks! Az az átkozott vasálarcos. Nemo a víz alatt: D'Artagnan! Várjatok! Visszajövők, ha túlélem! Hamarosan visszajövök!
A félelem és csalódottság szülte ezeket a gondolatokat, de a veszélyérzet és a túlélés ösztöne, amely bennem munkált, elfojtotta az őrült gagyogást.
Ne nézz rájuk, gondoltam. Jusson eszedbe a sötétség! Fuss! Édes istene, ne állj meg!
Lépteink visszhangjától megrettenve háromszoros gyorsasággal rohantunk. Egyszerre és szorosan egymás mellett lépdelve tettük meg az utolsó harminc métert. Crumley őrülten csapkodott a zseblámpás kezével, s mindhárman szinte nekirogytunk az utolsó ajtónak.
- Istenem, ha be van zárva…!
Megragadtuk
Megdermedtem, mert eszembe jutott néhány régi film. Nyisd ki az ajtót: az ár elönti New Yorkot, egy sóhegy maga alá temet. Nyisd ki az ajtót, és minden idők legborzalmasabb szörnyetegei elkapnak hatalmas karmokkal, és egy feneketlen szakadékba dobnak.
Megragadtam a kilincset, s közben kivert a veríték Guanajuato az ajtó mögött susog. Lehet, hogy az a mexikói alagút vár, amelyben egy horrort forgattam; száztíz férfi, asszony és gyerek aszott hullája, akik kiszálltak a sírból, hogy az úton turistákra és az ítélet napjára várjanak
Guanajuato, ott vagy? - gondoltam. Nem! Benyitottunk. A tökéletesen olajozott ajtó halkan nyílt.
Zihálva bebotorkáltunk, s becsaptuk az ajtót. Megfordultunk.
Megdöbbentő látvány fogadott. Egy nagy szék állt ott.
Meg egy üres íróasztal
Az asztal közepén egy fehér telefon.
- Hol vagyunk? - kérdezte Crumley.
- A szapora lélegzetéből ítélve, a fiú tudja választ - válaszolta Henry. Crumley körbevilágított a szobán.
- Szűzmária, Caesar és Krisztus - kiáltottam. Manny Leiber széke.
Manny Leiber íróasztala. Manny Leiber telefonja,
Manny Leiber irodája.
Megfordultam, s a tükröt néztem, amely a most láthatatlan ajtót rejtette.
A kimerültségtől félig részegen álltam ott, s magamat bámultam a hideg üvegben.
S hirtelen eszembe jutott valami.
1826. Egy operaénekesnő öltözője. A tükör mögül egy hang ösztönzi, követeli, hogy átlépjen az üvegen, mint egy rettenetes Alice… átúszva a képzelet szárnyán, leereszkedve az alvilágba, ahol egy sötét köpenyt viselő, fehér álarcos férfi kíséri egy gondolához, amely sötét vizeken viszi egy eltemetett palotához és egy ágyhoz, egy koporsó formájú ágyhoz.
A fantom tükre.
A fantom utazása, a halál országából jövő fantomé. És most…
A széke, az asztala, az irodája.
De nem a fantomé. A Szörnyetegé. Félrelöktem a széket.
A Szörnyeteg… néha megtátogatja Manny Leiben? Megbotlottam, és elhátráltam.
Manny, gondoltam. Ő, aki nem annyira osztogatta, mint inkább kapta a parancsokat. Ő csak egy árnyék, nem a lényeg. Egy mellékelőadás, nem a fő attrakció. Filmgyárat vezet?! Nem. Utasításokat teljesít, amelyeket egy hang osztogat a telefonban? Igen. Ő egy hírnök. Mégis abban székben ül? Nem. Ő sohasem ült ott. Mert…?
Crumley meglökte Henryt. - Gyerünk!
- Mi? - kérdeztem zsibbadtan.
- Valaki bármelyik percben beeshet azon a tükrön! - Tükrön?! - kiáltottam.
Kinyújtottam a kezem.
- Ne! - mondta Crumley.
- Mit csinál? - kérdezte Henry. - Visszanézek - mondtam. Kitártam a tükörnek álcázott ajtót.
Kibámultam a hosszú alagútra, s hökkenten állapítottam meg, milyen messze eljöttünk, országról országra, rejtélyről rejtélyre, húsz éven át mostanáig, mindenszentektől mindenszentekig. Meg tudtam volna tenni ezt a hosszú utat Crumley és Henry nélkül, elhessegetve az árnyakat? Hallgatóztam.
Mintha kinyelt és becsapódott volna egy ajtó valahol a távolban! Vajon egy sötét hadsereg vagy egy magányos Szörnyeteg követ minket? Lehet, hogy hamarosan szétrobbant mindent valami halálos fegyver? Lehet, hogy…
- A fenébe! - mondta Crumley. - Idióta. El onnan!
Rácsapott a kezemre. A tűkör becsukódott. Megragadtam a telefont, és tárcsáztam.
- Constance! - kiáltottam: - Green Town! Constance visszakiáltott.;
- Mit mondott? - Crumley rám nézett. - Nem érdekes - tette hozzá -, mert…
A tükör megrázkódott. Futottunk.

55.

A filmgyár ugyanolyan sötétnek és üresnek tűnt, mint a temető a falon túl.
A két város úgy nézett ki, mintha ugyanaz az éjszakai levegő és ugyanaz a halálos fuvallat járta volna át: Mi voltunk az egyetlen élőlények az utcán. Valahol Fritz éjszakai felvételeket készít a néhai Galileáról és a felidézett Krisztusról. Valahol Maggie Botovin a vetítőjéhez hajol. Valahol a Szörnyeteg követ vérszomjasan, vagy meglapult?
- Nyugi! - szólt rám Crumley.
- Nem követnek bennünket - közölte Henry. - Hallgassatok egy vak ember szavára. Hová megyünk?
- A nagyszüleim házába.
- Hát ez elég jól hangzik - felelte Henry.
Suttogva beszéltünk botorkálás közben.
- Te jó isten, tud valaki a filmgyárban arról az átjáróról?
- Ha tudnak is róla, sosem mondták.
- Uram Atyám, gondolkozzatok Ha senki sem tudta, s a Szörnyeteg minden éjjel vagy minden nap eljött és hallgatózott a fal mögött, mindenről tud. Minden üzletről, a be- és kilépésekről, a tőzsdeárakról, a nőkről. Megrázza a Guyt, elveszi a pénzt, és fut.
- A Guyt?
- A Guy Fawkes bábut, a tűzijáték babát, amit máglyán égetnek el minden Guy Fawkes napján Angliában, november 5-én. Olyan, mint a mi Halloween ünnepünk, csak vallásos tartalommal. Fawkes majdnem felrobbantotta a parlamentét. Elkapták, és felakasztották. Valami ilyesmi van itt. A Szörnyeteg azt tervezi, hogy felrobbantja a Maximust. Nem szó szerint, hanem a felélesztett gyanakvással szaggatja darabokra. Mindenkit megrémít. Egy bábut ráz előttük Lehet, hogy már évek óta csinálja. Senki sem tudja, ki ő. Ő egy belső kereskedő, aki titkos információkat használ fel.
- Hé! - mondta Crumley. - Ez így túl kerek és világos. Nem tetszik ez nekem. Azt gondolod, hogy senki sem tud a fal mögött rejtőzködő Szörnyetegről, sem a tükörről?
- Aha.
- Hogy jön ide a filmgyár, vagy annak egy része, a főnököd, Manny, aki dührohamot kap, amikor meglátja Roy agyagmodelljét a Szörnyetegről?
- Nos…
- Tud Manny a Szörnyetegről, s ha tud, fél tőle? Bejötte a Szörnyeteg a filmgyárba éjjel? Ha bejött, akkor ő pusztította el Roy agyagfiguráit? És most Manny attól fél, hogy Roy meg akarja zsarolni, mert csak Roy tud a Szörnyetegről? Hogy van ez, hogy van, hogy van? Válaszolj, gyorsan!
- Az istenért, Crumley, kussolj!
- Kussoljak? Miféle otromba beszéd ez?
- Gondolkodom.
- Hallom, amint forognak a kerekek a fejedben. Mi ez itt? Senki sem tud arról, hogy ki rejtőzik a tükör mögött? Félnek az ismeretlentót? Vagy tudnak róla, s így kétszeresen félnek tőle, mert a Szörnyeteg túl sok mocskot gyűjtött össze. Nem merik keresztezni az útját. Biztos megbízott néhány ügyvédet, hogy intézkedjenek, ha vele történne valami.
Manny annyira pánikba esett, hogy tízszer teregeti ki a fehérneműjét naponta. Nos? Melyik a helyes megoldás? Vagy van egy harmadik verzió?
- Ne idegesíts! A végén egy gyáva alak lesz belőlem.
- A fenébe is, kölyök, ezt nem akarom - mondta Crumley savanyú képpel - Bocsáss meg, hogy megijesztettelek, de utálom, hogy azzal töltjük az időt, hogy a te bugyuta következtetéseidet hallgassuk. Egy alagúton rohanunk, s egy egész kaptárnyi méh van a nyomunkban, amit te bolydítottál fel. Egy maffia-fészket vagy csak egy magányos akrobatát zavartunk fel? Hol van Roy? Hol van Clarence, hol van a Szörnyeteg? Adj nekem egy, csak egyetlenegy bizonyítékot. Nos?
- Várj! - megálltam, és elindultam visszafelé. - Hova mégy? - kérdezte Crumley.
Kővetett a kicsiny domboldalra. - Hol a fenében vagyunk?
Körbenézett.
- A Kálvária-dombon.
- Mi az ott fenn?
- Három kereszt. Bizonyítékot akartál?
- És?
- Rettenetes érzés gyötör.
Kinyújtottam a kezemet, hogy megérintsem a keresztet. Valami ragacsos anyagba nyúltam, amelynek ugyanolyan szaga volt, mint az életnek. Crumley követte a példámat. Megszagolta az ujjhegyét, majd bólintott, amikor rájött, mi az.
Felnéztünk a keresztre, majd fel az égre. Egy idő után a szemünk hozzászokott a sötétséghez.
- Nincs ott semmi - morogta Crumley. - Igen, de…
- Elhiszem - bólintott, és ellépdelt Green Town felé. - Jézus? - suttogtam - Jézus.
Crumley felkiáltott.
- Ne ácsorogj ott!
- Nem ácsorgok!
Tízig számoltam, miközben lassan letöröltem a könnyeimet, kifújtam az orromat, aztán lesétáltam a dombról.
Elvittem Henryt és Crumley-t a nagyszüleim házába.
- Muskátli- és orgonaillatot érzek - emelte fel Henry a fejét.
- Aha.
- És nyírott füvet, polírozott bútorokat és rengeteg macskát.
- A filmgyárnak szüksége van egerészekre. Lépcsők, Henry, nyolc darab.
A verandán álltunk, és nehezen szedtük a levegőt.
- Istenem! - Elnéztem a környéket. Jeruzsálem dombjait, Green Townt, Galilea tengerét, s mögötte Brooklynt. - Mindvégig látnom kellett volna! A Szörnyeteg nem a temetőbe ment, hanem a filmgyárba! Micsoda építmény! Ha az alagutat használja, senki sem sejthet meg semmit. Nézi, ahogy mindenki megrémül a falra rakott testtől, beseperi a pénzt, újra megrémíti őket, és még többet tesz zsebre!
- Lehet - mondta Crumley -, hogy ezt csinálja. Vettem egy mély lélegzetet, majd kifújtam a levegőt. - Van még egy hulla, amiről még nem beszéltem.
- Inkább nem akarom hallani - morogta Crumley.
- Arbuthnot.
- Helyes!
- Valaki ellopta - tettem hozzá.
- Nagyon régen.
- Nem, fiacskám - mondta Henry. - Sosem volt ott. Az egy tiszta hely, egy jéghideg kripta.
- Nos, akkor hol volt ezen idő alatt Arbuthnot teste? - kérdezte Crumley.
- Te vagy a nyomozó. Nyomozd ki!
- Oké… hogy is van ez? Mindszentek-napi party. Valaki megmérgezi Arbuthnot italát, s indulás előtt nyomja a kezébe. Arbuthnot vezetés közben meghal, s összetör néhány kocsit. A boncolásnál kimutatják, hogy annyi méreg volt a szervezetében, amennyi még egy elefántot is földhöz vágott volna. A temetés előtt tanúk nélkül elhamvasztották. Ezért üres a kripta, ahogy Henry is elmondta.
- Ugye, megmondtam?! - helyeselt Henry.
- A Szörnyeteg tudva, hogy üres a sír és talán azt is, hogy miért, bázisként használja, felrakja az Arbuthnothoz hasonló testet a létrára, és figyeli, ahogy a felbolydult hangyák összevissza rohangálnak a fal túloldalán. Oké?
- Ezzel még mindig nem találjuk meg Royt, Jézust, Clarence-t vagy a Szörnyeteget - mondtam.
- Uram, szabadíts meg ettől a fickótól - esedezett Crumley. Megszabadult.
Félelmetes zsivaj hallatszott a sikátorokban, néhány utógyújtás, egy autóduda és egy kiáltás.
- Constance Rattigan - jelezte Henry.
Constance leparkolt az öreg ház előtt, s leállította a motort.
- Még akkor is hallom a motor hangját - mondta Henry -, amikor elzárja a gyújtást.
Az ajtónál találkoztunk vele.
- Constance! - üdvözöltem. - Hogy jöttél be az őr mellett?
- Könnyen - nevetett. - Régi bútordarab. Eszébe juttattam, hogy megtámadtam egyszer a férfimosdóban. Amíg ő elpirult, én behajtottam. Hé, átkozott legyek, ha ez nem a világ legjobb orrú vak embere!
- Még mindig a világítótoronyban dolgozol és hajókat irányítasz? kérdezte Henry.
- Ölelj meg!
- Biztosan kellemesen puha vagy.
- És Elmo Crumley, te vén gazember.
- Sosem téved - mondta Crumley, miközben alaposan megszorongat- Menjünk innen a fenébe! - javasolta Constance. - Henry? Gyerünk! - Már itt sem vagyok! - vágta rá Henry.
Az úton kifelé azt mormogtam, hogy "Kálvária". Constance lelassított, amint odaértünk az ősi dombhoz.
Teljes rőtétség uralta. Sem a Hold, sem a csillagok nem világítottak. Olyan éjszaka volt, amikor a kőd korán beborította Los Angelest, körülbelül százötven méter magasban. Ilykor nem indítják a repülőgépeket, és bezárják a légikikötőket.
Állhatatosan bámultam fel a dombra, remélve, hogy megtalálom Krisztust, még a mennybemenetele előtt.
- Jézus! - suttogtam.
A felhők megmozdultak. Láttam, hogy a keresztek üresek
Hárman mentek el, gondoltam. Clarence belefulladt a papírtengerbe, Phillips Doki eltűnt a Notre Dame sötétjében, délben, hátrahagyva egy cipőt. És most?
- Látsz valamit? - kérdezte Crumley.
- Talán holnap.
Amikor elgörgetem a Sziklát. Ha lesz hozzá merszem. A várakozás csendje uralkodott el a kocsiban.
- Menjünk! - javasolta Crumley.
- Menjünk - mondtam halltan.
A kapunál Constance odakiáltott valami trágárságot az őrnek, és ő hátrahőkölt.
Továbbmentőnk a tenger irányába Crumley lakásába.

56.

Megálltunk a házamnál. Amikor beszaladtam, hogy magamhoz vegyem a nyolcmilliméteres vetítőgépemet, csengett a telefon.
A tizenkettedik kicsengés után felkaptam.
- Hé - háborgott Peg. - Hogy állhatsz ott tizenkét csengésnyit a kezeddel a telefonkagylón?
- Asszonyi megérzés!
- Mi van? Ki tűnt el? Ki alszik az anyamedve ágyában? Nem hívtál. Ha ott lennék, kidobnálak a házból. Nehéz ilyen nagy távolságból kimondani, de: lépj le!
- Oké.
Ez mellbe vágta.
- Ne hülyéskedj! - mondta ijedten. - Te mondtad!
- Igen, de…
- Crumley vár odakinn.
- Crumley?! - sikította. - Az ég szerelmére! Crumley?!
- Azért, hogy megvédjen, Peg.
- Tud szájból szájba lélegeztetni? - Megbizonyosodik arról, hogy megetted a reggelidet, az ebédet vagy a vacsorát? Kizár a hűtőből, hogyha túl sokat eszel? Ellenőrzi, hagy cseréltél-e fehérneműt?
- Peg!
S mindketten nevettünk egy keveset.
- Tényleg elmégy otthonról? Anyuci pénteken a hatvanhetes járattal érkezik. Ott legyél! Az összes gyilkosságot fejtsd meg, temesd el a holttesteket, és dobd ki a telhetetlen nőket! Ha nem tudsz kijönni elém a reptérre, légy ágyban, mire a te anyucid hazaér. Nem mondtad, hogy "szeretlek"!
- Szeretlek, Peg.
- Még valami… az elmúlt órában ki halt meg?
A járdaszegély mellett várt Henry, Crumley és Constance.
- A feleségem nem akarja, hogy együtt lássanak minket - közöltem. - Szállj be! - sóhajtott Crumley.

57.

Nyugat felé hajtva az üres úton, ahol még egy autó szelleme sem tűnt fel, engedtük Henrynek, hogy ő mondja el, mi történt. Valahogy jó volt hallani a menekülésünk történetét egy vak ember elbeszélésében. Henry nemcsak a szájával beszélt, hanem az egész fejével, miközben orrával mélyeket szippantott a levegőhól, melyet felkavart fekete ujjai rajzoló mozdulataival. Vázlatot készített: az egyik helyre Crumley-t, a másikra önmagát állította, alulra engem, és mögénk a szörnyeteget. Vagyis azt a valamit, ami úgy várakozott a kriptaajtó előtt, ahogy egy földomlás zárja el a menekülés útját. Marhaság! Henry azt mondta, hogy mivel hidegre fordult az idő, fel kellett volna tekerni az ablakokat. Értelmetlen vállalkozás! A kocsinak nincs teteje.
- Ezért - jelentette ki Henry, levéve a szemüvegét a fináléhoz - hívtunk téged, őrült hölgy, hogy jöjj, és ments meg minket.
Constance mérgesen nézett hátra a visszapillantó-tükörben.
- A fenébe, túl lassan megyünk!
Adott még egy kis gázt. A fejünk engedelmesen billent. Crumley kinyitotta a lékára ajtaját.
- Oké. Kerüljetek beljebb! - mormogta. - Mennyi az idő?
- Késő- felelte Henry. - Az éjszaka virágzó jázminok épp most bontják ki a szirmukat.
- Igaz ez? - kérdezte Crumley.
- Nem, de szépen hangzik - Henry a láthatatlan hallgatóságra vigyorgott. - Adj egy sört!
Crumley körbeadta a söröket.
- Jobb lenne, ha gin is lenne benne - elégedetlenkedett Constance. - A fenébe! Van benne.
Beraktam a vetítőbe Roy Holdstrom filmjét, és lekapcsoltuk a villanyt. - Oké? - Bekapcsoltam a gépet. - Most!
S megkezdődött a film.
Rebegtek a képek Crumley falán. Csak harminc másodpercnyi használható film volt rajta, az is elég zavaros, mintha Roy néhány óra alatt csinálta volna néhány nap helyett, ameddig általában a figurák be- és visszaállítása és azok filmezése el szokott tartani.
- Te jó ég! - suttogta Crumley.
Mindnyájan kábultan ültünk.
A Szépség barátja volt, a Brown Derbyből.
- Nem bírom nézni - mondta Constance. De azért néne.
Crumley-ra pillantottam, és azt éreztem, amit valamikor régen, gyermekkoromban a bátyámmal a sötét moziban ülve. Crumley arca a bátyám arca volt harminc évvel azelőttről, elkápráztatva és elborzasztva egyszerre, kíváncsi és elutasító, az a fajta pillantás, amikor az emberek nézik, de nem akarják látni a közlekedési balesetet.
Mert a falon, közvetlenül és valóságosan megjelent az Emberszörny. Minden torz vonása, a szemöldök minden apró mozdulása, a kitáguló orrlyukak, az ajkak mozgása tökéletes mása volt azoknak a vázlatoknak, melyeket Doré rajzolt, miután hazajött hosszú éjszakai portyázásairól, London rőtét zugaiból, groteszk képekkel a szemhéja mögött; ilyenkor viszkettek az ujjai, s alig várta, hogy tollat, tintát és papírt ragadjon, s hogy elkezdjen dolgozat. Ahogy Doré emlékezetből rajzolt, Roy gondolatban lefényképezte a Szörnyeteget, hogy emlékezzen a legcsekélyebb mozgásra is: a szőrszálakéra az orrlyukakban, a szempillákéra. Emlékezett az elálló fülekre, és a folyton nyáladzó pokoli ajkakra. S amikor a Szörnyeteg ránk bámult, Crumley és én hátrahőköltünk. Látott minket. Gyilkolni jött.
Elsötétült a fal
Hallottam, ahogy kibuggyan belőlem:  - A szeme - suttogtam.
Kotorászni kezdtem a sötétben; visszapörgettem a tekercset, és újraindítottam.
- Nézzétek, nézzétek! - kiáltottam. Megállítottam a kamerát annál a kockánál. A vad tekintetbe őrület vegyült.
- Ez nem agyagfigura!
- Nem? - kérdezte Crumley. - Ez Roy!
- Roy?!
- Álarcban, a Szörnyeteget játszva.
- Nem!
Az arc ránk meredt, az élő szemek dühösen forogtak.
- Roy…
A fal elsötétült.
Pontosan, mint amikor az a Szörnyeteg, akivel a Notre Dame-ban találkoztam, s akinek most viszontláttam a szemét, hátratántorodott és elmenekült…
- Jézus! - mondta Crumley végül, s a falat bámulta. - Hát ez az, ami a temetőben kószál éjszakánként!
- Vagy Roy kószál…
- Az a lökött! Miért csinálta ezt?!
- A Szörnyeteg rántotta bele, miatta rúgták ki, majdnem a halálát okozta, mi mást tehet, mint azt, hogy utánozza, szörnnyé változik, arra az esetre, ha meglátják. Roy Holdstrom nem létezik, ha elrejtőzik a maszk mögé.
- Akkor is lököttség!
- Egész életében lökött volt - mondtam. - De most aztán igazán! - Mit akar elérni?
- Bosszút állni.
- Bosszút?!
- Azt akarja, hogy a Szörnyeteg pusztítsa el a Szörnyeteget - véltem.
- Hát, ez nem igaz! - Crumley a fejét rázta. - A pokolba! Forgasd le még egyszer a filmet!
Lejátszottam. A képek visszatükröződtek az arcunkon.
- Az pedig nem Roy! - morogta Crumley. - Egy agyagfigura, animáció.
- Nem. - Kikapcsoltam a vetítőt. Ülünk a sötétben.
Constance furcsa hangokat hallatott.
- Jé - jegyezte meg Henry. - Valaki sír!

58.

Félek hazamenni - szipogta Constance.
- Ki mondta, hogy haza kell menned? - kérdezte Crumley. - Költözz be egy kunyhóba, valamelyik szobába vagy egy kerti lakba.
- Nem - mormogta Constance. - Az az ő helye.
Mindnyájan az üres falat bámultuk, ahol nemrég még a Szörnyeteg arca villogott.
- Nem követett minket - mondta Crumley.
- És ha mégis? - siránkozott Constance, és kifújta az orrát. - Nem akarok egyedül lenni egy istenverte üres házban egy istenverte óceán mellett, amely éjjel hemzseg a szörnyektől. Megöregedtem. A végén még megkérek egy fickót, hogy vegyen feleségül.
Kinézett Crumley kertjére, s az éjszakai szél megmozgatta a pálmafákat és a magas füvet.
- Ott van.
- Fejezd már be! - szólt rá Crumley. - Nem tudjuk, hogy követtek-e a temetőn és az alagúton keresztül az irodába. Ki tudja, ki csapta be az ajtót. Lehet, hogy csak a szél volt.
- Mindig csak a szél csapja be… - Constance úgy remegeti, mintha a hideg rázná.
- Most mi legyen? - Borzongva dőlt hátra a székében, és keresztbe fonta a karját.
- Gyertek.
Crumley a konyhaasztalra terített egy rakás fénymásolatot. Három tucat hosszabb és rövidebb cikk, 1934 októberének utolsó napjairól és november első hetéről.
"ARBUTHNOT, A FILMMÁGNÁS, AUTÓBALESET ÁLDOZATA LETT", szólt az első. "C. Peck Sloane, a Maximul Filmgyár producere, és felesége, Emily, ugyanabbén a balesetben vesztették életüket."
Crumley rácsapott a harmadikra. "A Sloane házaspárt ugyanazon a napon temették, mint Arbuthnotot. A szertartásokat ugyanabban a templomban végezték Mindhármukat a szomszédos temetőbe temették."
- Hol történt a baleset?
- Hajnali háromkor. A Gower és a Santa Monica kereszteződésénél!
- Te jó isten! A temető sarkán! Alig egy háztömbnyire a filmgyártól!
- Borzasztóan összevág, igaz?
- Megspórolták az utazás. Meghalni a hullaház előtt, csak be kellett vinniük.
Crumley összevonta a szemöldökét, amikor megpillantott egy másik hasábot.
- Úgy tűnik, elég vad buli volt.
- Sloane és Arbuthnot részt vettek rajta?
- Phillips Doki azt mondja itt, hogy felajánlotta nekik, hazaviszi őket, de elutasították. A Doki előttük haladt, és áthajtott egy sárga lámpán. Arbuthnot és Sloane követték a piroson át. Egy ismeretlen autó ütközött nekik. Semmilyen más autó nem járt arra hajnali háromkor! A két kocsi kicsúszott, irányíthatatlanná vált, egy telefonfülkébe rohantak. A Doki odaszaladt a mentőládával, de már nem tudott tenni semmit. Mind meghaltak. A holttesteket a száz méterre lévő hullaházba vitték.
- Édes Istenem - mondtam -, ez így túl egyszerű!
- Ja - merengett Crumley. - Pokoli felelősség terhelte azt a hülye Dokit. Tiszta véletlen, hogy épp a helyszínen járt. Ő, mint a filmgyár egészségügyi és ellenőrző főnöke! És épp ő adja át a testeket a hullaháznak. Ő készítette fel a testeket a temetésre? Biztos? A temető részvényese. A húszas évek elején segített megásni az első sírokat. Világra segíti az embereket, részt vállal a távozásukban, s kezeli őket közben.
Az ember karján tényleg képes felállni a szőr, gondoltam, ahogy végignéztem magamon.
- Phillips Doki írta alá a halotti bizonyítványokat?
- Már azt hittem, sosem kérdezed meg! - bólintott Crumley. Constance, aki dermedten ült az egyik oldalon, és az újságkivágásokat bámulta, halkan megszólalt:
- Hol van az ágy?
Bevezettem a szomszédos szobába és leültettem az ágyra. Úgy fogta a kezemet, mintha nyitott Biblia lenne, és nagyot sóhajtott.
- Mondták már neked, hogy kukoricapehely-illatod van, és a leheleted édes, mint a méz?
- Ezt H. G. Wells mondta. Ezzel őrjítette a nőket.
- Túl késő van már az őrültségekre. Istenem, milyen szerencsés a feleséged, hogy esténként veled bújhat ágyba.
Lefeküdt, és sóhajtott. A főidőn ültem, s vártam, hogy becsukja a szemét.
- Hogy lehet az, hogy te nem öregedtél semmit három év alatt, míg én… ezret. - Halkan nevetett. Egy könnycsepp csorgott végig az arcán, majd eltűnt a párnán. - Ó, a francba! - siratta magát.
- Mondd el! - súgtam. - Mondd el. Mi az?
- Ott voltam… húsz évvel ezelőtt. A filmgyárban. Halloween éjszakáján.
Visszatartottam a lélegzetemet. Mögöttem árnyék vetődött az ajtóra, Crumley állt ott csendben, és hallgatott.
Constance tekintete a semmibe veszett. Visszatért abba az évbe, ahhoz az éjszakához,
- A legvadabb buli volt, amit valaha is láttam. Mindenki álarcot viselt, senki sem tudta, ki kicsoda, ki mit vagy miért iszik. Mindenhol ital, mindenki nevetett és ordibált. Kétszáz különböző ruha, háromszáz majdnem meztelen ember. Mindenki ivott és átszaladgált a temetőbe az alagúton keresztül, mintha a szesztilalom idején lettek volna. Titkos átjáró a sírok és az ünnepi pulykák között, mint azok a bukott filmek, amelyek ott rohadnak! Azt mondták, hogy egy héttel a baleset után befalazták az alagutat.
Az év balesete, gondoltam. Arbuthnot meghalt, a filmgyár összeomlik. - Nem baleset volt - suttogta Constance.
Árnyék suhant át sápadt arcán.
- Gyilkosság - mondta. - Öngyilkosság.
A pulzusom lüktetett. S Constance szorongatta a kezem.
- Igen - bólintott -, öngyilkosság és gyilkosság. Sosem találtuk ki, hogy hogyan, miért, vagy mi okból. Láttad a cikkeket. Két autó ütközött a Gower és Santa Monica sarkán, későn, senki nem látta. Minden ember álarcban ment el. A filmgyár utcái olyanok voltak akkor hajnalban, mint azok a velencei kanálisok; minden gondola üres, és a dokkok teleszórva fülbevalókkal és fehérneműkkel. Engem is elkapott a láz. Később olyan híresztelések terjedtek el, hogy Sloane rajtakapta Arbuthnotot a saját feleségével a fal innenső vagy túlsó oldalán. De az is lehet, hogy Arbuthnot látta meg Sloane-t a feleségével szeretkezni. Istenem, téged nem őrjítene meg, ha a szeretődet látnád a saját férjével szerelmeskedni egy őrült bulin? Így hát a két kocsi egymást követve nagy sebességgel elszáguldott. Arbuthnot nyolcvan mérföldes sebességgel robogott a Sloane házaspár után. A Gower sarkán ért véget az útjuk, egy telefonfülke oldalában, A hírek megdöbbentettek minket. Phillips, Manny és Groc elrohantak A katolikus templomba vitték a holttesteket. Arbuthnot templomába. Pénzt helyezett el ott, hogy az megmentse őt a pokol tüzétől, mint mondta. De már elkésett. Meghaltak, és átvitték őket az utca túloldalán levő hullaházba. Rég volt: Másnap Groc és Phillips úgy néztek ki, mintha saját temetésükön gyászolnának. Délre befejeztem a filmem utolsó jelenetét. A filmgyár egy hétig zárva tartott. Gyászszalagokat akasztottak mindenhova, köddel fújták be a termeket és az utcákat. Ködbe borult minden. A főcímek azt hirdették, hogy mindhárman jókedvűek és részegek voltak, s hazafelé tartottak. Nem. Bosszúhadjárat volt; a szerelem meggyilkolásáért indított hadjárat. Szegény hapsik és szegény fülig szerelmes kis szajha, a fal mögé temették őket két nappal később. A temetőbeli alagutat befalazták és… a fenébe is… - sóhajtott. - Azt gondoltam, hogy ezzel vége. Azonban ma éjjel a nyitott alagúttal, Arbuthnot hamis testével a falon, és azzal a borzalmas és őrült szempárral minden újra kezdődik. Mit jelent ez az egész?
Lecsukódott a szeme, elhalkult a hangja, s már majdnem aludt. Megrándult a szája. Kábultan és szaggatottan beszélt.
- Szegény szent ember. A hülye…
- Miféle szent ember a hülye? - kérdeztem.
Crumley előrehajolt az ajtóban.
Constance félálomban válaszolt:
-…pap. Szegény szerencsétlen. Letámadták. A filmgyár lefizette. A vér a baptistákra száll. Hullák, Istenem, hullák mindenhol. Szegény bolond…
- A St. Sebastian papja? Ő az a szegény bolond?
- Igen, igen. Szegény fickó. Szegény mindenki - mormolta Constance. - Szegény Arby, az az őrült zseni. Szegény Sloane. Szegény felesége, Emily Sloane. Mit mondott azon az éjszakán? Örökké akar élni. Fiú! Milyen meglepetés lehet felébredni a semmiben! Szegény Emily! Szegény "Mályvarózsa Ház". Szegény én.
- Szegény… mit mondtál az előbb?
- Mályva… - elmosódott a hangja - ró… zsa…
Elaludt.
- Nincs ilyen nevű film - motyogtam.
- Nincs - mondta Crumley, és be jött a szobába. - Nem film, hanem… Benyúlt az asztal alá, elővette a telefonkönyvet, és belelapozott. Hangosan felolvasta:
- Mályvarózsa Szanatórium: A St. Sebastian-templom mellett van, ugye?
Crumley egészen közel hajolt Constance füléhez
- Constance - suttogta. - A Mályvarózsa Ház. Hol van?
Constance sóhajtott, eltakarta a szemét, és megfordult. A falnak motyogott még néhány szót arról a régmúlt éjszakából.
…örökké élni… megtudta… szegény mindenki… szegény Arby… szegény pap… szegény hülye…
Crumley felegyenesedett.
- A fenébe! - morogta. - A fene egye meg. Igen. A Mályvarózsa Ház. Egy kőhajításnyira a…
…a St. Sebaltian-templomtól - fejeztem be. - Miért van olyan érzésem, hogy oda fogsz vinni?

59.

Te - mondta Crumley a reggelinél -, úgy nézel ki, mintha a halál felmelegített volna. Te pedig - mutatott a vajas pirítósával Constancera -, úgy nézel ki, mint a kegyelem nélküli Ítélet.
- Én hogy nézek ki? - kérdezte Henry. - Nem látlak.
- Nagyon vicces - mondta a vak ember.
- Le a ruhákkal - motyogta Constance kábultan, mintha valamilyen bugyuta hirdetést olvasna. - Ideje úszni egy kicsit. Nálam!
Elhajtottunk Constance házához. Fritz telefonált.
- Kész van már a film közepe? - harsogta - Vagy az eleje hiányzott? Szültségünk van egy átalakított Hegyibeszédre!
- Újra kell írni? - kiáltottam én is.
- Olvastad mostanában? - Fritz a telefonon keresztül úgy tett, mint amikor Crumley ki akarja tépni a haját. - Csináld meg! Aztán írj valami narrációt az egész istenverte filmre, hogy elfedje a többi tízezer himlőhelyet és pattanást, az eposzunk tőréseit. Olvastad mostanában a Bibliát?
- Nem az egészet.
Fritz újabb csomó haját tépte ki. - Nézd át!
- Nézzem át?!
- Hagyjál ki néhány oldalt. Légy a filmgyárban ötre.
Letette.
- Le a ruhákkal! - mondta Constance, még mindig álmosan. - Mindenki a vízbe!
Úsztunk. Követtem Constance-t olyan messze, ameddig tudtam, aztán a fókák üdvözölték őt és elúsztak vele.
- Istenem - mondta Henry, a vízben ülve. - Évek óta most fürödtem először!
Megittunk öt üveg pezsgőt kettő előtt, és még mindig nagyon boldognak éreztük magunkat.
Aztán valahogy leültem, megírtam a Hegyibeszédemet, és felolvastam a tenger morajlása közepette.
Sokáig tartott.
Amikor befejeztem, Constance halkan megjegyezte: - Hol iratkozhatok be vallásoktatásra?
- Jézus büszke lenne rád - dicsért Henry.
- Lovaggá ütlek - mondta Crumley, és pezsgőt öntött a fülembe -, zsenikém.
- Egy fenét - mondtam szerényen.
Bementem, és ráadásként belovagoltattam Józsefet meg Máriát Betlehembe, felsorakoztattam a bölcseket, elhelyeztem a Gyermeket a jászolban, miközben az állatok hitetlenkedő szemekkel nézték, és az éjszakai tevekaravánok, különös csillagok és csodálatos születések között meghallottam Crumley hangját mögöttem, amint azt mondja:
- Szegény szent bolond. Tárcsázta az információt.
- Hollywood? - kérdezte. - Mennyi a St. Sebaltian-templom száma?

60.

Crumley három-harminckor rakott ki a templom előtt. Az arcomat vizslatta, és azt is meglátta, ami a fejemben járt.
- Elég ebből! - rendelkezett. - Ne vágj ilyen bamba pofát, mint egy cirkuszi légtornász! Mert ha te hibázol, én zuhanok le!
- Crumley!
- Hát, gondolj a tegnapi kínos versenyfutásra a csontkamrában és az alagútban; Roy kitartó bujkálására és Vak Henryre, aki a nádpálcával csapkodva harcolt a kísértetek ellen, és arra, ahogy Constance újra élte a rettenetet, mégis kitálalt. Az én ötletem volt, hogy idegyere, de most úgy állsz itt, mint egy magas intelligenciájú bohóc, aki épp egy szikláról készül leugrani!
- Szegény szent ember. Szegény hülye. Szegény pap - feleltem - Már megint kezded!
Elhajtott.

61.

Átsétáltam a templomhoz, amely méreteiben kicsinek tűnt, de a díszítése ragyogóvá varázsolta. Bementem, és megálltam az oltár előtt, amely ötmillió dollár értékű aranyból és ezüstből készülhetett. A középen levő Krisztus-szobrot beolvasztva, a fél országot meg lehetett volna venni. Rengeteg értéket halmoztak itt fel. Miközben ott álltam elkábulva a keresztről visszaverődő fényben, Kelly atya hangját hallottam meg a hátam mögött.
- Ön az a forgatókönyvíró, aki telefonált, hogy van egy problémája? - szólt halkan a padok közül.
A hihetetlenül fényes oltárt tanulmányoztam.
- Bizonyára sok gazdag híve van, atyám - mondtam.
Arbuthnot, gondoltam.
- Ó, nem, most üres a templom, e csendes órában. - Kelly atya átlépkedett a padok között, és kinyújtotta mancsát. Száznyolcvan centi magas volt, az izomzata akár egy atlétáé. - Szerencsére van néhány hívünk, akiknek állandó problémájuk van a lelkiismeretükkel. Minden pénzüket a templomra költik. Kínos a vétkezőktől pénzt elfogadni, de jobb, mintha azt lóversenyen dobnák ki az ablakon: Nagyobb esélyük van itt a nyerésre, mert én beléjük oltom a Jézustól való félelmet. Miközben a pszichiáterek kibeszélik a lelküket, én egy-egy jól irányzott pokoli kiáltással nevelem őket. Jöjjön, foglaljon helyet. Szeret a skót whiskyt? Gyakran gondolkodom azon, hogy ha Krisztus most élne, vajon ő szeretné. Ez persze költői kérdés. Erre jöjjön!
Bementőnk az irodába.
- Attól a bolond filmtől jön, amelyet épp most fejeznek be odaát a filmgyárban? Fritz Wong még mindig ugyanolyan őrült dolgokat mond?
- És ugyanolyan jókat.
- Jó hallani, hogy egy író dicséri a főnökét. Én ritkán tettem. - Ön? - kérdeztem meglepődve.
Kelly atya nevetett.
- Fiatalemberként kilenc forgatókönyvet írtam, amelyeket sosem mutattak be. Harmincöt éves koromig mindent megtettem, hogy eladjam őket. Aztán azt mondtam, a pokolba az egésszel, és papnak álltam, de későn. Nehéz volt. A templom nem fogad be olyan komolytalan embereket, mint amilyen én vagyok. Úgy verekedtem át magam a szemináriumokon, hogy rengeteg keresztény témájú dokumentumfilmet készítettem. Most beszél jen ön!
Nevettem. - Mi olyan mulatságos? - kérdezte Kelly atya.
- Arra gondoltam, hogy az íróink ismernék az ön múltját, állandóan itt nyüzsögnének, hogy válaszokat kapjanak a kérdéseikre, s közben úgy tennének, mintha gyónni jönnének! Hogy írta meg ezt a jelenetet, hogy fejezte be azt, hogy kezdte…
- Tönkretették a hajót és elsüllyesztette a legénységet! - Megitta a whiskyjét, és kuncogva újratöltött, aztán elkezdtünk fecsegni, mint két öreg, edzett író. Meséltem neki a Messiásomról, ő pedig mesélt nekem a Krisztusáról.
Aztán azt mondta:
- Úgy látom, jól és simán dolgozott. Azok a kétezer évvel ezelőtti öregfiúk is készítettek efféle tákolmányokat, ha megfigyeljük a Máté és János közötti különbséget.
Beszélni szerettem volna, de nem mertem forró olajat önteni egy papra, aki szenteltvizet osztogat.
Felálltam. - Nos, köszönöm, atyám. Lenézett kinyújtott kezemre.
- Fegyvert hord magánál - mondta könnyedén -, mégsem sütötte el. Üljön vissza.
- Minden pap így beszél?
- Az írek igen. Maga a fa körül táncol, de egyetlen almát sem rázott le. Rázza meg!
- Azt hiszem, azt fogom tenni. - Kortyoltam egyet a poharamból. Nos… Képzelje el, hogy katolikus vagyok…
- Elképzelem.
- Gyónni szeretnék.
- Mindig szoktak gyónni.
- És idejövök éjfél után…
- Szokatlan időpont - mondta, de fények lobbantak mindkét szemében.
- Kopogok az ajtón…
- Igen? - kissé előre hajolt. - Tovább.
- Beengedne? - kérdeztem.
Visszadőlt a székben.
- Valamikor a templomok mindig nyitva álltak - folytattam.
- Régen - mondta sokkal halkabban.
- Nos, atyám, ha irtózatos szükségemben éjjel bekopogok, beenged?
- Miért ne? - A fények lobogtak a szemében, mintha meggyújtottam volna a kanócot, hogy jobban égjen.
- A világtörténelem legbűnösebb teremtménye miatt. - Nincs ilyen teremtmény.
Megdermedt a nyelve az utolsó főnév hallatán, de már késő volt. Módosította a kijelentést azzal, hogy újrafogalmazta a mondatot.
- Nincs ilyen személy.
- De - folytattam - ha az elkárhozott Júdás jön könyörögve - itt megálltam - olyan késői órán?
- Iskariót? Felkelnék hozzá, igen.
- És mi van akkor atyám, ha ez az elveszett ember nem csak egyszer egy héten, hanem az év legfőbb éjszakáján bekopogna? Felkelne, vagy nem venne róla tudomást?
Ez megtette a hatását. Kelly atya felugrott, mintha a dugót akarná visszadugni az üvegbe. Elsápadt az arcától a haja tövéig.
- Az előbb menni akart. Nem tartom vissza.
- Nem, atyám. - Igyekeztem bátor lenni. - Szüksége van rám. Kopogtattak az ajtaján húsz évei ezelőtt, ezen a héten, későn. - Ráhibáztam. Álmában hallotta, hogy döngetik az ajtaját…
- Egy szót se többet! Menjen innen!
- Hogy lehet egy ilyen kis templomnak ilyen gazdag belső díszítése? kérdeztem. - A keresztelő őrmagában eltartana egy bíborost és választhatna egy pápát.
- Egyszer - mondta Kelly atya, miközben az üres pohár fenekét nézte - szívesen elküldeném magát a pokol tüzére!
Leejtette a poharat. Nem szedte fel a darabjait.
- Viszlát! - mondtam.
Kiléptem a napfénybe.
Elindultam északnak a templom hátsó részén. Mindenhol gyom és magas fű nőtt, itt-ott néhány lóherefolt és kései napraforgók, amelyek bólogattak a meleg szélben. Egy fehér gerendás ház állt ott, s egy kivilágítatlan tábla jelezte: MÁLYVARÓZSA SZANATÓRIUM.
Két szellemet láttam az úton. Az egyik nő vezette a másikat. "Egy színésznő" - mondta Kelly atya. - "Elfelejtettem a nevét." Az egyik szellem vissza jött, egyedül. Sírt.
- Constance? - suttogtam.

62.

A filmgyár falához sétáltam, hogy átnézzek rajta.
Hitler a bunkerében, a Harmadik Birodalom utolsó napjaiban; gondoltam.
Róma ég, közben Néró újabb fáklyákat keres.
Marcus Aurelius a fürdőben, felvágott erekkel hagyja, hogy elfolyjon az élete.
Csak mert valaki, valahol parancsokat ordibál, festőket bérelnek fel túl sok festékkel, férfiakat porszívókkal, hogy felszívják a nem létező szemetet.
Az összes kapu közül egy volt nyitva: három őr állt éberen előtte, megvizsgálva minden arcot.
Ekkor Stanislau Groc felbúgatta a motort a kapu előtt, s azt kiáltotta:
- Utat!
- Nem, uram - mondta az őr csendesen. - Parancsom van felülről. Senki sem hagyhatja el a filmgyárat a kővetkező két órában.
- Én Los Angeles polgára vagyok; nem ezé az átkozott hercegségé!
- Ez azt jelenti - kérdeztem a rácson keresztűt -, hogy ha bejövök; nem mehetek ki!
Az őr bemondta a nevemet.
- Ön bejöhet, és ki is mehet. Ez a parancs.
- Érdekes - mondtam. - Miért én?
- A fenébe! - Groc kiszállni készült.
Beléptem a kapun, és kinyitottam Grocnak az ajtót.
- Be tudna vinni Maggie szobájáig? Mire visszaér, valószínűleg kiengedik.
- Nem. Csapdába kerültünk - felelte Groc. - Ez a hajó egész héten süllyedni fog, és nincsenek mentőcsónakok. Fusson, mielőtt maga is ittragadna!
- Igaz, igaz - mondta az őr gyorsan. - Ez nem paranoia.
- Hallgasson rá! - Groc arca sápadt volt. - A stúdióőr nagy pszichiáter. Ez az utolsó lehetősége!
Haboztam, s közben az arcát figyeltem, amelyen nyoma sem látszott a megszokott arroganciának. Olyan volt, mint egy mintateszt a tévében, amikor bemocskolnak valakit, aztán letisztítják. Bementem, és becsaptam az ajtót.
- Hé, mi ez a zűravar?
Minden ajtó tárva-nyitva állt, szellőztették. A kinti helyszíneken legalább hat helyen javítások folytak. Az öreg díszleteket összetörték és kihordták a napra.
- Minden más napon csodálatos lenne! - kiabálta túl Groc a motor hangját. - Én imádon az ilyesmit. A káosz az életem. Tőzsdekrach? Felborult komphajó? Pompás! 1940-ben csak azért mentem vissza Drezdába, hogy lássam az elpusztult házakat és a megfélemlített embereket.
- Na ne!?
- Maga nem szerette volna látni? Vagy az 1940-es londoni tűzvészi. Minden alkalommal, amikor förtelmesen viselkedem; boldognak érzem magam!
- Nem a jó dolgok teszik boldoggá? A művészek, a kreatív férfiak és rótt?
- Nem, nem. - Groc gyorsított. - Azoktól depressziós leszek. Szélcsend az őrültségek között. Azért enyészik el a világ, mert néhány naiv bolond eltolja a tájat a vágott rózsáival, a csendéletekkel és azzal, hogy fantasztikus beállításokban mutatja be a barlanglakók életét. Elhatároztam már évekkel ezelőtt, amióta mérhetetlen a salak a kontinensen, hogy veszek egy jó cipőt és egy jót fetrengek benne, mint egy kílgyerek. De ez itt nevetséges; bezárnak minket egy hülye gyárba. Nevetni akarok rajta, nem elpusztíttatni magamat általa. Fogódzkodjon! - Elkanyarodtunk a Kálvária mellett.
Majdnem felüvöltöttem.
A hamvasztóból fekete füst gomolygott.
- Bizonyára a három kereszt - mondtam.
- Talált! - Groc felhorkant. - Kíváncsi vagyok, mit csinál majd Jézus ma éjjel?
Ránéztem.
- Jól ismeri?
- A muskotály-Messiást? Én készítettem! Ahogy másokat is megcsináltam már, miért ne alkottam volna meg Krisztus kezét?! Megvágtam a húst, hogy gyengének látsszanak az ujjak: a Megváltó keze legyen. Miért ne? A vallás nem csak játék? Az emberek azt gondolják, megváltásvár rájuk. Mi tudjuk, hogy nem. De a töviskorona, a stigmák! - Groc behunyta a szemét, mintha még mindig a telefonfülke felé száguldana, befordult és megállt.
- Elhiszem, hogy te csináltad - mondtam végül.
- "Ha Krisztust játszod, azonosulj vele!" Mondtam Jézusnak, hogy csinálok neki olyan szeghelyeket, mint amilyenek a reneszánsz festményeken látszanak. Rávarrom Masaccio, da Vinci, Michelangelo stigmáit! A Pietá márványhúsából. És mint láthatta, bizonyos éjszakákon……véreznek.
Kinyitottam az ajtót.
- Azt hiszem, gyalog teszem meg az út hátralevő részét.
- Nem, nem - mentegetőzött Groc, eközben élesen nevetett. - Szükségem van magára. Micsoda irónia! Ki kell vinnie majd a kapun. Menjen, beszéljen Botwinnal, aztán elhajtunk.
Félig nyitva tartottam az ajtót; még nem döntöttem: Groc játékos pánikot mutatott, s túláradóan vidám volt, majdnem hisztérikus. Nem tehettem mást, becsuktam az ajtót. Groc továbbhajtott:
- Kérdezzen, kérdezzen! - noszogatott Grog
- Oké - próbálkoztam, - Meséljen azokról az arcokról, amiket gyönyörűvé varázsolt.
Groc beletaposott a gázba.
- Azt mondtam nekik, hogy őrökké úgy maradnak, és a bolondok elhitték Különben visszavonulok, ha kijutok a kapun. Jegyet vettem egy világ körüli hajóútra, holnapra. Harminc év után megkeseredett a nevetésem. Menny Leiber? Egy napon meghal. Doki? Tud róla? Ó máris elment.
- Hova?
- Ki tudja? - Groc a filmgyáron túlra, a temető felé pillantott. Tovább hajtottunk. Groc biccentett.
- Szeretem Maggie Botwint. Ugyanolyan maximalista sebész, mint én. - Nem olyan, mint maga.
- Ha ilyen lenne, meghalna. És maga? Nős, az elkedvetlenedés időbe kerül. Még hetvenéves sem lesz, amikor egy aknamezőn találja magát keresztre feszítve, ha így folytatja! El fogják felejteni a filmjeit.
- Nem - mondtam. Groc rám nézett.
- Nem - hagyta rám. - Maga tényleg úgy néz ki, mint egy felszentelt bolond. A maga filmjei fennmaradnak.
Befordultunk még egy sarkon. A tisztítók és festők felé biccentettem. - Ki rendelte el ezt a munkát?
- Menny, természetesen.
- Ki parancsolta Mennynek? Ki az, aki igazán parancsol itt? Valaki egy tükör mögött? Valaki egy falon belül?
Groc gyorsan megállította a kocsit, és maga elé meredt. Tisztán láttam, mint lüktet egy ér a halántékán.
- Nem tudok válaszolni.
- Nem? - kérdeztem. - Körbenézek, és mit látók? Egy bezárt filmgyárat, nyolc film kellős közepén: Az egyik egy óriási eposz, két nappal a befejezés előtt: Valaki hirtelen hóbortból azt mondja: Az ajtókat becsukni! És megjelennek ezek a festők és takarítók. Őrültség bezárni egy filmgyárat, amely kilencven-százezer dollárt termel naponta. Ki adta ezt az utasítást?
- Mi? - kérdezte Groc halkan.
- Nos, láttam Phillipset, s tudom, hogy olyan, mint egy medúza; mérgező, de gerinctelen. Menny hatalma az etetőszékig elég. A magáé? Egy maszk van a maszkja alatt, s az alatt még egy. Senkinek sincs elég hatalma, hogy leállítsa ezt az istenverte filmgyárat. Valaki mégis megtette! Olyan az a filmgyár, mint egy nagy fehér bálna. Szigonyokat dobnak bele. Kell, hogy legyen egy mániákus kapitánya.
- Akkor mondja meg, ki Ahab? - kérdezte Groc.
- A létrás ember a temetőben. Parancsolgat, és mindnyájan engedelmeskednek neki - mondtam.
Groc hármat pislantott hatalmas, rőtét szemével. - Én nem - felelte mosolyogva.
- Nem? És miért nem?
- Gondolkozzon, maga istenverte hülye! - Groc ragyogott, s közben az eget nézte. - Gondolkozzon! Csak két olyan zseni van, aki olyan tökéletesen be tud balzsamozni egy hullát, hogy megállít ja az emberek szívét! Elkapta egy nevetőgörcs - Ki tud olyan arcot készíteni?!
- Roy Holdstrom!
- Igen. És még?!
- Lenin… - dadogtam. - Lenin sminkmestere?
Slanislau Groc rám mosolygott.
- Slanislau Groc - ismételtem dermedten. - Maga. Szerényen lehajtotta a fejét.
Maga! - gondoltam. Nem a Szörnyeteg, nem! Hanem Groc!
- Miért?
- Miért? - vigyorgott Groc. - Istenem, hogy felrázzam a dolgokat! Unalmas itt, már évek óta! A Doki elfogulta magát a fecskendőivel. Manny önmagát marcangolta: Nekem viszont még nem volt elég a nevetésből! Így hát felélesztettem a halottat! De maga elrontotta a mókát; megtalálta a testet, de nem szólt róla senkinek Azt reméltem, hogy kiabálva fog végigrohanni az utcákon. Ehelyett hallgatott. Szükség volt egy pár névtelen telefonhívásra, hogy a temetőre tereljem a filmgyár figyelmét. Aztán jöhetett a riadalom. A zűrzavar.
- Maga csalt engem és Royt a Brown Derbybe, hogy lássuk a Szörnyeteget?
- Igen.
- És mindezt tréfából? - hebegtem.
- Nem csak tréfából. Ahogy maga is mondta; valaki rátelepedett a filmgyárra. Már hónapok óta érzem. Ezért odaraktam azt a létrát. És felvettem a fizetséget, ahogy mondta.
"Zsarolás" - suttogta az agyamban Crumley.
- Megrémítettem Mannyt, Phillips Dokit; Jézust, mindenkit; még a Szörnyeteget is!
- A Szörnyeteget? Meg akarta rémíteni?
- Miért ne? A tőrreg! A társaság! Mind fizetnek, amíg rá nem jönnek, hogy én állok a dolog mögött.
- Ez azt jelenti, édes Istenem, hogy maga mindent tud Arbuthnot haláláról. Megmérgezték? Igaz?
- Á - mondta Groc -, ezek csak spekulációk, elméletek.
- Hány ember tudja, hogy megvette arra a világ körüli útra a jegyet?
- Csak maga, szegény, szomorú, kedves bolond. De azt hiszem, valaki rájött. Mi másért zárták be a kaput, ha nem azért, hogy engem csapdába ejtsenek?
- Igaz - mondtam. - Elgörgették a hővel Krisztus sírja elől. S most kell nekik egy test, amit odatesznek
- Az enyém - bólintott Groc kifejezéstelenül
A belső rendőrség kocsija állt meg mellettük. Az őr kihajolt.
- Menny Leiber látni akarja.
Groc megroggyant, a húsa a vérébe, a vére a lelkébe, a lelke a semmibe.
- Ez az! - suttogta.
Menny irodájára gondoltam, az íróasztala mögötti tükörre és az amögött húzódó katakombákra.
- Fusson innét gyorsan! - szóltam neki.
- Bolond - felelte Groc. - Milyen messze juthatnék? - Groc megpaskolta a kézfejemet remegő ujjaival.
- Bohóc, de jó bohóc. Nos, innentől kezdve mindenkinek, aki velem mutatkozik, vállalnia kell a kockázatot, mikor arra kerül a sor. Hát akkor tessék!
Az ülésre hajította a táskáját, kinyitotta, majd újra becsukta. Egy pillanatra százdollároskötegek villantak a szemembe.
- Markoljon hete. Nekem most úgy sincs rá szükségem. Dugja el gyorsan. Nem lesz pénzgond ja élete végéig.
- Kösz, de nem fogadhatom él:
Megint meglódította a táskát, de ezúttal a térdemnek Elrántottam, mert úgy éreztem, mintha jeges tőr hatolt volna bele.
- Bohóc - ismételte -, de jó bohóc. Kiléptem a házból.
A berregő motorú rendőrautó épp beállt a ház elé, és halkan dudált egyet, csak egyszer. Groc rábámult, majd felém fordult a tekintete, és fülemet, szemhéjamat és államat kezdte fürkészni.
- A bőrének nem lesz szüksége kozmetikára. Mi az a harminc-egynéhány év!
Flegmán elbiggyesztette az ajkát. Elkapta a szemét, megragadta a kormányt és elhajtott.
A rendőrautó befordult a sarkon, Groc kocsija pedig egy, a filmgyár hátsó része felé haladó halottaskocsit követett.

63.

Felmentem a Maggie Botovin hüllőpalotájába vezető lépcsőn. A sok kivágott jelenet, a csörgőkígyóra emlékeztető filmtekercsek és ezek zizegő hangja miatt nevezték el így.
A kis szoba üresen állt. A régi szellemek eltűntek A kígyók ezentúl máshol tekeredtek.
Ott álltam a csupasz polcok között, és amint körbejártattam a szemem, megpillantottam egy cetlit a néma Moviolájának tetejéhez tűzve.
MAGA DRÁGA LÁNGÉSZ. MEGPRÓBÁLTAM TELEFONON
ELÉRNI AZ ELMÚLT KÉT ÓRÁBAN. ELHAGYTUK A JERIKÓI CSATATERET. A VÉGSŐ CSATÁT AZ ÉN HEGYOLDALI BUNKEREMBEN FOGTUK MEGVÍVNI. HÍVJON ÉS JÖJJÖN!
SIEG HEIL, FRITZ ÉS HASFELMETSZŐ JACQUELINE.

Összehajtottam a cetlit akkorára, hogy beleférjen a noteszomba, hogy majd újra elővegyem öreg napjaimban. Lementem a lépcsőn, és kiléptem a stúdióból.
Rohamcsapatoknak nyoma sem volt.

64.

A tengerparton kószálva beszámoltam Crumley-nek a papról, a nádason át vezető útról, meg a két nőről, akik akkor régen arra sétáltak.
Constance Rattigant a strandon találtuk. Most láttam őt először a homokon feküdni. Azelőtt mindig vagy a medencében volt, vagy a tengerben. Most a kettő között feküdt, mintha nem lett volna ereje bemenni a vízbe, de ahhoz sem, hogy visszavánszorogjon a házához. Szánalmas volt látni, mennyire elgyengült, tehetetlen és sápadt.
Leguggoltunk mellé a homokba, várták, hogy mikor érzi meg jelenlétünket és emeli ránk szemét.
- Már régóta hazudsz nekünk - jegyezte meg Crumley. A nő szeme megrebbent.
- Melyik hazugságra gondolsz?
- Arra, amikor azt állítottad, hogy már a közepén otthagytad azt a bizonyos éjszakai partit húsz évvel ezelőtt. Te is tudod, hogy végig ott maradtál.
- Mit csináltam? - fordította el a fejét Constance. Nem tudtuk megállapítani, hogy a szürke tengert bámulja-e, mely fölött kora délutáni köd kezdett leereszkedni hogy elrontsa a napot.
Elvittek a baleset színhelyére. Az egyik barátodnak segítségre volt szüksége:
- Sohasem voltak barátaim.
- Ugyan már, Constance - ellenkezett Crumley. - Vannak bizonyítékaim. Tényeket gyűjtöttem össze. Az újságok szerint, három temetés volt ugyanazon a napon. Kelly atya, a baleset helyszínéhez közel eső kis templomban azt állítja, hogy Emily Sloane a temetések után halt meg. Mit szólnál, ha törvényszéki engedélyt szereznék a Sloane-sír felnyitására? Egy vagy két tetemet találnék? Én úgy gondolom, hogy egyet, és akkor hová lett Emily? Vajon ki vitte el? Talán te? Kinek az utasítására?
Constance Rattigan teste remegni kezdett. Nem tudtam megítélni, hogy egy régi bánat felemlegetése sokkolta-e így, vagy a ránk telepedő köd váltotta-e ki belőle.
- Szavamra, nagyon okos vagy - mondta.
- Nem, csak időnként előfordul, hogy olyan ügyesen sikerül a fészekbe nyúlnom, hogy egyetlen tojást sem török el. Kelly atya mondta a forgatókönyvíró barátunknak, hogy Emily megőrült. Vezetni kellett. Te vigyáztál rá?
- Te jó ég - sziszegte Constance Rattigan. Egy hullám csapott fel a partra. A köd még sűrűbbé vált a bóják fölött. - Igen…
Crumley lassan bólintott, majd így szólt:
- Minden bizonnyal csak isten tudja hogyan, jócskán eltussolták a dolgot ott helyben. Valaki megtömte a templomi perselyt? Úgy értem, a stúdió felajánlotta, a francba, hogy is mondjam, hogy felújítja az oltárt, és mindörökre támogatja az özvegyeket, valamint az árvákat? Hogy egy hihetetlen vagyont adnak át a papnak hetente, hogy elfelejtse, amist egy nap elvezetted onnan Emily Sloant.
- Ez - mormogta Constance, szeme most már tágra nyelt, felült; és az égboltot kémlelte - ez is benne volt a pakliban.
- És még több pénzt ígértek a szegényeknek, aztán többet és többet, ha a pap hajlandó azt vallani, hogy a baleset nem a templom előtt történt, hanem úgy száz méterrel odébb, úgy hogy ő nem látta, amint Arbuthnot feltöri a másikautót, meggyilkolja az ellensédét, vagy hogy az ellenség felesége megőrül a szörnyűség láttán. Igaz?
- Ez - mormogta nagysokáca Constance - már majdnem megfelel az igazságnak. - És az, hogy te egy órával később kivezetted Emily Sloant a templomból, és akár egy élőhalottat, keresztülvitted az üres, napraforgóval és ELADÓ feliratú táblákkal teli telken…
- Minden szinte röhejesen könnyen és simán ment - emlékezett vissza Constance, de szürke arcán ezúttal nyoma sem volt annak, hogy nevetni lenne kedve. - A temetőudvar, a ravatalozó, a gyors szertartásokra fenntartott kápolna, az üres telek, az ösvény, és persze Emily. A francba! Ő akkor már előrement, legalábbis a gondolataiban. Nekem csak irányítanom kellett.
- Constance - kezdte Crumley -, él még Emily Sloane?
Constance apró, darabos mozdulatokkal fordította felém az arcát, akár egy felhúzható baba, amely tíz másodpercenként tesz egy mozdulatot, míg teljesen szembe nem kerültünk egymással, de tekintete elsiklott fölöttem, és a semmibe meredt.
- Mikor vittél utoljára virágot vagy ajándékot ennek a márványszobornak? - kérdeztem. - Egy olyan szobornak, amely sohasem látta a virágot, sem pedig téged, hanem a márvány belsejében élt, abban a hallatlan csöndben; mikor jártál ott utoljára?
Egy könnycsepp csordult ki Constance jobb szeméből.
- Régen minden héten mentem. Mindig abban reménykedtem, hogy majd csak felbukkan a vízből, mint egy jégbegy, és felenged. De végül már nem tudtam elviselni a csendet. Olyanná tett, mintha halott lennék.
A nő feje az iménti darabos mozdulattal most az ellenkező irányba fordult, egy tavalyi vagy néhány évvel ezelőtti emlék felé.
- Szerintem - szólt Crumley - ideje lenne ismét virágot vinni neki, nem?
- Nem tudom.
- Dehogynem. Mi a helyzet a Mályvarózsa Házzal?
Constance Rattigan hirtelen felugrott, a tengerre pillantott, a hullámverés felé futott, majd a vízbe vetette magát.
- Ne! - üvöltöttem.
Hirtelen félelem fogott el. Még a legjobb úszókat is örökre elnyelheti a tenger.
A hullámverés vonalához futottam, és éppen kezdtem lerúgni a cipőmet, mikor Constance, vizet köpködve, mint egy fóka, megrázva magát, mint egy kutya, előbukkant a hullámok közül, és a partra vonszolta ma gát. Mikor szilárd talajt érzett a lába alatt, megállt, és hányni kezdett. Úgy pattant ki a szájából, mint egy dugó. Ott állt csípőre tett kézzel, és nézte, amint a dagály elsodorja a hányadékát.
- Átok ül rajtam - mondta különös hangsúllyal. - Ezek a hajszálak már évek óta itt lebeghettek a vízben!
Megfordult és tetőtől talpig végigmért, miközben lassan visszatért a normális arcszíne. Az ujján maradt tengervizet az arcomba spriccolta frissítő-gyanánt.
- Az úszás - mutattam az óceánra - mindig helyrehoz?
- Azon a napon, mikor már nem, többé nem jövök ki ide - jegyezte meg csendesen. - Egy kis úszás, egy kis napozás segít. Arbuthnotért és Sloane-ért már nincs mit tenni. Mindketten rég elrothadtak Vagy Emily Wickesért…
Beléfagyott a szó, majd helyesbített: Emily Sloane-ért.
- Wickes az új neve, immáron húsz esztendeje a Mályvarózsa Házban? - kérdezte Crumley.
- Ha már kihánytam azokat a hajszálakat, legalább egy kis pezsgőt hadd igyam. Gyertek:
Kék csempés fürdőmedencéje mellett üldögélve kinyitotta az üveget, és teletöltötte a poharakat.
- Lesztek olyan bolondok, hogy ennyi idő elteltével próbáljátok előkeríteni Emily Wickes Sloane-t, élve vagy holtan?
- Ki akadályozhatná meg? - kérdezte Crumley.
- Az egész filmgyár! Nem, talán csak három ember, akik tudják, hogy ott van. Segítségre lesz szükségetek. Constance Rattigan nélkül senki sem jut be a Mályvarózsa Házba. Ne nézzetek így rám. Beviszlek benneteket.
Crumley a pezsgőjét iszogatva megjegyezte:
- Egy utolsó kérdést. Ki volt az ügyeletes azon az éjszakán húsz évvel ezelőtt? Bizonyára nem volt könnyű dolga. Ki…
…irányította az akciót? Merthogy természetesen valakinek irányítania kellett. Az emberek sikoltozva rohantak egymásnak. Bűn és bűnhődés, Háború és béke volt egyszerre. Valakinek el kellett kiáltania magát: Ne erre, amarra! Azon a kiáltásokkal és vérrel teli éjszakán, hála istennek, neki sikerült megmentenie a jelenetet, a színészeket, a filmgyárat, és mindezt úgy, hogy nem volt film a gépében. Ő a legnagyobb élő német rendező.
- Fritz Wong?! - robbant ki belőlem.
- Fritz - ismételte Constance Rattigan. - Wong.

65.

Fritz sasfészkéből, mely félúton volt a Beverly Hillstől Mulhollandba vezető úton, remek kilátás nyílott Los Angelesre. A villa előtt húzódó elegáns márvány teraszról jól látszottak a repülőgépek, amint harminc kilométeres távolságból leszálláshoz készülődtek, és percenként fényes fáklyaként, lassú meteorként tűntek fel az égbolton.
Fritz Wong szélesre tárta az ajtót, és úgy pislogott, mintha nem látna. Elővettem a monokliját a zsebemből, és átadtam neki. Ő kikapta a kezemből és szemére illesztette.
- Arrogáns gazember! - A monokli úgy villogott a jobb szemén, mint a guillotine pengéje. - Á, szóval te vagy az! A jövő nagy reménysége leereszkedik a már lefelé hanyatlóhoz. A trónörökös most királlyá válik. Az író, aki megsúgja az oroszlánoknak, hogy mit mondjanak Dánielnek, elmegy az idomárhoz, aki betanítja őket, hogy mit csináljanak Mit keresel te itt? A film már befuccsolt! .
- Itt vannak a lapok - Beléptem a házba. - Maggie? Jól van?
A társalgó túlsó végében Maggie sápadtan bólintott, de látszott rajta, hogy jobban van.
- Ne is törődjön Fritzzel - tanácsolta. - Teleette magát tőkehallal.
- Ülj a vágód mellé, és fogd be a szád! - szólt rá Fritz; és a monoklijával közben lyukakat égetett a lapjaimba.
- Igenis - rápillantottam a falon függő Hitler-képre, és összecsaptam a bokámat -, uram!
Fritz mérges pillantást vetett rám.
- Annak az elmebeteg piktornak a képe azért van ott, hogy emlékeztessen azokra a nagy gazemberekre, akiktől elmenekültem azért, hogy most kisebbekkel legyek körülvéve. Te jó ég, a Maximus Filmgyár homlokzata a Brandenburgi kaput utánozza! Sitzfleisch, le vele!
Leeresztettem a Sitzfleischemet, és tátva maradt a szám.
Ugyanis Maggie Botovin háta mögött a legcsodálatosabb templom képe tűnt fel, amelyet valaha is láttam. Nagyobb, ragyogóbb és még pazarabb volt, mint a St. Sebastian oltárát díszítő minden arany és ezüst.
- Fritz! - kiáltottam fel.
Mert a káprázatos kép egy polcra került a különböző kristály- és üvegpalackokban tárolt mentalikőrökkel, konyakokkal, whiskykkel, brandykkel, bordói és burgundi borokkal. Úgy tündökölt, akár egy víz alatti barlang, amelyben csak úgy nyüzsgött a sokféle csillogó üveg. Fölötte és körülötte rovátkák látszottak, és több száz finoman metszett svéd kristály, Lalique és Waterford. Olyan volt, mint egy koronázási trónus, mint Tizennegyedik Lajos bölcsője, az egyiptomi napkirály koporsója, vagy Napóleon császárrá koronázásának tribünje. Olyan volt…
- Mint tudod - kezdtem -, ritkán iszom…
Fritz szeméről leesett a monokli. Elkaptam, és visszatette a helyére.
- Mit kérsz? - kérdezte rekedt hangon.
- Cortont - feleltem. - Harmincnyolcas évjáratút.
- Tényleg elvárnád, hogy felbontsam a legjobb boromat egy ilyen alak kedvéért?
Nagyot nyeltem, s bólintottam.
Kissé odébb húzódott, és olyan mozdulatot tett, mintha halálos csapást készülne rám mérni. De az utolsó pillanatban finoman leeresztette az öklét, és kivette a szekrényből az üveget.
- 1938-as Corton.
Nekilátott a dugóhúzásnak, közben a fogát csikorgatta, és engem méregetett.
- Figyelni fogok minden egyes kortyot - mormogta. - Ha csak a legcsekélyebb fintorral is elárulod, hogy nem értékeled eléggé… akkor véged!
Gyönyörűen kijött a dugó, és ő letette az üveget, hogy kilihegje magát. - Most pedig - sóhajtotta -, bár a film kétszeresen is kimúlt, lássuk, mit művelt a csodafiú! - Belesüppedt a fotelbe, és kezdte lapozgatni az új oldalakat. - Hadd olvassam át ezt a förmedvényt. Bár miért is kellene úgy tennünk, mintha vissza akarnánk térni a vágóhídra, isten tud ja!
- Lehunyta a bal szemét, és hagyta, hogy a fényes monokli mögötti jobb ide-oda kalandozzék. Mikor befejezte, a padlóra lökte a lapokat, és kis haragos bólintással intett Maggie-nek, hogy szedje össze őket. Figyelte a nő arcát, míg újabb pohár bort töltött magának - Na, mi lesz? - förmedt rá türelmetlenül.
Maggie az ölébe szedte a lapokat, és úgy tette rájuk a kezét, mintha az evangélium lett volna.
- Sírni tudnék. És? Sírok is.
- Hagyd abba a komédiázást! - Fritz belekortyolt a borába, majd letette a poharat, és mérges volt, amiért miattam ilyen gyorsan kortyolgatta. - Lehetetlen, hogy mindössze néhány óra alatt írtad!
- Elnézésedet kérem - szabadkoztam bárgyú hangon. - Csak az a jó, amit gyorsan csinál az ember. Ha lelassulsz, és elkezdesz gondolkodni, minden elromlik.
- Szóval a gondolkodás végzetes? - nyomta meg Fritz a kérdést. Miért, te az agyadon ülsz, mikor írsz?
- Tudom is én. Tényleg nem rossz ez a bor.
- Hogy nem rossz! - Fritz megbotránkozásában a plafonra kapta a szemét. - 1938-as Cortont iszik, és azt mondja, hogy nem rossz! Jobb, mint az összes szar cukorka, amit rágcsálni szoktál, valahányszor a stúdióban látlak Jobb, mint az összes nő a világon együttvéve. Na jó… ez túlzás volt.
- Ez a bor - tettem hozzá gyorsan - majdnem olyan jó, mint a filmje id. - Remek válasz - Fritzben felülkerekedett az öntudat. - Akár magyar is lehetnél.
Fritz újratöltötte a poharamat, és visszaadta a becsületrendemet, a monokli ját.
- Na, te borszakértő, mi más hozott erre? Jó volt az időzítés.
- Fritz - kezdtem -, te 1934. október 31-én rendeztél, fényképeztél és vágtál egy Szilaj parti című filmet.
Fritz kinyújtott lábbal, poharát jobb kezében tartva hátradőlt a fotelben. Bal keze a zsebe felé tapogatózott, ahol a monokli ját szokta tartani. Lustán és hűvösen így szólt:
- 1934 Halloweenjénak éjszakáján. Tölts még! - Fritz szeme lecsukódott, amint odatartotta nekem a poharát.
Töltöttem. - Ha kiöntöd, lehajítalak a lépcsőn. - Fritz arccal a mennyezet felé fordult. Amint megérezte a bor súlyát a pohárban, bólintott, és elhúzta, hogy magamnak is önthessek.
- Hol - Fritz szája úgy ejtette ki a szavakat, mintha az külön életet élne közömbös arca többi részétől - hallottál erről a bugyuta című némafilmről?
- Úgy forgatták, hogy nem volt film a kamerában. Te rendezted körülbelül két órán át. Soroljam, hogy kik játszottak-benne azon az estén? Fritz kinyitotta az egyik szemét, és próbált kivenni a szoba túlsó végéből a monoklija nélkül.
- Constance Rattigan - kezdtem -, Jézus, Phillips Doki, Manny Leiber, Stanislau Groc, valamint Arbuthnot, Sloane és a felesége, Emily Sloane.
- Az ördögbe is… ez aztán a szereposztás! - jegyezte meg Fritz - Megmondanád, miért?
Fritz lassan felűit, káromkodott egyet, kiitta a borát, majd ott gubbasztott a pohár mellett hosszasan elnézegetve azt: Pislogott, aztán így szólt:
- Szóval, végre kitálalhatok Egész idő alatt arra vártam, hogy kiokádhassam magamból. Nos… valakinek rendezni kellett. Nem volt forgatókönyv. Teljes fejetlenség uralkodott. Engem kértek meg az utolsó pillanatban.
- Mennyit improvizáltál? - vágtam közbe.
- Nagyrészt. Nem, teljesen - felelte Fritz. - Hullák hevertek mindenfelé. Jó, nem hullák Emberek és rengeteg vér. Magammal vittem a kamerámat arra az éjszakára, egy ilyen partin jól lehet az emberekről spontán felvételeket készíteni anélkül, hogy észrevennék, én legalábbis szeretek ilyesmit csinálni. Sikoltozó emberekről, akik összevissza szaladgáltak a stúdióban, az alagútban és dzsessz-zenére táncoltak a sírok között. Baromi vad és klassz volt. Mígnem kezdett elfajulni a dolog. A balesetre gondolok Addigra már, ebben igazad van, nem volt film a 16 milliméteres kamerámban. Tehát csak utasításokat tudtam adni. Ide fuss!
Oda fuss! Ne hívd a rendőrséget! Szálljatok be a kocsiba! Tömjétek tele a templom perselyét!
- Én is így saccoltam.
- Fogd be a szád! Az a nyavalyás pap, mint egy szende szűzlány, teljesen meg volt őrülve. A filmgyárnak mindig egy halom pénze állt készen sürgős helyzetekre. Ott a pap orca előtt teletömtük a keresztelőtálat, akár egy hálaadási lakomán. Úgy be volt rezelve, hogy még arra sem tudtam rájönni, hogy egyáltalán látta-e, mit művelünk. Utasítást adtam, hogy Sloane feleségét vigyék ki. Az egyik statiszta vezette el.
- Nem - igazítottam ki. - Az egyik filmcsillag.
- Igen?! Tényleg ő volt vele. Míg mi összeszedtük a kellékeket és felpakoltunk a teherautóra. Ez már könnyebben ment, mint a kipakolás. Végtére is, a filmgyárak kezében volt a város irányítása. Egy holttest volt, amelyet be kellett vallanunk, Sloane, és azt mondtuk, hogy egy másik, Arbuthnoté, a halottasházban van, a Doki pedig aláírta a szükséges papírokat. Soha senki sem akarta az összes testet megnézni: Annyi pénzt adtunk a halottkémnek, hogy egy évre táppénzre mehessen. Így történt.
Fritz maga alá húzta a lábát, míg poharát az ölében ringatta, és megpróbálta elkapni a tekintetemet.
- Szerencsére, mert ott volt az egész stúdióbeli társaság - Jézus, Phillips Doki, Groc, Manny meg az összes bólogató ember. Elordítottam magam: Hívjátok az őröket! Ide a kocsikkal! Kerítsétek el azt a részt, ahol az ütközés történt. Az emberek kijöttek a házakból? Ne engedjétek őket idecsődülni! Kevés ház állt arrafelé, és a benzinkút is zárva. És a többi? A jogi hivatalok ablaka is sötét. Addigra már egész nagy tömeg gyűlt össze a távolabb eső házakból, sokan pizsamában; én pedig megnyitottam a Vörös-tengert, újratemettem Lázárt, távoli helyeken munkát szereztem Hitetlen Tamásnak! Finom, csodálatos, fenomenális! Töltsek mást?
- Ez meg mi?
- Napóleon konyak. Százéves. Nem fog ízleni!
Töltött belőle.
- Ha erre is fintorogsz, megöllek.
- És mi lett a holttestekkel? - kérdenem.
- Először csak egy halott volt. Sloane. Arbuthnot nekivágódott egy csőnek, Krisztusom, de még élt. Megtettem, amit tudtam, átvonszoltam az utcán az öltözőbe, és otthagytam. Később halt meg. Phillips Doki és Groc mindent elkövettek, hogy megmentsük ott, ahol a holttesteket balzsamozták, de ez ma már mentőállomás. Elég paradox, nem? Két nappal később én szerveztem meg a temetést. Megint csak nagyszerű!
- És Emily Sloane? A Mályvarózsa Ház? .
- Miki utoljára láttam, a vadvirágos üres telken vezették keresztül, abba a magánszanatóriumba. Másnap ő is meghalt. Ez minden, amit tudok. Én csak a rendező voltam, akit meghívtak, hogy mentsem meg az égő Hindenburgot, vagy irányítsam a forgalmat a San Francisco-i földrengés alatt. Ezek az én érdemeim. De miért, miért, miért kérdezed mindezt?
Mélyet lélegeztem, kortyoltam egy kis Napóleon konyakot, éreztem, amint szememet elöntik a meleg könnycseppek, és így szóltam:
- Arbuthnot vissza jött.
Fritz háta hirtelen kiegyenesedett.
- Megőrültél? - kiáltotta.
- Vagy a hasonmása - tettem hozzá majdnem cincogó hangon. - Groc csinálta. Ő azt mondta, hogy tréfából De az is lehet, hogy pénzért. Készített egy papírfigurát vagy viaszbábut. Ezzel akarta elijeszteni Mannyt és a főbbieket, talán ugyanazokkal a tényekkel, amelyeket te is ismersz, de sohasem árultál el.
Fritz körbe-körbe kezdett járkálni a szobában, de csizmája dobogását felfogta a vastag szőnyeg. Aztán megállt, s ide-oda ringatózott, miközben nagy fejét Maggie előtt ingatta.
- Te tudtál erről?
- A jelenlévő fiatalúr mondott valamit… - Miért nem mondtad el nekem?
- Azért, Fritz - okoskodott Maggie -, mert amikor rendezel, sohasem akarsz híreket hallani, se jót, se rosszat.
- Hát, szóval ez történt? - folytatta Fritz. - Phillips Doki háromnapi adagot ivott a vacsorán. Manny Leibernek olyan volt a hangja, mint egy lassú nagylemez, amelyet dupla sebességre kapcsolnak Krisztusom, én azt hittem, hogy én csinálom jól a dolgokat, amivel mindig sikerült felbosszantanom! De nem! Szentséges Jézus, te jó ég, az az istenverte Groc csinált mindent. - Szünetet tartott, és rám meredt. - Aki rossz hírt visz a királynak, azt ki kell végezni! - kiáltotta. - De mielőtt meghalsz, mondj még nekünk valamit!
- Arbuthnot sírja üres.
- És a test?
- Ellopták?
- Soha nem is volt a sírban. - Ki állítja ezt?
- Egy vak ember.
- Egy vak! - Fritz megint az öklét mutatta. Eltűnődtem rajta, hogy pályafutásárnak sok éve alatt mindig ezzel az ököllel tartottai kordában a színészeit. - Egy vak?! - A Hindenburg egy végső iszonyú tűzzel merült alá benne. Aztán már csak… hamu.
- Egy vak! - Fritz tett egy kört a szobában, tudomást sem véve róla, hogy mi is ott vagyunk, és a brandyjét iszogatva így szólt:
- Mondd el!
Elmondtam neki mindent, amit már Crumley-nek is.
Mikor befejeztem, Fritz felvette a telefont, és a szemétől kéthüvelyknyire tartva, hunyorogva tárcsázott egy számot.
- Hello, Grace? Itt Fritz Wong. Keress nekem gépet New Yorkba, Párizsba és Berlinbe. Hogy mikorra? Ma estére. Tartom a vonalat. Megfordult, és kinézett az ablakon a távolban húzódó Hollywood felé. - Krisztusom, egész héten éreztem a földrengés közeledtét, és azt hittem, hogy Jézus haldoklik egy pocsék forgatókönyv miatt. Most már mindennek vége. Sohasem fogunk visszamenni. Celluloid dobozokba fogják tenni a filmünket ír papok számára. Mondd meg Constance-nak, hogy siessen. Aztán vegyél magadnak egy jegyet.
- Hová? - kérdeztem.
- Csak van tán hová menned! - harsogta Fritz.
E bombarobbanás közepette valami hirtelen megpattant Fritzben. Nem is forró, hanem hideg levegő áradt a testéből. A rossz szeme majd kiugrott a helyéből.
- Grace - kiáltotta a telefonba -, ne hallgass arra a marhára, aki az imént hívott. Töröld New Yorkot! Lagunába foglald le a helyet! Mi? A tengerpartra, te tökfej! Egy Csendes óceánra néző villába, hogy belegázolhassak a vízbe, mint Norman Maine napnyugtakor, még ha maga a Végítélet töri is rám az ajtót. Hogy minek? Hát elbújni. Mi értelme lenne Párizsnak? Az őrültek tudnák a választ. De soha nem feltételeznék, hogy egy dilis Unterseeboot Kapitn, aki egyébként ki nem állhatja a napfényt, a dél-lagunai Sol Cityben fog kikötni, a sok féleszű pucér csavargóval együtt. Egy limuzint ide gyorsan! Bérelj egy villát: mire kilencre a Victor Hugo étteremnél leszek Indulj! - Fritz lecsapta a kagylót, és Maggie-re nézett.
- Te is jössz?
Maggie Botovin úgy festett, mint egy takaros nem olvadó vaníliafagylalt-kehely.
- Kedves Fritz - kezdte -, én 1900-ban Glendale-ben születtem. Visszamehetnék oda; és belehalhatnék az unalomba, vagy elbújhatnék Lagunában, de azoktól a csavargóktól, ahogy te nevezed őket, kirázna a hideg. Mindenesetre, Fritz, és ön is, kedves fiatal barátom, én abban a bizonyos évben itt ültem minden nap hajnali háromig, hajtottam a kis Singer varrógépemet, lidércálmokból próbáltam kevésbé rémítő álmokat eszkábálni, kislányok szájáról törölgettem le a maszatot, és dobtam bele a kendőt a férfiak edzőtermében lévő, hiányos rácsozatú ágyacskák mögötti szemetesbe. Sohasem kedveltem a partikat, a vasárnap délutáni koktélokat, sem pedig a szombat esti szumóbirkózást. Bármi tör fent is azon a bizonyos Halloween-éjszakán, én valakit vártam, bárkit, hogy hozza a filmet. De nem jött senki. Ha autószerencsétlenség történt az ablak alatt, én akkor sem hallottam. Ha egy vagy akár ezer temetés volt is a következő héten, én visszautasítottam minden meghívást, és az állott virágokat dobáltam ki itthon. Nem mentem le, hogy lássam Arbuthnotot, míg élt, miért lennék rá kíváncsi holtában? Általában ő jött fel és állt meg a vászonhoz vezető ajtó előtt. Én többnyire kinéztem hozzá, amint ott állt magás alakjával a napfényben, és azt mondtam: Kellene egy kicsit szerkesztenie. - De ő csak nevetett, és sohasem jött be, csak elmagyarázta a kosztümtervezőnek, hogy milyennek akarja egyik-másik figura arcát, közeli és távoli, benti vagy kinti felvételnél, majd elment. Hogy hogyan úsztam meg, hogy egyedül voltam a stúdióban? Új vállalkozásba kezdtünk, és mindössze egy szabó volt az egész városban, én. A többiek nadrágkészítők, munkát keresők, cigányok, jövendőmondó forgatókönyvírók voltak, akik még a teafüvet sem ismerték Egyik karácsonykor Arby egy rokkát küldött fel nekem, éles orsóval és egy réztáblával a pedálon, melyen ez állt: ÚGY VIGYÁZZ ERRE, HOGY CSIPKERÓZSIKA NE SZÚRTA MEG AZ UJJÁT ÉS NE MERÜLJÖN ÁLOMBA! Azt kívánom, bárcsak ismertem volna, de ő is csak egy árny volt az ajtó túlsó oldalán, és akadt nekem elég árnyam bent is. Csak a tömeget láttam az emlékére rendezett meneten, mely innen indult és a telep körül vezetett. Mint minden mást is az életben, beleértve a prédikációt, ezt is meg kellett vágni. - Lenézett a mellére, mintha valami láthatatlan gyöngysort morzsolgatna, hogy lefoglalja ideges ujjait.
Hosszú szünet után Fritz így szólt:
- Maggie Botwin most egy évre kibeszélte magát!
- Tévedsz - Maggie Botwin rám szegezte tekintetét. - Van valami fejlemény az elmúlt napok rohamával kapcsolatban? Sohasem lehet tudni, holnap talán visszavesznek minket egy-harmados fizetéssel.
- Nem - válaszoltam kábán.
- A fenébe is, pakolnom kell! - mondta Fritz.
A taxim még mindig kint várt, és csillagászati összegek ketyegtek az órájában. Fritz megvető pillantást vetett rá.
- Miért nem tanulsz meg vezetni te lüke?
- És mészároljak le embereket az úton, a Fritz Rong-stílusban? Búcsúzunk, Rommel?
- Csak addig, míg a Szövetségesek el nem foglalják Normandiát. Beszálltam a taxiba, és megtapogattam a zsebemet.
- Mi lesz ezzel a monoklival?
- Villogjál vele a kővetkező akadémiai díjkiosztó ünnepségen. Ha ezt meglátják, az erkélyen fognak neked helyet biztosítani. Mire vársz, ölelésre? Na, itt van. - Mérgesen megszorongatott.
- Outen zee ass!
Amint kigördült a kocsi, Fritz utánam kiáltott:
- Mindig elfelejtem közölni veled, mennyire utállak!
- Hazudsz - szóltam vissza.
- Igen - bólintott Fritz, és lassú, fáradt mozdulattal intett. - Szoktam hazudni.

66.

Gondolkoztam a Mályvarózsa Házon - mondta Crumley -, és Emily Sloane barátnődön is.
- Nem a barátnőm, de folytasd.
- Az elmebetegek reménnyel töltenek el.
- Micsoda! - majdnem elejtettem a sörömet.
- Az elmebetegek úgy döntöttek, hogy még maradnak - folytatta Crumley. - Annyira szeretik az életet, hogy ahelyett, hogy elpusztítanák, inkább elrejtőznek egy maguk emelte fal mögé. Úgy tesznek, mintha nem hallanának, de nagyon is hallanak. Úgy tesznek, mintha nem látnának, de látnak. Az elmebetegek így vélekednek: Nem szeretek élni, de imádom az életet. Gyűlölöm a szabályokat, de szeretem önmagamat. Így ahelyett, hogy elföldeljenek, inkább elrejtőzöm én magamtól. Nem az alkoholba, sem a paplan alá, még csak nem is egy tűszúrásba vagy a púder mögé, hanem az őrültségbe. A saját kis zugomba, a saját csendes tetőm alá. Szóval, igen, az elmebetegek reménnyel töltenek el. Bátorságot adnak, hogy továbbra is normális és eleven legyek és tudjam, hogy mindig kéznél van a megoldás, ha netán belefáradnék vagy szükségem lenne rá: az őrültség.
- Add ide azt a sört! - kaptam ki a kezéből.
- Ez már hányadik?
- Csak a nyolcadik
- Te jó ég - löktem vissza neki -, ez mind benne lesz a most megjelenő könyvedben?
- Meglehet. - Crumley könnyedén és önelégülten böffentett egyet, majd folytatta:
- Ha választanod kellene, hogy egymilliárd évig sötétségben élj, és soha ne lásd meg újra a napot, nem választanád inkább a katatóniát? Akkor még mindig élvezhetnéd a zöld füvet és a felvágottgörögdinnye-illatú levegőt. Megérinthetnéd a térdedet, amikor senki sem látja. És mindvégig úgy tehetnél, hogy nem érdekel az egész. De valójában annyira érdekel a dolog, hogy üvegkoporsót csinálsz magadnak, és magadra csukod.
- Te jó isten! Folytasd!
- De kérdem én, miért pont az őrültséget választják? A válaszom: hogy ne kelljen meghalniuk Mégpedig a szerelem miatt. Ugyanis minden érzékünk egyfajta szerelem. Szeretjük az életet, de félünk attól, amit az velünk művel. Tehát? Miért ne próbálhatnánk ki az őrültséget?
Hosszabb szünet után megkérdenem:
- Hová a fenébe akarunk mi itt kilyukadni?
- A diliházhoz - válaszolta Crumley.
- Hogy beszéljünk egy katatónikus beteggel?
- Néhány évvel ezelőtt ez már egyszer bejött, nemde, mikor hipnotizáltalak, és te végül majdnem vissza tudtál emlékezni egy gyilkosra?
- Igen, de én nem voltam gyogyós!
- Ki állít ja ezt?
Én becsuktam a számat, Crumley kinyitotta az övét.
- Nos - folytatta -, mi lenne, ha templomba vinnénk Emily Sloane-t? - A francba!
- Ne francozz itt nekem! Mi mindnyájan tudunk a Miasszonyunk Alkonyata templomnak juttatott évenkénti jótékonysági adományairól. Tudjuk, hogyan osztott szét kétszáz ezüst keresztet két húsvéti búcsú alkalmával. Aki katolikusnak született, az is marad mindhalálig.
- Akkor is, ha közben megőrült?
- Ő tudatában volt mindennek Legbelül, a fala mögött, érezné, hogy misén van, és… beszélni fog.
- Félrebeszélni, ömlengeni, talán…
- Lehet. De ő mindent tud. Hiszen ezért őrült meg, hogy ne kelljen rágondolnia vagy beszélnie róla. Ő az egyetlen, aki megmaradt, a többiek vagy meghaltak, vagy az orrunk előtt rejtőztek el, és mindaddig hallgatnak, míg pénzzel meg nem oldjuk a nyelvüket.
- Úgy gondolod, hogy Emily képes lenne érezni, feleszmélni és visszaemlékezni? Mi lesz, ha csak súlyosbítjuk az állapotát?
- Istenkém, nem tudom. De ez az utolsó lehetőségünk. Senki más nem fog vallani. Te már megszerezted a sztori felét Constance-tól, az egynegyedét Fritztól, és még ott van a pap is. Kirakósjáték és Emily Sloane fantomja. Gyújts gyertyát neki, és füstölj tömjént az orra alá. Csengettyűszóval hívd az oltárhoz. Akkor lehet, hogy felocsúdik hétezer napos álmából, és beszélni kezd.
Crumley szótlanul ült egy teljes percig, és lassan kortyolgatta a sörét. Aztán felém hajolt.
- Na, akkor kihozzuk onnét?

67.

Nem vittük Emily Sloane-t templomba. A templomot vittük Emily Sloane-hoz. Constance intézte az egészet.
Crumley és én szereztük a gyertyákat, a tömjént és egy Indiában készült rézcsengőt. Az Elysian Field-i szanatórium Mályvarózsa Házának egy kis elsötétített szobájában helyeztük el a gyertyákat és gyújtottuk meg. Én még egy-két anyagdarabot is tűztem a térdem alá a nadrágomra.
- Ez meg mi a fenének kell? - sziszegte Crumley.
- A hanghatások miatt. Suhog. Mint a pap reverendája.
Aztán, mikor már meggyújtottuk a gyertyákat, Crumley és én behúzódtunk egy boltív alá, szétlegyeztük a tömjént, és kipróbáltuk a csengőt. Kellemes, tiszta hangon szólalt meg.
Crumley halkan szólt Constance-nak: - Most.
Emily Sloane a szobába lépett.
Nem saját akaratából mozgott, nem is a lábán jött, merev nyakkal és ráncos, márványszerű arccal érkezett. Sem a szemen; sem az arcizmai nem rándultak Először a profilja tűnt elő a sötétből, majd merev teste és ölében tartott keze, melyeket a sír komorságával kulcsolt össze évek óta érintetlen ölében. A tolószéket hátulról egy majdnem láthatatlan rendező tolta maga előtt, Constance Rattigan, aki a hajdani temetés hangulatát felidézendő, talpig feketébe öltözött. Amint Emily Sloane fehér arca és iszonyúan néma teste előtűnt a hallból, minden olyan volt, mintha madarak röppentek volna föl; mi pedig szétlegyeztük a tömjént, és megráztuk a csengőt.
Krákogtam egyet.
- Pszt! Hallja! - suttogta Crumley.
Valóban így volt.
Amint. Emily Sloane a félhomályban derengő szobába ért; halovány mozdulatot tett, szemhéja alatt megrebbent a szemgolyó, amint a gyertyaláng alig észrevehető remegése még érezhetőbbé tette a csendet, és árnyékokat vetett a falra.
Én még mindig a levegőt legyeztem. Megráztam a csengőt.
Ékkor Emily teste maga is megremegett. Akár a soha nem látott szélben született pihekönnyű papírsárkány, olyan mozdulatot tett, mintha nem érezné saját súlyát.
Újra felhangzott a csengő hangja, és a tömjén illatára megremegett az asszony orrcimpája.
Constance hátrahúzódott a sötétbe. Emily Sloane a fény felé fordait.
- Istenkém - suttogta.
Hát ez ő, gondoltam magamban:
A vak asszony, aki a Brown Derbybe jött és a Szörnyeteggel távozott azon az éjszakán, mindez mintha ezer napja történt volna.
És nem vak
Csak izommerevsége van.
De nem is hétköznapi izommerevsége.
Még a sir innenső oldalán, a tömjénnel áthatott illatos és füstis szobában lélegzett, és a csengőt hallgatta.
Emily Sloane.
Emily mintegy tíz percig szótlanul ült. Mi pedig a szívverésünket számoltuk Figyeltük, mint fogynak a gyertyák és lassankénk szertefoszlik a füst. 
Végre eljött a csodálatos pillanat, mikor oldalra billent a feje, és kitágultak a pupillái.
Újabb tíz percig ült így, és csak úgy itta magába az emlékeket, melyek még azon szerencsétlenség előtt történtek, mely a kaliforniai partvonalon ilyen nyomorékká tette.
Láttam, amint megrebben a szája, s nyelve megmozdul összezárt ajkat mögött.
Valamit írogatott szemhéja belsejére, majd lefordította ezeket a gondolatokat:
- Senki… - mormogta - nem… érti meg… Aztán…
- Soha senki… nem értette.
Elhallgatott.
- Ő… - szólalt meg végre, majd újra elakadt.
A tömjén füstölt. A csengő megcsörrent.
…a… stúdió… amit úgy… szeretett…
A kézfejembe haraptam, de csak vártam.
…olyan hely… ahol… játszani lehetett. Díszletek… Újabb csend. Szemével követte az emlékképeket.
- Játékkészletek… villany… vonatok. Kisfiúk, igen. Tíz… Felsóhajtott…
- Tizenegy… évesek
A gyertyaláng megremegett.
…ő… mindig azt mondta… karácsony… mindig… sohase legyen vége. Ő… meghalna… ha nincs karácsony… a kis buta. De… mikor tizenkét éves volt… visszavitette… a szüleivel… a zoknikat… nyakkendőket… pulóvereket. Karácsony napján. Vegyetek inkább… játékokat. Másként… nem volt hajlandó… megszólalni.
Elcsuklóit a hangja.
Crumley-re pillantottam: Kidülledt szemmel várta, hogy még többet halljon az asszonytól. A tömjén füstölt. Megráztam a csengettyűt.
- És…? - szólalt meg vége suttogva Crumley. És…?
- És… - visszhangozta Emily. Tovább olvasta a gondolatokat lezárt szemhéja alól. - Így… vezette… a… stúdiót is.
A csontok kirajzolódtak az alakján. Kiegyenesedett székében, mintha az emlékei valamilyen zsinórt húztak volna meg benne, helyére került volna mindenereje; az elvesztett élete s egész lénye. Úgy tűnt, hogy még az arccsontja is átformálja egész arckarakterét és állát. Most már gyorsabban beszélt. S végűi szabad folyást engedett gondolatainak.
- Játszott. Igen. Nem munka volt számára… hanem játék. A stúdió. Amikor meghalt… az apja.
És beszélni kezdett, egyfolytában három, négy szót is kimondva, majd végül már csak úgy buktak ki belőle a gondolatok Arca belepirult a mesélésbe, s szeme égni kezdett. Ki akart kelni a tolókocsiból. Mint egy aknájából felfelé haladó lift, úgy emelkedett a lelke is, és vele egyűn a teste, mely ekkorra teljesen felegyenesedett.
Erről eszembe jutottak azok az 1925-ös, 26-os éjszakák, mikor a távolból halk zene vagy énekszó hallatszott, és az ember megpróbálta beállítani a kis rádióján azt a sávot, melyen messziről jött Schenectadyt játszottak, de amikor néhány átkozott hülye más zenét hallgatott, és az ember nem azt akarta, ezért addig kalandozott sávról sávra, míg ki nem akadt a kereső, szikrák nem pattogtak a készülékből, és a hangok áradni nem kezdtek a nagy lemez formájú hangosítókból, és az ember diadalmasan fel nem nevetett, még akkor is ha ő csak a zenét akarta, nem pedig a győzelmet. Tehát ezen az éjszakán történt, ezen a helyen, tömjénfüstbe és gyertyafényben, csengettyűszó mellett, hogy Emily Sloane újra megelevenedett. Lényét annyira áthatotta az emlékezés, hogy szinte kiemelkedett földi létéből, és csak egyre a csengettyűt hallgatta, azt a hangot, azt a hangot, Constance pedig ott állt a fehér szobor mögött, készen, hogy bármely pillanatban elkaphassa, ha az esni készülne, de ekkor újra megszólalt a szobor.
- A stúdió. Vadonatúj volt. És karácsony. Minden nap. Ő mindig haza jött. Hétkor. Reggel pedig… mohó és türelmetlen: Ha valaki hallgatott… ő azt mondta: "Beszélj!" Nevetett: Sohasem értették meg. Ő sem, hogy hogyan lehet valaki depressziós, mikor csak egy életünk van. Élni kell! Még olyan sok a tennivalónk…
Megint elvesztette a fonalat, mintha az iménti kitörése halálosan kimerítette volna. Hagyta, hogy verjen a szíve, megteljek a tüdeje levegővel, és akkor újra nekiiramodhatott, mint az szőtt vad:
- Egyidősek… voltunk. Huszonöt, mikor megérkeztünk Illinois-ból. Majd megőrült a filmekért. Tudta, hogy én is. Együtt… maradtunk. Elhallgatott. Majd így folytatta:
- Csodálatosan ment minden. Az első években… nőtt a stúdió. Felépítette… Tervezett. Felfedezőnek hívta magát. Feltalálónak Harmincöt éves korára… azt mondta… meg akarja hódítani… a világot. Nem utazott sehová. Gyűlölte a vonatot. Az autót is. Az autók ölték meg az apját. Nagyon szerettük egymást. Tud ja, kis világban éltünk És ez még kisebbé vált, amint egyre több várossal, országgal került kapcsolatba. Gaul! Az övé. Aztán… Mexikó. Afrika partjainál húzódó szigetek Majd… maga Afrika! Azt mondta: Nem kell utazni. Teljesen bezárkózott. Vendégeket hívott. Látod, ez Nairobi? Itt! És London? Meg Párizs? Ott vannak. Külön szobákat rendeztetett be minden jelenet számára. Egy-egy éjszakára átruccant New Yorkba. A hétvégeket pedig… Left Bankben töltötte… hogy mikor reggel felébred római kori romokat pillantson meg. Virágokat ültetett. Megépítette Kleopátra sírját. Minden város előtere mögé szőnyeget, ágyakat rakatott, és folyóvizet szereltetett be. A stúdió alkalmazottai kinevették. De őt nem érdekelte. Fiatal volt és bohó. Folytatta az építkezést 1929-ig, 30-ig. Nem, egészen 31-ig. Sőt, 32-ig!
A szoba túlsó végében Crumley felvonta a szemöldökét, s rám nézett. Uram, atyám! Azt hittem, hogy valami új dologra bukkantam, amint a nagyszüleim Green Town-i házában írogatok.
- Még egy olyan Notre Dame-hoz hasonló helyet is épített - mormogta Emily. - Hálózsákban aludt. Párizs távoli csücskében. Korán felkelt napozni. Hát nem őrültség? Nem. - Ő egyre csak nevetett. Nevess te is. Nem volt őrült… csak később történt, hogy…
Visszasüppedt a helyére.
Jó ideig azt hittűk; hogy végleg elnémult.
Azonban én akkor megint megcsendítettem a csengettyűt, s ő felvette láthatatlan kötését, és a mintát kezdte szemlélni a mellén.
- Később… valóban… megőrült.
- Feleségül mentem Sloane-hoz Abbahagytam a titkárnősködést. Ő sohasem bocsátott meg. Nagyban folytatta a játékot… azt mondta, még mindig szeret. És akkor, azon az éjszakán… történt a baleset. Igen. Igen. Megtörtént.
- És akkor… én… meghaltam.
Crumley és én egy jó percig vártunk. Az egyik gyertya kialudt.
- Tudják, el szokott jönni meglátogatni - folytatta végre, amint a többi gyertya is az utolsókat pislákolta.
- Ő? - suttogtam félénken.
- Igen. Ó, kétszer, háromszor is… évente.
Vajon tudja, hány év telt már el azóta? - tűnődtem magamban. - El szokott vinni, el szokott vinni. - Sóhajtott.
- Beszélgetni szoktak? - suttogtam.
- Ő szokott. Én csak nevetek. Ó… szokta mondani… ő szokta mondani.
- Mit?
- Hogy ennyi év után is… szeret engem.
- És maga mit válaszol?
- Semmit. Nem jól van így. …bajt csináltam.
- Tisztán szokta látni az arcát?
- Ó, nem. Mindig a sötétben ül. Vagy a székem mögött áll, és azt mondja, "szerelmem". Szép hangja van. Semmit sem változott. Annak ellenére, hogy mindketten halottak vagyunk. 
Kinek a hangja az, Emily?
- Kié lenne… - habozott. Majd felragyogott az arca. - Természetesen Arbyé.
- Arbyé…?
- Arbyé - ismételte, s megingott, amint az utolsó gyertya lángjába bámult. - Arbyé. Ő keresztülvitte, amit akart. Én legalábbis így gondolom. Annyi mindent akart az élettől A stúdiót, a játékokat. Akkor is, amikor én már nem voltam vele. Azért élt, hogy visszajöhessen arra a helyre, amit még szeretett. Tehát még a temető után is megtartotta ezt a helyet. A kalapács. A vér. Ó, istenem! Megölt engem. Engem! - felsikoltott, s visszazuhant a székébe.
Lehunyta a szemét, s ajkai összeszorultak Teljesen elcsendesedett, s mindörökre visszasüppedt szoborszerű állapotába. Nem volt az a csengő, az a tőrajén, amely újra ki tudta volna mozdítani a maszkja mögül. Halkan a nevén szólítottam.
Ám mostanra ő már újabb üvegkoporsót készített, s örökre magára zárta a fedelét.
- Istenem - mondta Crumley. - Mit tettünk?
- Bebizonyítottunk két vagy talán három gyilkosságot - feleltem. - Menjünk haza - fordult Crumley az asszonyhoz
De Emily nem is hallotta. Jól érezte ott magát, ahol volt.

68.

Végre valahára a két város eggyé vált.
Ha több fény volt a sötétség városában, akkor több lett a sötétség a fény városában.
Köd és félhomály lengte be a ravatalozó falait. A sírköveket úgy váltogatták, mint a kontinensen a tányérokat. A katakombák száraz alagútjaiban hidegszél süvített. Maga a múlt hangulata járta át az ottani filmrekeszeket. Férgek és termaeszek lepték el a kővel telerakott kertet, beférkőztek Illinois almáskertjeibe, tönkretették Washington cseresznyefáit, valamint a franciakertek matematikai pontossággal nyírt sövényeit. A nagy színpadok egyenként néptelenedtek el és zártak be. A faházakról, kunyhókról és luisianai villákról levették a cégéreket, tágra nyitották ajtóikat, azok pedig megremegtek a bennük bujkáló kórságtól, s leomlottak.
Az éjszaka során kétszáz régi autónak berregett fel a motorja a hátsó udvaron, pöfögte ki az elhasznált benzingőzt és csapta föl maga mögött a salakot, amint vaktában útrakelt, hogy elárassza Detroitot.
Épületről épületre, szintről szintre haladva hunytak ki a fények az ablakokban, hallgattak el a légkondicionálók, és az utolsó tógák is, akár a római szellemek, visszakerültek az Appian Wayen egy háztömbbel arrébb lévő nyugati jelmezraktárba, amint a kapitányok és királyok az utolsó őrökkel együtt elhagyták a terepet.
Egyre a tenger felé kényszerítettek minket.
Úgy gondoltam, hogy minden nappal egyre szűkül a kör.
Hallottuk, hogy egyre több mindent tüntettek el vagy selejteztek ki. A makettvárosok és az ősállatok után következtek a kősziklák és a felhőkarcolók, és végül, mikor már eltüntették a keresztes lovagok keresztjét is, nem kerülhette el sorsát a Megváltó hajnali sírkamrája sem, mely a tűzben lelte halálát.
Bármely pillanatban feltúrhatják a temetőt is. Zilált lakói, a szerencsétlen, kisemmizett éjféli hajléktalanok - akik keresztül-kasul próbáltak új otthonra lelni Forest Lawnban - most az éjjel kettőkor is közlekedő buszokra szálltak, hogy ijesztgessék a sofőröket; majd hatalmas robajjal bezáródtak az utolsó kapuk is, a sírbolt-alagút pedig megtelt sarkvidéki eredetű latyakkal, mely vörösen hömpölygött befelé. Az utca másik oldalán lévő templom zárva tartotta ajtaját, és a részeg pap a mester után menekült a Brown Derbytől egészen a sötét dombok közt fekvő Hollywood-tábláig; közben a láthatatlan háború és a soha nem látott hadsereg egyre nyugat felé hajtott bennünket, ki a házamból, ki Crumley tisztásáról, míg végül itt, az arab negyedben kevés élelmiszerrel, de rengeteg pezsgővel felszerelve megállhattunk, majd a Szörnyeteg és csontvázhadserege rikoltással küldte ránk a homokvihart, hogy az Constance Rattigan fókái elé taszigáljon bennünket, és ráijesszen Aimee Semple McPherson szellemére, aki a viharral szemben vánszorgott, és rettenetesen megdöbbent, de aztán a keresztény pitymallatkor újjászületett.
Hát ennyi.
Ezt mondja valaki utánam, ha tudja!

69.

Crumley délben érkezett meg, és látta, hogy a telefon mellett ülök.
- Egy találkozót kell megbeszélnem a stúdióban - mondtam.
- Kivel?
- Bárkivel, aki éppen Manny Leiber irodájában lesz, amikor megcsörren a nagy íróasztalon lévő fehér telefon.
- És aztán?
- Akkor én is betoppanok oda.
Crumley bámulta a kinn tomboló vihart.
- Vagy jól megütöd a bokád - szólt végül.
- Mi mást kellene tennünk? - csattantam fel. - Üljünk és ölbe tett kézzel várjuk, míg ránk törik az ajtót, vagy előbújnak a tenger alól? Gyűlölöm a tétlenséget. Inkább meghalnék.
- Add csak ide!
Crumley megragadta a telefont, és tárcsázott.
Amikor beszélt, muszáj volt visszafognia felindultságát:
- Tökéletesen rendben vagyok Kérlek, törölj a betegszabadságról: ma éjjel már otthon leszek
- Éppen amikor szükségem volna rád - mondtam. - Te gyáva!
- Gyáva, szar alak vagyok! - csapta le a kagylót. - És csitkás!
- Micsoda?
- Egész héten át az voltam. Kivártam, hogy sikerrel jársz-e vagy sem. Egy csitkás. Tudod, aki annak idején megzabolázta a lovat, amikor Grant tábornok kiesett a nyeregből. Haláleseteket nyomozni és régi iratcsomókat átböngészni - olyan, minuta lefeküdnék egy sellővel. Na, itt az ideje, hogy segítsek ennek a hőscincérnek!
- Tudod, hogy a hőscincér eredetileg egy nagyon ronda rovarfaj. Hőscincér. Hős lovag. Hőstett. Haha!
- Te jó ég! Fel kell hívnom a szerelőket. Add ide azt a telefont! A telefon megcsörrent. Mindketten felugrottunk.
- Nehogy felvedd! - figyelmeztetett Crumley.
Hagytam, hadd csörögjön nyolcszor, majd tízszer. Aztán nem bírtam tovább: felkaptam a kagylót.
Először csupán egy elektromos zörejt lehetett hallani valahonnan a város másik végéből, ahol láthatatlan esőcseppek kopogtak a hideg és kérlelhetetlen sírköveken. De aztán…
Hallottam, hogy valaki hangosan lélegzik. Olyan volt, mint egy távoli, tajtékzó hörgés.
- Halló! - szóltam. Csend.
Végül ez az izgatott, horrorfilmekbe illő hang kibökte: - Miért nem vagy itt?
- Senki nem szólt nekem - nyögtem remegve.
Újra hallatszott az a szörnyű, víz alatti szörtyögés: mintha valaki saját vérében fuldokolna.
- Ma éjjel - súgta a hang. - Hét órakor. Ugye, tudod, hol? Beleegyeztem. Én hülye, beleegyeztem!
- Nos - mondta vontatottan a mély hang -, már sok idő eltelt azóta, hogy… szóval… - Gyászosan folytatta: - Mielőtt végleg eltűnök, beszélnünk kell, érted, beszélnünk… kell…
Az ismeretlen nagyot sóhajtott, és ezzel a beszélgetés véget is ért.
Tágra nyelt szemekkel ültem, és markoltam a telefonkagylót. - Mi az őrdög volt ez? - kérdezte a mögöttem ülő Crumley.
- Nem én hívtam - remegtem szinte öntudatlanul. - Ő hívott engem.
- Add ide!
Crumley tárcsázott.
- A betegszabadságról lenne szó… - mondta.

70.

A bezárt stúdió hideg és kihalt volt, néhol sötét csíkok tarkították. Harmincöt év után elõször állt csak egy õr a kapu elõtt. Egyetlen épületben sem égett a villany. Csak a keresztezõdésnél látszott némi fény; az ösvény egyik része a Notre Dame felé vezetett - ha az ott állt még egyáltalán -, illetve az örökre elveszett Kálvária-domb felé, a másik ág vitt a temetõ irányába. Drága Jézus, gondoltam, az én két városom. Most mindkettõ hideg és sötét, semmiben sem különböznek. Egymás mellett elterülõ testvérvárosok: az egyikben a fû és a márvány ural mindent, a másikban pedig egy ember, aki olyin sötét, kegyetlen és gõgös; mint maga a Halál. A markában tartja a polgármestereket, a seriffeket, a rendõrséget és a bankokat. Én volnék az egyetlen élõ és mozgó dolog az úton, aki - reszketve a félelemtõl - az egyik kihalt városból a másik felé tart.
Megérintettem a kaput.
- Az Isten szerelmére - szólt mögöttem Crumley -, ne csináld!
- Meg kell tennem - mondtam. - A Szörnyeteg most már mindenkirõl tudja, hol van. Lecsaphat rád is, Constance-ra is, Henryre is. Talán még most nem teszi. Valahogy a nyomunkra akadt, õt pedig, ugye, nem lehet megállítani. Bizonyíték sincs ellene. Nincs törvény, mely letartóztathatná. Nincs bíróság, mely hinne neked. De még csak börtön sincs. Én pedig nem akarom, hogy az aszfaltba döngöljenek, vagy az ágyamban trancsírozzanak szét. Úristen, Crumley, mennyire utálom az örökös várakozást!
Tudod mit, hallanod kellett volna a hangját. Azt hiszem, haldoklik. Valami szörnyû baj érhette utol, ezért akar beszélni velem.
- Beszélni! - kiáltotta Crumley keserûen. - Így akar-beszélni: maradj veszteg, amíg szétverem a fejed.
- Beszélni - ismételtem.
A kapun belõl álltam, és végigbámultam a hosszú utcán. A Kereszt stációi tûntek fel elõttem.
A fal, ahol futottam Halloween estéjén. Green Town, ahol korábban Royjal laktam.
A 13-as mûterem, ahol a Szörnyeteget megalkották, majd megsemmisítették.
Az ácsmûhely, ahová a koporsót rejtették.
Maggie Botovin háza, ahol Arbuthnot alakja árnyékolta be a falat.
Az élelmiszerraktár, ahol a filmbéli apostolok megszegték az áporodott kenyeret, és ittak Jézus borából.
Az eltûnt Kálváriadomb és Krisztus, aki már régen egy másik sírboltban nyugszik - nem tud már több Csodát tenni.
- A pokolba is! - moccant meg Crumley mögöttem. - Én is veled megyek. Megráztam a fejem. - Nem. Kutathatnál hetekig-hónapokig, akkor sem találnál rá a Szörnyetegre. Elõled elrejtõzne. Velem már hajlandó találkozni, és talán mond valamit az eltûntekrõl. Te kapnál vajon engedélyt, hogy felnyiss száz sírt a fal mentén? Gondolom, hogy a város vezetõsége kezedbe nyomná az ásókat, hogy Jézus, Clarence, Groc és Phillips Doki után kutass?! Soha nem látjuk viszont õket, ha a Szörnyeteg nem vezet el hozzájuk. Ezért inkább várj rám a temetõ bejárata elõtt! Majd csak kijövök onnan valahogy. 
- Oké - felelte Crumley elcsukló hangon. - Akkor csak ölesd meg magad! - Majd nagyot sóhajtva a kezembe nyomott valamit. - A fenébe is! Nesze, fogd!
- Pisztoly? - kiáltottam. - Tudod, mennyire félek a fegyverektõl!
- Tedd csak el! A stukkert az egyik zsebedbe rakd, a töltényeket a másikba!
- Nem.
- Tedd el! - taszított rajtam Crumley.
Engedelmeskedtem.
- Lehetõleg egy darabban gyere vissza!
- Igenis, uram - mondtam.
Beléptim a kapun. Alakom eltörpült a stúdió mellett, amely érzésem szerint egybemosódott a koromsötét éjszakával. A szélsõ épületek úgy épültek, úgy festettek, mint a halálos sebet kapott, térdre rogyó elefántok, amiknek teteme kutyák és madarak martaléka lesz
Végigmentem az utcán, és titokban reméltem, hogy Crumley visszahív, De csend volt.
A harmadik sikátornál megálltam. Legalább egy pillantást akartam vetni Green Town felé; de végût nem tettem. Ha a buldózerek lerombolták, a termeszek pedig felfalták kupoláit, ablakfülkéit, oromzatait és borospincéit, akkor én nem is vagyok rá kíváncsi.
Az irodaház elõtt egy magányos utcai lámpa pislákolt. Az ajtó nem volt bezárva.
Vettem egy mély lélegzetet, és beléptem. Hülye. Idióta. Barom. Seggfej.
Magamban mormoltam egy imát, amíg másztam felfelé a lépcsõn. Lenyomtam a kilincset. Az ajtó zárva volt.
Hála Istennek! - Éppen el akartam futni, amikor… A reteszek megcsikordultak.
Az iroda ajtaja kivágódott.
A pisztoly, gondoltam. Zsebembe nyúlva megtapogattam a fegyvert és a tölténycsomagot, délig beléptem.
Az irodát csupán egy fényforrás világította meg, melyet a tõlem legtávolabb esõ nyugati falra erõsítettek. Egy kép függött alatta. Néma csendben mentem végig a termen.
Ott volt a sok üres dívány, üres szék és a nagy, csupasz íróasztal a telefonnal.
És a nagy szék, amely nem volt üres.
Hallhattam a szuszogását: hosszú volt, lassú és nehézkes, akár egy hatalmas éjszakai állaté.
Homályosan kivettem a székben ülõ testes ember körvonalait. Véletlenút megbotlottam valamiben: ijedtemben majd megállt a szívverésem. Bámultam a derengõ alakot, de igazából semmit nem láttam. Fejét leszegte, arca meghatározhatatlan, hatalmas karját és mancsszerû kezét az íróasztalra támasztotta. Egy sóhajtás hallatszott.
A Szörnyeteg lassan felemelte arcát a fény felé.
A szempár mereven engem bámult.
Mellkasa hullámzott, mint egy óriási tengeri tajték.
A szék is megcsikordult, jelezvén; hogy a rémalak megmoccant. A villanykapcsoló után nyúltam.
Az undorító sebre emlékeztetõ száj szólásra nyílt. - Ne! - Az óriási árnyék hatalmas kart mozgatott.
Hallottam, hogy kétszer is megérinti a telefont. Mormogás, kattanás. Felkapcsoltam a villanyt, de nem gyulladt ki fény. Az ajtózár visszacsapódott eredeti helyére. Csend volt. Aztán pedig újra hangos zihálás hallatszott.
- Maga ugye… az állás miatt jött? Mi miatt? - gondoltam.
A hatalmas árny elõrehajolt a sötétben. Hiába bámultam, most nem láttam a szemét.
- Maga azért jött - lihegte a hang -, mert a filmgyár igazgatója akar lenni?
Mármint én? - gondoltam. A hang szótagolva folytatta:
- Senki sem felel meg erre a munkára. Ez egy saját világ. Édenkert néhány hektáron. Valamikor voltak itt narancsfák, citromfák és tehenek. A tehenek még mindig megvannak, de semmi baj. Ez már a magáé. Mindent magának adok.
Ez õrültség!
- Jöjjön, nézzen körül a birodalmamban! - gesztikulált hosszú karjával. Megnyomott egy láthatatlan kapcsolót, mire az íróasztal mögötti tükör félrecsusszant, és erõs szél áramlott be a terembe egy alagútból:
- Erre! - súgta a hang.
Az alak feltápászkodott. A szék elfordult, nyikorgott, és hirtelen azt vettem észre, hogy az árnyék nincs sem a székben, sem a szék mögött. Az íróasztal olyan üresen hevert ott, mint egy nagy hajó fedélzete.
A súlyos tükörajtó már zárult befelé. Elõreugrottam, mert attól féltem: ha az becsapódik, még a kis tompé fény is kialszik, és én megfulladok a sötétben.
A tükörajtó arrébb csúszott. Arcom félelemben fürödve jelent meg az üvegén.
- Nem mehetek tovább - üvöltöttem. - Félek!
A tükör megállt.
- A múlt héten, igen, akkor kellett volna félnie - súgta õ. - Ma éjjel? Válasszon ki egy sírt! Az lesz az enyém.
És a hangja most az apámé volt, aki betegágyán senyvedve megváltásként várta a halált, de az csak hónapok múlva jött el érte.
- Lépjen csak keresztül! - mondta halkan a hang.
Istenem, gondoltam, ezt még hatéves koromból ismerem. A fantom, mely mindig az üveg mögül integetett. Felrémlett a kíváncsi énekesnõ, aki õt hallgatta és megérintette a tükröt: a férfi keze pedig mutatta neki a várbörtönbe vezetõ utat. Az éjsötét folyón himbálózó síri gondola, melynek a Halál a kormányosa. A tükör, a suttogás, a kihalt Operaház, és végül az a dal.
- Nem tudok mozdulni - mondtam. Ez tényleg igaz volt. - Félek. - A szám megtelt porral. - Maga már régen halott…
Az üveg mögött álló árnyalak bólintott.
- Nem könnyû így halottként élni a sírbolt alatt, egy másik világban. Van néhány emberem, akik tényleg keveset tudnak, jól megfizetem õket, de ha hibáznak, végük van. A halál utoléri õket délután a 13-as mûteremben. Vagy egy ártalmatlanéjszakán a falon túl. Vagy ebben az irodában, ahol igen gyakran aludtam a kedvenc nagy székemben. Most pedig…
A tükör megremegett: hogy lélegzete vagy kézmozdulata volt-e az oka, azt nem tudom. Valami lüktetni kezdett a fülemben. Hangom visszaverõdött az üvegrõl, ez egy fiú hangja volt.
- Nem beszélhetnénk itt?
Megint az a szomorú, félhangos nevetés:
- Nem. Elõbb körülnézünk. Mindent meg kell ismernie, ha a helyembe lép.
- Nem akarok! Honnan a pokolból veszi ezt?
- Én mondtam. Sõt: én mondom. Higgye el: én jó halott vagyok.
Dohos szél fújt, régi filmszalagok salétrom- és sírok nyers földszagát árasztva.
A tükörajtó ismét kitárult. Távolodó léptek halk zaja hallatszott. Meresztettem a szemem az alagút irányába, melyet félig megvilágított a mennyezeten tanyázó szentjánosbogarak fénye:
A Szörnyeteg jókora árnyéka ott imbolygott a lejtõn lefelé, majd felém fordult.
Rendületlenül bámult hihetetlenül vad és hihetetlenül szomorú szemével.
A sötét lejtõ felé biccentett.
- Na, ha járni nem tud, akkor fusson! - morogta.
- Mi elõl?
A szája nedvesen cuppantott, majd kibökte:
- Elõlem! Én egész életemben csak futottam! Azt hiszi, nem tudnám követni? Akkor tegyünk próbát! Játsszuk azt, hogy még mindig erõs és hatalmas vagyok! Hogy megölhetném. Tegyen úgy, mintha félne!
- Már félek!
- Akkor fusson, az úristenit!
Felemelte az öklét, hogy eltüntesse az árnyékát a falról. Futottam.
Õ követett.

71.

Hátborzongató üldözés vette kezdetét: rohantunk a pincéken át, ahol a filmtekercseket tárolták, majd a kõkripták felé, ahol a sztárok aludták örök álmukat, aztán fal alatt és falon keresztül, végül azt is magunk mögött hagytuk; nyakamon-éreztem a Szörnyeteg leheletét, de vágtattam a katakombákon keresztül egyenest a sír felé, amely soha nem lehetett Arbuthnot nyughelye.
Tudtam, hogy ez a futás már nem játék. A Szörnyeteg nem üldözött, hanem vezetett valami felé. De hová?
Ez most a pince legalsó része, ahol Crumley-val és a vak Henryvel álltam egy örökkévalósággal ezelõtt.
A lépcsõk, melyek a szarkofág emelvényéhez vezettek, némán álltak helyükön. Magam mögött hallottam üldözõm cuppogó lépteit és fújtató lélegzetét.
Felugrottam a lépcsõre: így talán még feljebb mászhatok. Csúszva-mászva, fogam közt imát zokogva próbáltam felkapaszkodni a csúcsra, majd megkönnyebbülésképpen hatalmasat üvöltve vettem birtokomba a szarkofágot.
Öklömmel vertem a sírbolt ajtaját, mire szörnyû robaj remegtette meg a levegõt. Lezuhantam a temetõ kellõs közepére, de nem történt komolyabb bajom. Felálltam, és eszelõs tekintettel kutattam a sírkövek egyhangú, rendezett sorát.
- Crumley! - ordítottam.
Az út kihaltnak tûnt: nem láttam egy autót sem arrafelé.
- Istenem - könyörögtem szinte sírva -, Crumley, hol vagy?
A sírbolt ajtaja mögül léptek zaja hallatszott. Gyorsan megpördültem. A Szörnyeteg épp akkor lépett az ajtónyílásba:
Alakja halványan derengett a holdfényben: úgy állt ott, mintha önmaga síremléke volna. Akár egy angol lord hazajáró szellemének is nézhettem volna, aki egykori kastélyának küszöbérõl kémleli az éjszakát és készen áll arra, hogy megjelenjen ködbe burkolózó fantomként, ha filmbéli szerepe úgy kívánja; egyik keze az ajtó zsanérján nyugodott, másik kezét magasra emelte, mintha a végítéletet hirdetné a hideg márványudvaron. A hideg márványajtó felett újra megláttam a feliratot: ARBUTHNOT.
Félig sírva motyogtam magam elé ezt a nevet.
Abban a pillanatban a Szörnyeteg eliramodott, mintha egy startpisztolyt sütött volna el valaki. Szörnyû rikoltására bukdácsolva igyekeztem a kapu felé.
Nekimentem jó pár sírkõnek; széttaposva a virágokat, és fejvesztve rohantam egy ösvényen. Nem tudtam magamban eldönteni, hogy ez az üldözés vérre menõ embervadászat-e vagy csak színjáték. Néha azt képzeltem, hogy szökõár nyaldossa talpamat, néha pedig egy megvadult elefántcsorda dühöngését véltem hallani magam mögött. Nem bírtam elviselni a kétségbeesett kacajt: egy téglával borított ösvényre kanyarodtam be, hátha megtalálom a társam valahol a sírok között.
Crumley sehol. Az út üres.
Az utca másik oldalán a St. Sebastian ajtaja még tárva-nyitva állt és égett a villany.
Jézus, bárcsak itt lehetnél, gondoltam.
Átugrottam valamin, majd tovább rohantam, bár számban már a vér ízét éreztem. Ormótlan léptek zaját hallottam és annak a szörnyû félvak embernek a zihálását.
Elértem az ajtót. Végre egy menedék!
A templom azonban üres volt.
Az aranyból készült oltáron gyertyák fénye lobogott. Gyertyák égtek a barlangokban is, ahol Krisztus rejtõzött egykoron.
A gyóntatófülkéhez vezetõ ajtó nyitva állt. Újra léptek dübörögtek.
Beugrottam a gyóntatófülkébe, magamra húztam az ajtót, és reszketve összekucorodtam a sötétben.
A dübörgõ léptek pedig elnémultak, mint a lecsillapodó förgeteg. Igen, mint egy förgeteg: elõször elhalkulnak; majd - akárha a szélirány fordult volna meg - ismét közeledtek.
Éreztem, hogy a Szörnyeteg az ajtónál matat. Nem volt kulcsra zárva… De hát én a pap helyén ültem!
Bárki tartózkodott is, abban a fülkében, az mindig szent embernek számított. Neki gyóntak az emberek, és… Várjunk csak! Igen, én itt talán biztonságban vagyok!
Hallottam kívülrõl azt a túlvilági Nyöszörgést. Egész testemben remegtem.
Újra imádkoztam, egészen közönséges dolgokat kérve Istentõl. Csak még egy órát tölthessek együtt Peggel! Egy gyermeket adj nekem, Uram! És egyéb ilyen-apróságokat, melyek a rémítõ éjben annyira fontosak lehetnek, akár a várva-várt pirkadat…
Édes életszag csapta meg az orrom - talán ezt is az imáimnak köszönhetem.
Egy utolsó sóhajtás tört fel, és… Úristen!
A Szörnyeteg bemászott a fülke túlsó részébe!
Õrjöngõ dühe megfagyasztotta a vért az ereimben: már attól féltem, hogy szörnyû lehelete átcsap a rácson keresztül és megvakít. De az ormótlan test aztán megnyugodni látszott: akár egy hatalmas kohó, mely szelepein át kiereszti a gõzt.
- Én már tudtam, hogy véget ért a különös hajsza - az utolsó felvonás ideje jött el.
Hallottam, hogy a Szörnyeteg levegõt vesz - elõször, másodszor, majd harmadjára is; talán képes lesz még beszélni, talán nem; talán még mindig gyilkolni akar, de már kifáradt, ó, Istenem, végre kifáradt!
Végül - mintha egy kútból beszélne - síri hangon suttogta: - Oldozz fel, atyám, vétkeim alól!
Uram, drága Istenem, gondoltam, mit is mondtak a papok azokban a régi filmekben egy fél emberöltõvel ezelõtt? Ó, gyarló emlékezet! Hirtelen õrült vágyat éreztem, hogy újra nekiiramodjak, és folytassam a Szörnyeteggel folytatott hajszát.
Ahogy visszafogtam a lélegzetem, a Szörnyeteg hátborzongatóan hörögte:
- Irgalmazz, apám…
- Nem vagyok az apád! - kiáltottam.
- Nem - suttogta a Szörnyeteg.
Egy másodpercig hallgatott, majd hozzátette:
- Te vagy az én fiam.
Összerezzentem. A sötétben éreztem, hogy a szívem a torkomban dobog.
A Szörnyeteg megmoccant.
- Szerinted… ki… alkalmazott… téged? Te jó Isten!
- Én - mondta a láthatatlan arc a rács mögül. Hát nem Groc? - gondoltam.
A Szörnyeteg nekikezdett egy szörnyû rózsafüzér-imának, és én csak lassan, nagyon lassan tértem magamhoz: a fejem a fülke burkolatán nyugodott, majd a rácshoz fordulva ezt motyogtam:
- Miért nem öltél meg?
- Ezt soha nem akartam. A barátod bukkant rám. Õ készítette azt a szobrot. Õrültség az egész Megöltem volna természetesen, de végzett magával. Vagy legalábbis úgy tett. Valójában él; és téged vár…
Hol?! Ordítani szerettem volna. Ehelyett azt mondtam:
- Miért mentettél meg engem?
- Hogy miért…? Egy nap el akartam mondani a történetemet. Te voltál az egyetlen… - itt szünetet tartott - …akinek elmondhattam… elmondhatom… ahogy történt. Semmi olyan nincs a stúdióban, amit ne ismernék… Sõt, az egész világon nincs olyan. Éjszakákon át olvastam és csak keveset aludtam… Majd még többet olvastam, és reménytelenül suttogtam a néma falnak; Õ! Csak néhány hete volt még, hogy neved elõször jött ajkaimra. Õ lesz a megfelelõ, mondtam magamban. Meg kell szereznem magamnak. Õ lesz az én krónikásom. Õ a fiam.
- És valóban.
A suttogás most csak néhány centire hallatszott tõlem; lélegzete, akár egy kovácsfújtató, megremegtette a levegõt.
- Édes Jeruzsálem csontfehér dombjai - mondta fakó hangon. - Kihasználtam, majd kinyírtam az égvilágon mindenkit hosszú idõn át. Ki más tudta volna mindezt véghez vinni? Mi mást kellett volna tennem, mint gonosznak lenni és a halálra várni? Csak a küldetésem tartott életben. Biztosan furcsállod, hogy téged is alkalmaztalak…
Talán meg kellene köszönnöm neki? - kérdeztem önmagamtól.
- Valójában én irányítottam mindent a tükör mögül. Én mondtam meg Leibernek, mit tegyen, kiadtam a forgatókönyvet, kutattam a sírboltokban, és jól pofára ejtettem Mannyt; amikor éjjel kettõkor is a falnak támaszkodott. Micsoda összejövetelék voltak! Mi összetartoztunk. Ego és superego. A kürt és a kürtös. Istenem; még az irodát is megosztotta velem! Õ volt elõtérben, és színleg hozta a súlyos döntéseket, én pedig minden éjjel arra vártam, hogy elõjöhessek az üres íróasztal, a székem és a fehér telefon mögül, és parancsolhassak Leibernek, aki valójában a titkárom volt.
- Tudom - leheltem.
- De hát hogyan…?
- Kitaláltam.
- Kitaláltad? Mit? Ezt az egész õrült, átkozott dolgot? A Halloween napját? Húsz, Istenem, már húsz éve, hogy megtörtént… Nehezen lélegzett, és várt egy kicsit.
- Igen - súgtam.
- Nocsak, nocsak! - A Szörnyeteg az emlékeivel tusakodott. - A tilalmat már feloldották ugyan, de mi hoztuk be a piát a sírbolton és az alagúton keresztül… és a fenébe is! Röhögtünk az egészen. Az összejövetelt félig a sírokban, félig a filmgyárbéli pincében tartottuk. Minden tele hangoskodó emberekkel, lányokkal, sztárokkal, statisztákkal! Már csak félig-meddig emlékszem arra az éjfélre. El tudod te képzelni, hány õrült szeretkezett akkor a temetõben?
Vártam, míg õ rendezgeti a gondolatait. Aztán így folytatta:
- Elkapott bennünket a sírkövek kõzött. A temetõ tulajdonosának gorillái ütötték verték a fejemet, az arcomat, a szememet! Ó, az a verés! Õ elfutott a lánnyal: Ordítva rohantam utánuk. Elhajtottak autóval, én követtem õket. Aztán jött a karambol, és…
Sóhajtott, és megvárta, míg lecsillapodik egy kicsit.
- Emlékszem, hogy a Doki a templomba vitt, ahol a pap õrjöngött a félelemtõl. Aztán a hullaházba szállított. Újjászülettem a sírok között! Groc próbálta helyrehozni a helyrehozhatatlant. Szegény elfajzott Groc. Lenin szerencsésebb volt! A szám szólásra nyílt: gyerünk, segíts! Már késõ. Kívül minden utca kihalt. Akkor hazudj! Mondd, hogy meghaltam! Istenem, az arcom! Azt már úgysem lehet helyrehozni! Tehát mondd azt mindenkinek, hogy meghaltam! Emily? Micsoda? Megõrült? bérlek, rejtsd el Emilyt! Segíts! Pénz kell, ugye. Sok-sok pénz! Tegyél meg mindent, amit mondtam! Hidd el: nem jön rá senki! Élõ halottként feküdtem a közeli hullaházban, a Doki ápolt hetekig. Úristen, micsoda õrültségi Fájt az arcom, a fejem, és ha megláttam õt, torkon szakadtából ordítottam: "Fritz! Vigyázz rám, kérlek!" És Fritz megtette! Hangyaszorgalmú egy ember. Sloane, te hulla, hagyd már õt békén! Emily, le szegény elveszett, õrült kislány! Constance! Constance pedig elutazott vele abba a részegek, elmebetegek és narkósok számára fenntartott intézetbe, ahol még senki nem gyógyult meg. Amikor meglátogattak, tomboltam. Fritz leintette õket, mégis zokogva bámulták az arcomat, melyet mintha húsdaráló trancsírozott volna szét. Láttam a borzalmat szemükben. Pillantásuk elárulta: azt gondolják, haldoklom, én pedig káromkodtam. Ott volt még Doki, a csontkovács és Groc, a kozmetikus, akik próbáltak összerakni engem. Végül Jézus és Fritz azt mondták: "Vége! Már mindent megtettünk; amit csak lehetett. Hívassunk papot!" "A pokolba!" - kiáltottam. "Tartsátok meg a temetést, de nélkülem"! Erre mindannyian elsápadtak. Tudták, mire célzok. Ez az emberi roncs õrült tervet eszelt ki, gondolták. És így okoskodtak ha õ meghal, mi is elpusztulunk. Tudod, akkor mi zártuk az egész filmszakmában a legjobb évet. Mindenütt pangás, mi mégis két-három milliót kasszíroztunk, többet, mint az összes többi filmstúdió együttvéve. Õk nem hagyhattak meghalni: én akkor csúcsokat döntögettem. Hol találnának egy másik ilyen embert a sok idióta, dilettáns, lógós hülye között? Te megmented, én majd összepofozom, mondta Groc Phillipsnek, a csontkovácsnak. Õk a szó szoros értelmében új-embert faragtak belõlem; újjászülettem, de soha nem láthattam többé a napot!
Eszembe jutottak Jézus szavai: A Szörnyeteg? Ott voltam aznap éjjel, amikor õ megszületett!
- Így végül a Doki megmentette az életemét, Groc pedig összefoltozott. De… Istenem, õ hiába plasztikázta az arcomat, én azon nyomban kitéptem a varratokat. Mindannyian azt gondolták ha õ meghal, nekünk is végünk De végül széttrancsírozott testem és törött csontjaim ellenére is feltámadt az életösztönöm. Néhány óráig élet és halál közt lebegtem, arcomat már soha többé nem érintettem meg. Magamhoz térve így szóltam: "Rendezzetek egy halotti tort! Mondjátok mindenkinek, hogy meghaltam, és bújtassatok itt, míg meggyógyulok! Az alagutat tartsátok nyitva nekem, és Sloane-t örökre felejtsétek el! Rendezzétek meg a temetésemet nélkülem, hadd írjon róla a sajtó! Aztán hétfõn reggel újra munkába állok. Igen, jól hallottátok! Mostantól minden hétfõn így lesz! De ezt senki nem tudhatja meg! Nem akarom, hogy meglássanak. Hogy nézne ki egy szétszabdalt arcú gyilkos? Szerezzetek nekem egy irodát székkel, íróasztallal, és lassan, nagyon lassan, talán hónapokig is eltart, de fel fogok épülni! Majd valaki mindig ott ül, hallgatja a tükröt, és… Hát Menny hol van? Figyelj rám! Én majd egy kis résen át érintkezem a külvilággal, suttogásom akár a fénysugár, árnyékom halványan dereng a tükörben; te pedig azt teszed majd, amit én mondok Megértetted? Muszáj megértened! Küldjetek a sajtóért, és írjátok alá a halotti bizonyítványt! Sloane-t örökre temessétek el! Hagyjatok magamra a hullaházban… ott majd pihengetek és lassan feljavulok. Menny, te menj és intézd el az irodát!" A temetésem elõtti napokban én adtam a parancsokat, kis csapatom pedig feszülten figyelt, és mindent megtett, amit kértem. Így végül Doki mentette meg az életem, Groc próbálta ember formájúvá tenni az arcomat… ami eleve kilátástalan volt, Menny vezette a stúdiót, de természetesen az én utasításaim szerint, Jézus pedig… csupán azért, mert õ talált rám vérbe fagyva azon az éjszakán… úgy intézte, hogy a karambol véletlen balesetnek tûnjön. Csak ez a négy ember tudott mindenrõl. Fritz? Constance? Nekik soha nem mondtuk meg, hogy végül túléltem a balesetet. Õk négyen aztán heti ötezret kaptak. Gondold el: heti ötezret még 1934-ben! Az átlagbér akkor rongyos tizenöt dollár volt. Doki, Menny, Jézus és Groc így jól megszedhették magukat, nem?
Istenem, azzal a rohadt pénzzel mindent meg lehet vásárolni! Évekig nyugalom volt, minden a rendes kerékvágásban haladt. A filmek és a stúdió óriási hasznot hoztak, én pedig rejtõztem, amirõl senki nem tudott. A részvényárak emelkedtek, a New York-i emberek boldogan éltek, míg…
Szünetet tartott, majd kétségbeesetten felnyögött. - Valaki észlevett valamit.
Csend honolt egy darabig.
- Kicsoda? - tettem fel a kérdést a sötétben.
- Doki. Doki, a mi jó öreg sebészünk. Az én idõm lejárt.
Újabb szünet után folytatta:
- Rákos vagyok.
Vártam, míg elég erõt gyûjt ahhoz, hogy tovább beszéljen.
- Szóval rákos. Nem tudom, Doki kinek mondhatta még el közülünk. Egyikük el akart menekülni: úgy gondolta, felmarkolja a pénzt, és olajra lép. Megzsarol, hogy fizessek, vagy mindenkinek elmondja az igazat.
Arra gondoltam, hogy ez csak Groc lehetett, de megkérdeztem:
- Tudod, melyikük volt az? - A kérdések egyre-másra törtek fel belõlem: - Ki rakta a holttestet a létrára? Ki írta a levelet, hogy jöjjek a temetõbe? Ki mondta azt Clarence-nek, hogy várjon a Brown Derbyn kívül, ahol aztán õ észrevett téged? Kinek a sugallatára készítette Roy Holdstrom azt a mûszörnyet? Ki itatta le Jézust, azt remélve, hogy önkívületében majd mindent kitálal? Ki volt az?
A hatalmas test az ablaktábla mögött minden kérdésre görcsösen összerándult, levegõ után kapkodott: mintha minden egyes levegõvétele az élet utolsó szalmaszála, feltörõ sóhaja pedig kétségbeesett lemondás volna.
Rövid hallgatás után újra megtörte a csendet:
- Amikor az az egész szörnyûség a holttesttel elkezdõdött, mindenkire gyanakodtam. Sõt még rosszabb: kezdtem megõrülni: Gondoltam, Doki nem lehetett. Õ gyáva, és ez különben is túl nyilvánvaló lett volna. Talán Jézus? Õ, ha lehet, még gyávább: minden éjjel az alkoholba menekül. Jézus sem lehetett.
- Jézus most hol van?
- Eltemették valahová. Tulajdonképpen saját kezûleg akartam eltemetni. Úgy döntöttem, lassanként mindenkit elteszek láb alól, aki valaha is ártani próbált nekem. Megfojtottam volna Jézust, mint ahogy azt Clarence-szel tettem. Royt is megöltem volna, de akkor azt hittem: õ végzett magával. Valójában él és virul. Õ ölte meg és temette el Jézust.
- Nem! - kiáltottam.
- Itt rengeteg sírbolt van. Roy elrejtette valahol Szegény jó Jézus! - Roy nem lehetett!
- Miért ne? Bármelyikünk megölte volna, ha alkalom adódik rá. A gyilkosság olyan dolog, amirõl gyakran ábrándozunk, de soha nem tesszük meg. Kevés az idõm, hadd fejezzem be! Doki, Jézus, Manny… vajon melyikûk próbált tönkretenni? Manny Leiber? Nem. Õ csak egy lemez volt, aki mindig ugyanazt a mûsort játszotta. Tehát akkor Groc. Õ alkalmazta Royt, én pedig úgy gondoltam: téged foglak felhasználni a végsõ leszámolásnál: Honnan tudtam volna, hogy a végsõ leszámolás ellenem irányul? Földi létem lassan befejezem. Úristen, mennyire õrült voltam… de most már vége mindennek: Õrülten rohanni, kiabálni… éleztem, ez már túl sok nekem. Megfáradtam, hiszen túl sok vért, túl sok halált láttam, s most a rák véget vetett mindennek. Aztán az alagútban, a sírok mellett találkoztam a másik Szörnyeteggel.
- A másik Szörnyeteggel?
- Igen - lehelte, fejét a gyóntatószék oldalának támasztva. - Kapd el õt! Azt hitted, ugye, hogy csak én vagyok itt egyedül?
- Egy másik…?
- A barátod. Õ az, akinek összetörtem a szobrát, amikor láttam, hogy azt az arcot rólam mintázta. Akinek én romboltam szét a városait. Akinek kibeleztem a dinoszauruszaik Õ vezeti a filmgyárat!
- Ez… ez lehetetlen.
- Bolondok vagyunk mind: te is, én is. Mikor látta, mit tettem a vadállataival, a városaival, az agyagszobrával, megõrült. Õ maga lett a két lábon járó iszonyat. Rémisztõ álarca…
- Álarc - mormoltam remegõ szájjal.
Már mindenre rájöttem, mégis elhessegettem magamtól a gondolatot. Láttam a Szörnyeteg filmbél: arcát Crumley házfalán. Hát nem egy bábfigurát mozgattak filmkockáról filmkockára: maga Roy játszotta a szerepet, kimaszkírozva magát a pusztítás atyjának, a zûrzavar gyermekének, a rombolás igaz fiának!
A filmbéli Szörnyeteget tehát Roy alakította.
- A barátod - zihálta a férfi a rács mögött. - Istenem, micsoda szerep! A hangja is egészen olyan volt, mint az enyém. A falon keresztül beszélt Manny íróasztala mögül, és…
- Visszavetetett engem - motyogtam félig öntudatlanul.
- És önmagát is?!
- Igen! Micsoda zsenialitás! Megérdemelne egy Oscar-díjat!
Kezem végigsimította a rácsot.
- De hát hogyan tudta ezt…
…véghezvinni? Hol volt egyébként az arcáról a sebhely, a ránc… meddig bírta mindezt észrevétlenül csinálni? Szemtõl szembe találkoztam vele a fal tövében, a kripták között. Ó, az átkozott kurafi! Már évek óta nem néztem tükörbe… és akkor mégis egy alakot láttam, aki szakasztott hasonmásom volt. Vigyorgott! Össze akartam törni a tükröt. Azt hittem, képzelõdöm. Az üvegbõl lidércfény vetült rám. Torkom szakadtából ordítottam, majd elvesztettem az egyensúlyomat. A tükörkép felemelte az öklét és lesújtott. Egy kriptában; rácsok mögött tértem magamhoz. Tombolni kezdtem, õ meg csak nézett. "Ki vagy te?!", kiabáltam. De már valójában tudtam. Édes bosszú! Megöltem a teremtményeit, szétromboltam a városéit és megpróbáltam õt is kinyírni. Micsoda diadal! Amint elfutott, még visszaordította: "Figyelj! Én most már a magam ura vagyok, hát még több pénz kell nekem!" Naponta kétszer hozott csokoládét, hogy megetessen egy haldoklót. Látta, hogy valóban haldoklom: ezzel a játszma számára is, számomra is véget ért. Talán rájött, hogy a halálom így már nem az igazi… nem elég szórakoztató. Talán félt, talán csak unatkozott. Néhány órával ezelõtt engedett szabadorr, és a telefonhoz vezetett, hogy hívjalak téged. Magamra hagyott, én pedig vártam rád. Nem volt szükséges mondania, mit tegyek: csupán a templomhoz vezetõ alagútra mutatott: Gyónnod kell, mondta. Most terád vár a rejtekhelyén.
- Hol?
- Az Úristenit neki! Hol van az egyetlen olyan hely, ami illik az olyan teremtményekhez, mint mi vagyunk?
- Igen - bólintottam, s a szemem könnybe lábadt. - Már jártam ott.
A Szörnyeteg összecsuklott a gyóntatószékben.
- Úgy van - sóhajtotta. - Ezen a héten már túl sok embernek ártottam. Megöltem néhányat, legtöbbjük a te barátod volt. Kérdezd csak meg õt! Õ is legalább olyan õrült lett, mint én. Ha vége lesz ennek az egésznek, és a rendõrség rákérdez, fogjál rám mindent! Nincs szükség két Szörnyetegre… egy is éppen elég. Rendben van?
Hallgattam. - Mondj már valamit! - Rendben.
- Jól van. Mikor látta, hogy már nem sok van nekem hátra, nem akarta tovább ûzni a játékot, illõnek találta, hogy szabadon engedjem. Közös stúdiónk mûködésében zavar támadt. Mindketten szerettük volna, ha minden a régi kerékvágásban haladna. A következõ héttõl már vágj is bele. A vágtázó halott forgatásába!
- Nem - motyogtam.
- Az úristenit neki! Utolsó erõmmel is beléd fojtom a szuszt, ha nem engedelmeskedsz. Ezt reg kell tenned! Mondj igent!
- Igen - mondtam végül -, megteszem.
- És végül még valami. Amit elõzõleg felajánlottam neked. A filmgyár a tiéd, ha akarod.
- Ne…
- Te vagy az egyetlen, aki alkalmas erre: ne dönts hát elhamarkodottan! Sok ember az életét tenné kockára egy ilyen örökségért.
- Kockára tenné az életét, ez a jó kifejezés. Egy hónapon belül részeges roncs lennék, vagy belepusztulnék.
- Hát nem érted? Te vagy az egyetlen fiam,
- Sajnos így van. Mégis, miért engem választottál?
- Mert te naiv vagy, becsületes és istenfélõ. Valódi bolond, nem csak tetteted magad. Sokat beszélsz, de mindig igazad van, ha az ember alaposan mögéje néz a dolgoknak.
- Igen, de én nem hallgattam éveken a tükrön keresztül leadott utasításaidat, mint tette azt Manny.
- Õ csak beszél, de a szavai üresen csengenek.
- De már sokat tanult tõled. Biztosan tudja, hogy kell a dolgokat irányítani. Hadd dolgozzam inkább neki!
- Utolsó esély? Utolsó ajánlat? - kérdezte fakó hangon.
- Talán hagyjam ott a feleségemet, az írásaimat és egész eddigi életemet?
- Ah… igen - suttogta végül a hang. Majd hozzátette: - Oldozz fel, atyám, vétkeim alól!
- Én nem tehetem.
- De igen. És bocsáss meg nekem, hiszen ez a pap feladata. Bocsáss meg és oldozz fel! Néhány perc múlva már túl késõ lesz. Ne akard, hogy a pokolba kerüljek mindörökre!
Behunytam a szemem, és azt mondtam:
- Feloldozlak. Megbocsátok neked, bár Istenemre, nem tudlak megérteni!
- Ki értett meg engem valaha is? - zihálta. - Még én sem értettem meg.
Fejét az ablaktáblára ejtette:
- Köszönök mindent.
Szeme becsukódott, õ pedig megkezdte utazását a nagy ûrbe, ahonnan már nincs visszatérés. Valahol egy sírbolt ajtaja csapódott, mintha jelképezné, hogy egy ember élete örökre feledésbe merült.
- Megbocsátok neked! - ordítottam az undorító, immár halott arcnak. - Megbocsátok nekeeed… - visszhangzott az üres templom falairól. Az utca kihalt volt.
Crumley, hát hol lehetsz, gondoltam. Futásnak eredtem.

72.

Egy helyre még feltétlenül el kellett mennem.
A koromsötét Notre Dame lépcsõin kapaszkodtam fel. Megláttam egy alakot nem messze a felsõ esõcsatornától: állát vadállati mancsaira támasztotta és bámult ki Párizsra, amely való fában soha nem létezett.
Közelebb húzódtam, majd egy mély lélegzetet véve megszólaltam: - Te…?
Hangom elcsuklott.
A figura csak ült az árnyékban, nem mozdult. Egy újabb lélegzetvétellel kimondtam:
…itt…?
Az alak kiegyenesedett, arcán megcsillant a város pislákoló fénye. Összeszedtem magam, és halkan nyögtem:
- Roy?
A Szörnyeteg rám se nézett: tökéletes mása volt annak, aki a gyóntatószéknél kilehelte a lelkét néhány perccel ezelõtt.
A szörnyû fintor és az eszelõs szemek a vért is megfagyasztózták bennem. A kegyetlen, sebhelyszerû száj köpte-hörögte ki aszót:
- Igeeen.
- Mindennek vége - akadoztam. - Istenem, Roy. Gyere le ide.
A Szörnyeteg bólintott. Jobb keze kinyúlt, hogy letépje-hámozza magáról ezt a szörnyû maszkot: a festett viaszt és a bódult ámulatot. Rémisztõ arcát karmával szaggatta le. Az álarc mögül az én egykori osztálytársam nézett velem farkasszemet.
- Ugye, pont úgy nézek ki, mint õ? - kérdezte Roy.
- Istenem, Roy. - Alig láttam, a szememet úgy ellepték a könnyek. Te vagy az!
- Hát igen - motyogta Roy. - Magam is alig hiszem.
- Istenem; Roy - ziháltam -, vegyél le magadról mindent. Ha magadon hagyod ezt a szörnyûséget, olyan értésem lesz, hogy örökre rajtad marad; soha többé nem láthatlak.
Roy jobb keze megrándult, és végigsimította ocsmány arcát. - Érdekes, én is ezt gondolóm - szólt halkan.
- Miért kellett így átalakítanod az arcod?
- Újabb gyónás következik? Ma már hallottál egyet. Kell egy másik is?
- Igen.
- Talán felcsaptál papnak?
- Már magam is kezdem azt hinni. Azt akarod, hogy kiközösítselek?
- Honnan?
- A barátságunkból. Rám szegezte tekintetét. - Ezt soha nem tennéd! - Talán mégis.
- Barátok nem zsarolják egymást a barátságukkal. - Újabb ok arra, hogy beszélj. Na gyerünk!
A félig letépett maszk mögött Roy végül megszólalt, de nagyon halkan. - Az állatfiguráim ügye volt mindennek az oka. Azelõtt soha senki nem nyúlhatott hozzájuk Egész életemet tettem arra, hogy megtervezzen és formába öntöm õket. Tökéletesek voltak: teremtõ Istennek érezhettem magam. Mi más maradt még nekem? Randevúztam én valaha a legmenõbb lányokkal? Volt kapcsolatom akár egyetlen nõvel azokban az idõkben? Este a brontoszauruszommal feküdtem ágyba, álmomban a gyíkmadárral repültem. Képzelheted, mii éreztem, amikor valaki tönkretette ezeket az ártalmatlan jószágokat, szétzúzva ezzel az én kis világomat. Dühöngõ õrültté váltam.
Roy hallgatott szörnyû maszkja mögött egy kis ideig. Aztán folytatta. - A fenébe is, minden oly egyszerû volt. Már az elején minden összejött, de nem szóltam egy szót sem semmirõl. Kíváncsi vagy arra az éjszakára, amikor követtem a Szörnyeteget a temetõbe? Lenyûgözött az az átkozott bestia. Féltem, hogy te csak tönkretennéd a játékot. Játék?! Emberek haltak meg miatta! Szóval, amikor láttam, hogy bebújik a sírkamrába és nem is jön elõ, nem mondtam el neked semmit. Tudtam, hogy minden eszközzel próbálnád megakadályozni a tervemet, nekem pedig el kellett készítenem étetem fõ mûvét, azt a szörnyû maszkot, Tartottam a számat, közben szép csendben megformáztam az agyagszobrot. Aztán valaki széttiporta a dinoszauruszaimat és minden figurámat, a förtelmes Szörnyeteg szobrából is csak szilánkok maradtak. Teljesen megvadultam. Szöget ütött a fejembe: csak egyvalaki rombolhatta szét az én kis világomat. Nem Manny volt, és nem is olyan valaki, akit ismertünk. Maga a Szörnyeteg volt az, a férfi a Brown Derbybõl. De hogyan szerezhetett tudomást a mellszoborról? Talán valaki elmondta neki? Nem! Eszembe ötlött az éjszaka, amikor a stúdió mellett követtem õt a temetõbe. Igen, így történt! A síron át a fal alatt valahogy bejutott a stúdióba, ahol meglátta az arcáról készült maszkok és dühében mindent szétrombolt. Istenem, mennyi õrült tervet forgattam akkor a fejemben! Tudtam, ha a Szörnyeteg rám talál, végem van. Így színleg végeztem magammal, sikerült port hintenem ellenfelem szemébe. Mivel a Szörnyeteg halottnak hitt, én nyugodtan kutathattam utána, és vártam a kedvezõ alkalmat a bosszúra. Te találtad meg azt a felakasztott testet, amirõl azt hitted, én vagyok. Aztán ók is megtalálták és elégették, én pedig azon az éjjel átmásztam a falon keresztül. Már tudod, mit találtam ott. Bementem a temetõ sírboltjába… az ajtó nyitva állt… és némi kacskaringó után a tükörnél, Manny irodájában találtam magam. Majd elájultam a meglepetéstõl! A Szörnyeteg vezette a stúdiót, persze láthatatlanul. Tehát nem ölöm meg a fattyút, hanem türelmesen varok, míg minden hatalmát megszerezhetem! Nem ölöm meg a Szörnyeteget, én magam leszek a Szörnyeteg! Én fogok uralni huszonhét-huszonnyolc országot, az egész világot! Majd a maga idejében elõjövök, újjászületek; azt mondom, hogy semmire sem tudok visszaemlékezni, vagy valami hasonló. Még nem is tudtam mindezt végiggondolni, mikor megjelent a Szörnyeteg. Láttam, hogy halálos beteg, de õ nem vett észre engem. Titokban követtem, és egy alkalmas pillanatban letaglóztam a sírbolt felé vezetõ úton. Az álarcom tökéletes volt. Mikor látta, hogy ott állok az alagútban elõtte, szinte megbénult, és én könnyûszerrel leüthettem és bezárhattam a pincébe. Aztán visszamentem a tükörhöz, hogy belekóstoljak a hatalomba: most én szóltam az üveg mögül. Korábban már hallottam a Szörnyeteg hangját a Brown Derbyben, az alagútban és az irodában is. Most én suttogtam, dünnyögtem a parancsokat, de az ördögbe! A vágtázó halottat újra mûsorra tûzték Készen álltam levetni az álarcot, és ismét saját magam lenni, azonban történt valami.
- Micsoda?
- Nem bírtam elszakadni a hatalomtól.
- Mi?!
- Imádtam a hatalmat. Ügynökök és más fontos emberek tették, amit én akartam. Szinte megrészegedtem ettõl. Imádtam, hogy egy személyben vezethetem a stúdiót, és hozhatom a fontos döntéseket. Nem volt szükség a végeláthatatlan testületi gyûlésekre… elég volt a tükör, a visszhang és az árny. Olyan filmeket akartam készíteni, amelyekre már rég szükség lett volna. Újjáépítem egész elveszett világomat, újjáalkotom lerombolt teremtményeimet. A stúdiónak nem csupán pénzzel, hanem vérrel és életekkel kell fizetnie! Eljátszom annak a szerepét, aki tönkretette az életemet és sárba taposok minden ostoba tökfejt, még ha semmirõl sem tud! Régebben a filmgyár irányított engem, most én irányítottam a stúdiót. Istenem, Louis B. Mayer mennyire kibírhatatlan volt, a Warner Brothers pedig a szokásos nyálas filmjeit forgatta. Amíg nem vezettél egy egész filmgyárat, kisfiam, addig nem tudhatod, mi az, hogy hatalom. Nem egy várost, egy országot irányítasz, hanem egy másik világot valahol a valóságon túl. Lassítsatok, mondod, és az emberek máris lassabban mozognak. Gyorsabban, mondod, és õk a Himalájára másznak vagy a sírjukba ugranak… ahogy szerepûk kívánja. A te akaratodnak engedelmeskednek a színészek, te határozod meg, mely jelenetek következnek, mikor kezdjük vagy fejezzük be… egyszóval minden a te kezedben van. Éjszakánként felmásztam a Notre Dame-ba, és csak nevettem azokon a bugrisokon, akik tönkretették a barátaimat és kiöltek belõlem minden emberi érzést. Õrûit gondolatok kavarogtak bennem. Nézz csak ki, mi lett a mûvembõl: minden szarneszét rombolva. A Szörnyeteg kezdte el, de végût én vittem véghez. Tudtam: ha nem hagyom abba, elõbb-utóbb diliházba visznek, mint paranoiást. A Szörnyeteg haldoklott, és minden vágya az volt, hogy meggyónjon egy papnak Muszáj volt visszaadnom neki a stúdiót, hogy õ aztán rád testálhassa.
Roy elhallgatott, és megnyalta borzalmas ajkait.
- Van még itt néhány dolog, ami nem egészen világos elõttem - szóltam.
- Halljuk!
- Hány embert ölt meg Arbuthnot az utóbbi napokban? És hány embert… - itt elcsuklott a hangom.
Roy folytatta helyettem:
- Hány embert tett tönkre Roy Hotdstrom, a második Szörnyeteg?
Bólintottam.
- Ha ez megnyugtat, nem én öltem meg Clarence-t.
- Hála Istennek
Nyeltem egy nagyot, majd megkérdeztem: - Istenem, mikor…?
- Mire célzol?
- Mikor… melyik nap állt félre Arbuthnot, és jöttél te elõ?
Most Royon volt a sor, hogy nyeljen egyet undorító álarca mögött.
- Hangokat hallottam a telefonvonalakban, sõt az alagutakban is. Követtem az árnyakat, akik Valószínûleg el akartak temetni valakit. Tudtam, a Szörnyeteg szörnyû pusztítást vitt végbe Clarence otthonában, tehát a holttestét muszáj volt eltemetni. Biztos távolból megfigyeltem, hogy a Doki az alagúton keresztül valamelyik átkozott, elhagyatott kriptába vonszolja Clarence testét. Bár akkor még nem gyanakodtak, könnyen rájöhettek volna, hogy élek. Bármikor ellenõrizhették volna a krematóriumot, és ott az én valódi csontjaim helyett csupán egy mûcsont vázat találtak volna. És még valami. Te ismerted Clarence-t. Lehet, hogy megláttak téged a szobámban. Ha mindezt végiggondolják, téged talán élve eltemettek volna. Ugye, belátod, hogy cselekednem kellett… így lettem én a Szörnyeteg. Bezártam a filmgyárat és próbára akartam tenni az embereimet, hogy ugrásra készen lesik-e a parancsaimat. Így sokkal könnyebb volt elintézni azokat a gazembereket, akik valószínûleg az életemre törtek volna.
- Stanislau Groc is köztük volt? - kérdeztem.
- Groc? Igen. Õ hozott ide mindannyiunkat. Adott nekem munkát, mert jól tudtam sminkelni. Talán õ ültette el a bogarat Arbuthnot fülébe; hogy alkalmazzon téged is. Aztán, hogy megijessze a stúdióban dolgozókat és Arbuthnotot, kiakasztotta a falra azt a holttestet; majd meghívott minket a Brown Derbybe, ahol maga a Szörnyeteg is megjelent. Elkészítettem a Szörnyeteg mását, és halálra ijesztettem vele mindenkit. - Akkor hát te ölted meg Grecot?
- Nem éppen. Az embereim elfogták a kapunál, elhurcolták Menny irodájába és magára hagyták Kinyílt a tükörajtó, és szörnyet halt, mikor engem meglátott. Most azt kérdeni meg, mi lett Phillips Dokival!
- Tényleg, mi lett vele?
- Végül is õ tüntette el a "holttestemet", nem? Õ és a csicskásai. Aztán összeakadtam vele a Notre Dame-ban… meg sem próbált elfutni. A harangokhoz kötöztem. Csak meg akartam ijeszteni: jó magasra felcipelni és rázni-rázni, míg meg nem áll a szíve, mint Grocnak. Ez csak emberölés; nem gyilkosság. Végül õrjöngeni kezdett, belegabalyodott a kötélbe, és így saját magát akasztotta fel. Vétkes vagyok én ebben?
Hát persze, gondoltam. Vágy mégsem?
- Jézussal mi történt? - kérdeztem lélegzet-visszafojtva.
- Nem az, amire gondolsz. Két nappal ezelõtt felmászott a keresztre, csuklóján tátongtak a sebek Szép lassan elvérzett. Szegény öreg, részeges Jézus a keresztfán halt meg. Isten nyugosztalja. Én találtam rá, és illóképpen eltemettem.
- Hol vannak õk? Hol van Groc, Phillips és Jézus?
- Valahol. Akárhol. Számít ez? Milliók teste nyugszik odakint, köztük az övék is. Örülök neki - szólt habozva -, hogy te nem vagy köztük.
- Én…?
- Ezen a ponton döntöttem úgy, hogy abbahagyom. Mintegy tizenkét órával ezelõtt. Pedig te is a listámon voltál.
- Micsoda?
- Úgy okoskodtam: meg kell halnod, ha az utamba kerülsz. Ez teszi fel az i-re a pontot. Gondoltam, várok, hiszen neked semmi közöd ehhez az átkozott színjátékhoz Te mindig tudtad, hol a határ. Te a barátom vagy, értelmet adhatsz az életemnek. Ez volt a fordulópont. Ha tudod, hogy õrült vagy, már a gyógyulás útján jársz. Ilyen zsákutca után már csak egy lehetõség maradt: a régi életem. Szerettelek és szeretlek: ezért tértem vissza. Felnyitottam a sírbolt ajtaját, és kiengedtem az igazi Szörnyeteget.
Roy felém fordította a fejét. Tekintete ezt mondta: Hiszel nekem? Meg tudsz bocsátani? Barátok vagyunk még? Vajon miért tettem mindezt? A rendõrség fog róla tudni? Ki mondja el nekik? Meg fognak büntetni? Kell-e fizetni az õrültnek mindévért? Hát nem õrültség volt ez az egész? Vége a játéknak vagy csak most kezdõdött? Nevetünk vagy sírunk most?
Arcáról leolvashattam: nemsokára felkel a nap, és a két város élete visszatér a rendes kerékvágásba. A holtak hallgatni fognak, de az élõk ugyanazt mondják majd, mint tegnap. Hagyhatjuk-e beszólni õket? Vágtathat-e a Halál szélsebesen és mellém állsz-e akkor?
Roy várt.
- Tényleg visszajössz velem? - kérdeztem. Vettem egy mély lélegzetet, és folytattam:
- Újra Roy Holdsírom vagy, és az is maradsz, akit annyira szeretek: a barátom?
Roy lehorgasztott fejjel nyújtotta felém a kezét. Úgy ragadtam meg, mint egy fuldokló a felé nyújtott szalmaszálat. Összeölelkeztünk
Szabad kezével Roy letépte magáról a szörnyû álarc maradékát. Markában összegyûrte a vékony viaszmaszkot a halványzöld sebhellyel, és nagy lendülettel kidobta a Notre Dame ablakán. Nem hallottuk, amikor a földre esett. Viszont egy rémült alak felkiáltott:
- A fenébe is, hét
Crumley volt az, aki lent állt a Notre Dame tornácán.
- Kifogyott a benzinem - közölte. - Itt keringõztem a háztömb körül, és egyszer csak nincs több benzin.
Felnézett, kezét szemellenzõként használva:
- Mi a túró folyik ott fenn?

73.

Két nap múlva eltemették Arbuthnotot.
Vagy inkább újratemették A sírboltban helyezték végsõ nyugalomra: az egyházközség néhány tagja szállította el odáig; akik nem tudtak semmirõl. Kelly atya egy halva született gyermeket temetett, akit még meg sem kereszteltek Mindannyian ott voltunk: Crumley, Constance, Henry, Fritz, Maggie és én. Roy jóval távolabb állt tõlünk.
- Mit keresünk mi itt? - dörmögtem.
- Megbizonyosodunk róla, hogy örökre eltemették - jegyezte meg Crumley.
- Megbocsátunk annak a szerencsétlennek - mondta halkan Constance. - Bár tudnák még mások is, mi történt itt ma! - mondtam. - Képzeljétek csak, hányan jöttek volna el; hiszen végre vége a rettegésnek! Isten veled, Napóleon!
- Õ nem volt Napóleon - mondta Constance.
- Nem?
Végigpásztázta tekintetem a temetõ falát, ahol lustán terült el a két világváros. King-Kong már nem vadászhat repülõgépekre, nincs porlepte fehér síremléke Krisztusnak, és nincs már kereszt, hogy a jövõbe vetett hitet megfeszítsék rajta. Nem, gondoltam, õ talán tényleg nem Napóleon, hanem Barnum, Gandhi és Jézus. Heródes, Edison és Griffith. Mussolini, Dzsingisz kán, és Tom Mix, Bertrand Russell, a Csodatévõ Ember és a Láthatatlan Ember. Frankenstein; Hüvelyk Matyi és Drakula.
Valószínûleg hangosan motyogtam magam elé gondolataimat, mert Crumley tompa hangon rám szólt:
- Csend legyen!
Arbuthnot sírboltja, benne a virágokkal és a Szörnyeteg testével, talán örökre bezárult. Az ajtó nagy robajjal csapódott be mögöttünk.

74.

Meglátogattam Manny Leiben. Ott ült az íróasztalánál, feje akár egy torz vízköpõ. Végigfuttattam a szemem rajta és a mögötte lévõ nagy széken.
- Hát - mondta -, a Caesar és Krisztus elkészült: Most már Maggie-n a sor, hogy összevágja.
Úgy tûnt, kezet akar velem rázni, de végül nem tette. Így, mint a régi szép idõkben, fogtam néhány párnát, és leültem:
Manny tisztaszívbõl kacagott:
- Errõl soha nem szokik le?
- Ha leszoknék, keresztben nyelne le. Megakadt a szemem az egyik falon: - Zárva van az átjáró?
Manny kikecmergett az íróasztal mögül, és leakasztotta a tükröt. Az egykori ajtó helyén még friss volt a vakolat és a festés is alig száradt mer.
- Nehéz elhinni, hogy évekig egy szörny közlekedett ezen keresztül jegyeztem meg.
- Nem volt olyan szörnyûséges - mondta Manny. - Õ irányított itt mindent. Nélküle csõdbe ment volna az egész. Csak a végén vált dühöngõ õrültté. Azelõtt egy isten volt, aki az üveg mögött lakott.
- Ugye, soha nem szívelte azokat az embereket, akik bámulták az arcát?
- Mién, maga elviselte volna az õ helyében? Miért olyan különös az, hogy elrejtõzött, éjjelenként járkált az alagútban és ült abban a székben? Egyszerre õrült és zseniális minden film, amely meghódította a mozivásznakat szerte a világon. A hülye európaiak is minket, amerikaiakat majmolnak, hiszen úgy öltöznek, beszélnek és néznek ki, mint mi. A filmeknek köszönhetjük, hogy lassanként meghódítjuk az egész világot… pedig mekkora baromság egyikük másikuk! Miért csodálkozik hát, hogy létezhetett egy ilyenember?
Segítettem neki visszaakasztani a tükröt a frissen festett falra.
- Ha a kedélyek lecsillapodtak - mondta Manny -, visszahívjuk magát meg Royt, és megépítjük a Marsol.
- De több Szörnyeteget nem csinálunk.
Manny habozott.
- Majd késõbb megbeszéljük - Hu, hú - mondtam. Ráböktem a székre.
- Ezt kicseréli? Manny eltûnõdött:
- Éppen növeszthetném benne a fenekem. Sokáig mellõznöm kellett a kényemsét, most talán az én idõm is eljött.
- A nagy fenekek a New York-i irodába kellenek
- Persze, ha a seggemben tartanám az eszem. Tõle sok mindent megtanultam. Maga nem akar beleülni?
Rábámultam a székre. - Nem.
- Attól fél tán, ha beleül, nem tud többé felkelni belõle? Na, kopjon le, és jöjjön vissza négy hét múlva.
- Gondolom, akkor majd átkell írnom a Jézus és Pilátus vagy a Krisztus és Konstantin végét, vagy…
Mielõtt visszavághatott volna, megráztam a kezét. - Sok szerencsét!
- Talán õ is így akarja - mondta Manny a plafont bámulva. - A fenébe is!
Megfordult, és visszatelepedett a székbe.
- Na milyen? - kérdeztem.
- Nem rossz. - Áhítattal becsukta szemét, és belesüppedt a kényelmes ülõkébe.
- Meg lehet szokni.
Ahogy visszanéztem az ajtóból, Manny szinte eltörpült abban a hatalmas fotelben.
- Utál még? - kérdezte csukott szemmel.
- Persze - mondtam. - És maga engem?
- Naná.
Kimentem, és bezártam az ajtót.

75.

A bérházzal szemben átvágtam az utcán, Henry pedig követett: valószínûleg trappolásom és az ütemesen rázkódó koffer vezette.
- Mindent viszünk, amire szükséged van? - kérdeztem Henryt.
- Az egész életemet egy kofferbe zárva? Persze.
A járdaszegélynél befordultunk. Valahol valaki elsütött egy láthatatlan; hangtalan ágyút. A bérház fele omlott le.
- Úgy hangzott, mintha a venice-i móló szakadt volna le - jegyezte meg Henry.
- Aha.
- Vagy mintha a hullámvasút üzemelne.
- Aha.
- Vagy mintha a villamospályákat szednék fel.
- Aha.
Most már az épület többi része is leomlott.
- Gyerünk, Henry - mondtam. - Irány haza!
- Haza! - A vak Henry bólintott, és szomorúan mosolygott. - Nekem soha nem volt otthonom. Pedig milyen szépen hangzik!

76.

Mielõtt Henryt a szülei elvitték volna magukkal New Orleansba, rendeztem egy búcsúestet, ahová meghívtam még Royt, Fritzet, Maggie-t és Constance-t. Üvöltött a zene, patakokban folyt a sör: a vak Henry már tizennegyedszer ámuldozott az üres sírbolt felfedezésén, Constance pedig egy kissé spiccesen, félmeztelenül harapdálta a fülemet, mikor kivágódott az ajtó.
Egy hang ezt kiabálta:
- Egy korábbi géppel érkeztem. Szörnyû ez a csúcsforgalom! Várjunk csak: téged ismerlek, téged is, téged is…
Peg állt az ajtóban, és körbemutogatott.
- De ki ez a félpucér nõ? - csattant fel.

Nemes István fordítása