HARRY HARRISON 
A TECHNICOLOR® IDŐGÉP

A szerző hálás köszönetét fejezi ki a Technicolor Corporation of America társaságnak, hozzájárulásáért, hogy neve és védjegye e könyv címében szerepeljen.

HU ISSN 0238-3063 
ISBN 963 11 6343 l

Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, Budapest 
Felelős kiadó: Sziládi János igazgató 
Zrínyi Nyomda (88.1379/66-15) Budapest, 1989 
Felelős vezető: a Zrínyi Nyomda vezérigazgató-helyettese 
Felelős szerkesztő: Szántó György Tibor 
Műszaki vezető: Szakálos Mihály 
Képszerkesztő: Szecskó Tamás 
Műszaki szerkesztő: Rucsek Andrea 
Terjedelem: 12,74 (A/5) ív. IF 6225

Dedicato
al mio amico
Francesco Biamonti

1. FEJEZET

– Mit keresek én itt? Hogy engedhettem, hogy rám tukmálják ezt az ügyet? – nyögte L. M., Greenspan, miközben ebédje a fekélyét kaparta.
– Azért jöttél el, mert széles látókörű, gyors gondolkodású vezető vagy. Más szavakkal, L. M., minden szalmaszálba bele kell kapaszkodnod, mert ha nem teszel sürgősen valamit, a Climactic Filmstúdió nyom nélkül eltűnik a süllyesztőben.
Barney Hendrickson görcsösen beleszívott nikotinsárga ujjai között csüngő cigarettájába. Tekintete vakon meredt a Rolls-Royce ablakain túl hangtalanul suhanó kanyonra.
– Megint más szavakkal, értékes időd egyetlen óráját arra fordítod, hogy megvizsgáld a Climactic megmentésének egy lehetőségét.
L. M. teljes figyelmét a csempészett Havanna szivar meggyújtásának kényes feladatára fordította: színarany zsebszivarvágójával lecsípte a szivar végét, megnyalta a csonkolt csúcsot, addig- legyezett a szigorúan fából készült gyufaszállal, míg az összes vegyszer el nem égett róla, majd gyengéden életre pöfékelte a karcsú, zöldes szivart. Az autó a járda mellé siklott, súlyosan, mint egy hidraulikus prés. A sofőr kipattant és körbesietett, hogy kitárja az ajtót. L. M. gyanakodva bámult kifelé. Nem mozdult.
– Szemétdomb. Ugyan mi heverhet egy ilyen szemétdombon, ami megmenthetné a stúdiót?
Barney minden eredmény nélkül próbálta kitaszigálni a mozdulatlan, mázsás alakot.
– Ne ítélj elhamarkodottan, L. M.! Hiszen ki jósolhatta volna meg, hogy egy szegény kölyök az East Side nyomornegyedeiből egyszer még a világ legnagyobb filmvállalatának elnöke lesz?
– Személyeskedünk?
– Ne térjünk el a tárgytól! – nógatta Barney. – Először menjünk be, és lássuk, mit kínál Hewett, s csak aztán alakítsuk ki előítéleteinket.
L. M. kelletlenül tűrte, hogy a repedezett kockaköveken a lerobbant műmárvány ház bejáratáig tessékeljék. Barney erélyesen szorította a karját, miközben csengetett. Még kétszer kellett csengetnie, mielőtt recsegve-ropogva kinyílt volna az ajtó. Apró emberke pislogott rájuk. Hatalmas, kopasz fején vastag keretes szemüveget viselt.
– Professzor Hewett – mondta Barney, és előrelökte L. M.-ét –, ő az, akiről meséltem magának, a Climactic Filmstúdió feje személyesen, L. M. Greenspan.
– Kerüljenek beljebb! – a professzor vaksin pislogott kerek szemüvege mögött, és félreállt, hogy a vendégek beléphessenek.
Amikor az ajtó bezárult mögötte, L. M. felsóhajtott, és megadta magát sorsának. Hagyta, hogy recsegő lépcsőkön levezessék az alagsorba. Megpillantotta az egymásra tornyozott elektromos és elektronikus eszközöket, vezetékek füzéreit, a halkan zümmögő gépeket, és megtorpant.
– Mi ez? Olyan, mint egy ósdi Frankenstein-díszlet.
– Hadd magyarázza el a professzor – tolta Barney előtérbe a házigazdát.
– Ez az életművem – mondta Hewett, és kezével bizonytalanul a vécé felé intett.
– Ugyan miféle életmű az?
– A gépekre és felszerelésekre gondolt, csak nem célzott elég jól.
Hewett professzor nem is hallotta őket, az egyik műszerfal mellett szorgoskodott. Egyre magasabban vinnyogó, sipító hang hallatszott, szikrák pattogtak az egyik ormótlan gép körül.
– Íme – mondta a professzor. Színpadias mozdulattal – és ezúttal lényegesen pontosabban célozva – egy fémemelvényre mutatott, mely vaskos szigetelőkön állt. – Ez a vremeatron lelke, itt megy végbe a helyváltoztatás. Nem kísérlem meg, hogy elmagyarázzam a folyamat matematikáját, úgyse értenék meg a berendezést, felépítésének körülményes részleteit is mellőzöm. Érzésem szerint a legokosabb, ha kísérlettel demonstrálom a vremeatron működését. – Hewett lehajolt, és kotorászni kezdett az asztal alatt, majd előhalászott egy poros sörösüveget, és a fémemelvényre tette.
– Mi az a vremeatron? – kérdezte L. M. bizalmatlanul.
– Ez az. Mindjárt bemutatom. Egy közönséges tárgyat helyeztem a mezőbe, amit mindjárt aktiválok. Kérem, feszülten figyeljék.
Hewett átbillentett egy kapcsolót; a sarokban álló trafó ívet húzott, a mechanikus zaj süvöltéssé hangosodott, elektroncsövek serege fénylett fel, ózonszag töltötte be a levegőt.
A sörösüveg megrezdült, a berendezések moraja elhalt.
– Látták a helyváltoztatást? Drámai, ugye? – a professzor sugárzott az önelégültségtől. Tintával telefirkáit papírcsíkot húzott ki a rekorderből. – A gép az egész folyamatot regisztrálja. A sörösüveg hét mikroszekundumot utazott a múlt felé, aztán visszatért a jelenbe. Bármit mondjanak is ellenségeim, ez a gép működik. Vremeatronom – tudják, az elnevezés a szerbhorvát vreme, idő szóból származik, amit Mali Losinjben született anyai nagyanyám tiszteletére választottam – működőképes időgép.
– Bolond – mondta L. M., felsóhajtott, és a lépcső felé fordult.
– Hallgasd végig, L. M., a professzornak van néhány ötlete. Csak azért hajlandó szóba állni velünk, mert az alapítványok mind elutasították a folyamodványait. Mindössze némi támogatásra van szüksége, hogy felpumpálja a gépét.
– Minden percben előáll egy ilyen. Gyerünk innen!
– Figyelj rá egy kicsit! – könyörgött Barney. – Hadd mutassa meg, hogyan küldi el a jövőbe a sörösüveget. Lenyűgöző. Vétek lenne kihagyni.
– Világosan meg kell értenünk, hogy a jövőbe irányuló mozgásoknál időbeli gátlást kell leküzdeni. A jövő felé végzendő helyváltoztatásokhoz végtelenül több energia szükségeltetik, mint a múlt felé végzendőkhöz. Az effektus azonban így is észlelhető. Nagyon tessék figyelni.
Az elektrotechnika csodái még egyszer összecsaptak az idő erőivel, a levegőt meg-megrezgették a kisülések. A sörösflaska alig észrevehetően megrezzent.
– Viszlát! – L. M. nekivágott a lépcsőnek. – Barney, ki vagy rúgva, ez az utolsó szavam.
– Nem mehetsz még el! Még azt sem hagytad, hogy Hewett bebizonyítsa az igazát, nem is szólva arról, amit én akarok mondani! – Barney őrjöngött, dühös volt önmagára, a haldokló vállalatra, melynél dolgozott, az emberi vakságra és dőreségre, valamint saját hiteltúllépésére a bankban. Felszáguldott a lépcsőn L. M. mögé, kikapta a Havannát állkapcsai közül. – Igazi demonstrációt csinálunk, olyat, amit te is méltányolhatsz!
– Két dollár darabja! Adod vissza...
– Mindjárt visszakapod, de előbb figyelj! – Barney lesöpörte az emelvényről a söröspalackot, és odatette a helyére a szivart. – Melyik bigyóval lehet állítani a teljesítményt? – kérdezte a professzort.
– Ez a reosztát szabályozza a tápfeszültséget, de miért kérdi? Nem növelheti meg az időbeli helyváltoztatás mértékét, mert kiég a berendezés. – Álljon meg!
– Még vásárolhat új berendezést, de ha nem tudja meggyőzni L. M.-et, akkor elmehet a fenébe, tudja jól. Irány a Hold!
Barney egyik kezével távol tartotta a rúgkapáló professzort, a másikkal pedig maximumra állította a teljesítményt, és bekapcsolta a készüléket. Az eredmény ezúttal csakugyan látványos volt. A sivítás fülsértő szirénázássá fokozódott, a csövekben fényesnél fényesebben felragyogtak a pokol összes tüzei, a fémkeretek körül elektromos kisülések csapkodtak; a három férfi haja égnek állt, szikrák pattogtak körülöttük.
– Villamosszékbe hoztatok – ordította L. M., amikor a csövek az energia utolsó nekirugaszkodásával felfénylettek, felrobbantak, és kialudt az összes fény.
– Ott! Oda nézz! – üvöltötte Barney. Hüvelykujjával begyújtotta Ronson öngyújtóját, és előretartotta a lángot. A fémemelvény üres volt.
– Tartozol két dolcsival.
– Oda nézz, eltűnt! Legalább két másodperc, három... négy... öt... hat...
A szivar hirtelen megjelent az emelvényen, még mindig füstölgőit; L. M. felragadta, és hatalmasat szívott rajta.
– Jó, meggyőztél, ez egy időgép. De mi köze mindennek a filmgyártáshoz, a Climactic Filmstúdió megmentéséhez?
– Hadd magyarázom meg...

2. FEJEZET

Az irodában hat férfi vette körül L. M. íróasztalát.
– Zárjátok be az ajtót, vágjátok el a telefonzsinórokat! – rendelkezett L. M.
– Hajnali három óra van – tiltakozott Barney. – Képtelenség, hogy kihallgassanak minket!
– Ha a bankok szagot kapnak, tönkrementem egész életemre, sőt lehet, hogy tovább. Zsinórokat elvágni!
– Bízzátok rám! – mondta Amory Blestead. Felállt, szigetelt nyelű csavarhúzót vett elő a zsebéből. Ő volt a Climactic Filmstúdió műszaki osztályának a vezetője. – Végre megoldódott a rejtély. Idestova egy éve javítgatják a fiaim ezeket az elvágott drótokat, hetente átlag kétszer.
Amory keze sebesen járt. Egykettőre leszerelte az elosztódobozok tetejét, kikötötte a hét telefont, a házi telefont, a zártláncú tévét és a magnetofonos üzenetrögzítőt. L. M. Greenspan le nem vette róla a szemét, s egy szót se szólt, amíg személyesen meg nem győződött róla, hogy mind a tíz vezeték szabadon fityeg.
– Halljam – bökött az ujjával Barney Hendrickson felé.
– Úgy néz ki, L. M., hogy végre minden kerek. A vremeatron valamennyi lényeges részegységét beépítettük a Szörnyfi és Rémlány házassága díszleteibe, úgyhogy ennek a filmnek a büdzséje fedezte a költségeket. Még meg is takarítottunk valamennyit, mert a prof gépei kevesebbe kerültek, mint a szokványos kellékek...
– Maradj a tárgynál!
– Jó. Szóval ma délután, akarom mondani, tegnap délután vettük fel a szörnyfilm utolsó laboratóriumi jeleneteit, utána elkaptunk néhány díszletezőt, és túlórában kirámoltuk az egész gépparkot. Mihelyt a melósok leléptek, mi hatan felszereltük az egészet egy katonai teherkocsi platójára. A kocsi a Brooklyni őrvezető díszleteiből maradt itt. A prof felélesztette, és kipróbálta a rendszert. Akármikor indulhatunk.
– Nem tetszik a teherkocsidolog. Hiányozni fog a leltárból.
– Nem fog hiányozni, L. M., mindenre ügyeltünk. Eredetileg állami fölösleg volt, és különben is selejtezés előtt állt. A szokásos, teljesen törvényes csatornákon keresztül adtuk el, ráadásul Tex vette meg. Mondom: teljesen tiszták vagyunk.
– Tex, Tex... ki az a Tex? És egyáltalán, kik ezek itt? – kérdezte L. M. panaszosan, és bizalmatlan pillantásokat vetett a társaság tagjaira. – Azt hiszem, szóltam, hogy ezt az egész ügyet tartsd szűk körben.
– Ennél szűkebb körben már nem is tarthatnánk. Én vagyok benne, a professzor, őt te is ismered, aztán saját műszaki főnököd, Blestead, aki harminc éve dolgozik neked...
– Jó, jó, tudom... és mi van azzal a hárommal? – L. M. két sötét, hallgatag alak felé intett az ujjával, akik Lewis farmert és bőrdzsekit viseltek. Mellettük magas, ideges, vörösesszőke férfi ült. Barney bemutatta őket.
– Az a kettő ott Tex Antonelli és Dallas Levy, mindketten kaszkadőrök...
– Kaszkadőrök! Miféle mutatványnál akarod két hamisított műcowboyjal helyettesíttetni magadat?
– Ha volnál szíves lehiggadni, L. M.! Segítségre van szükségünk ehhez a munkához, megbízható emberekre, akik tartják a szájukat, és zűr esetén is feltalálják magukat. Dallas a zöldsapkásoknál szolgált. Mielőtt belépett volna hozzánk, rodeókon dolgozott. Tex is tizenhárom évet töltött a haditengerészetnél, a kézitusa oktatója volt.
– És a harmadik pofa?
– Ő dr. Jens Lyn a California Egyetemről, filológus. – A hosszúra nőtt ember idegesen felállt, és kapkodva meghajolt az asztal felé. – Germán vagy hasonló nyelvekre specializálódott, ő lesz a tolmácsunk.
– Most, hogy önök is a csapat tagjai, valamennyien felfogják a terv fontosságát? – kérdezte L. M.
– Megkapom a pénzemet – mondta Tex –, és befogom a szám. – Dallas szótlan bólintással jelezte egyetértését.
– Ez felülmúlhatatlan alkalom – hadarta Lyn enyhe dán akcentussal. – Kivettem a kutatóévemet, még a nagyvonalú honorárium nélkül is önökkel tartanék mint tanácsadó, hisz oly keveset tudunk az ónorvég nyelv beszélt változatairól...
– Jó, jó – L. M. felemelte a kezét; átmenetileg megnyugodott. – Tájékoztatást kérek.
– Először próbaüzemet tartunk – mondta Barney. – Megnézzük, működnek-e a valóságban is a professzor mütyürjei.. 
– Biztosíthatom önöket...!
– És ha működnek, összehozzuk a csapatot, kidolgozzuk a forgatókönyvet, és a helyszínen forgatunk. Az eredeti helyszínen! Nyitva áll előttünk az egész történelem, szélesvásznon! Filmre vehetjük, magnóra vehetjük...
– És megmenthetitek ezt a filmstúdiót a csődtől. Nem kell statisztákat fizetni, díszletet építeni, nincs gond a szakszervezetekkel...
– Nono! – szólt közbe Dallas komoran.
– Természetesen nem a maguk szakszervezetére gondoltam – magyarázkodott L. M. – A csapat itteni tagjai a kollektív szerződés szerint adható bért vagy annál is magasabbat kapnak, prémiummal; én a másik oldalon jelentkező megtakarításokra gondoltam. Eredj most, Barney, míg lelkes vagyok, és ne térj vissza jó hír nélkül.
Cementjárdán kopogó lépteik visszhangot vertek a hatalmas műterem épületek falairól, s ahogy a ritkásan elhelyezett lámpák fényében bandukoltak, árnyékaik hol előttük, hol mögöttük nyújtóztak. A néptelen, stúdiók magányos csöndjében komor gondolataik támadtak. Önkéntelenül közelebb húzódtak egymáshoz. A kijelölt épület ajtajánál a filmgyár egyik őre várta őket. Tisztelgett, hangja megtörte a gyászos hangulatot.
– Hermetikusan lezártuk a környéket, uram – jelentette.
– Nagyszerű – nyugtázta Barney. – Valószínűleg itt töltjük az éjszaka hátralevő részét, bizalmas munkával. Legyen rá gondja, hogy a közelünkbe se jöjjön senki.
– Már szóltam a kapitánynak meg a fiúknak.
Barney bezárta az ajtót a csapat mögött. Kigyulladtak a keresztgerendákra szerelt lámpák. A raktárépület csaknem üres volt, mindössze néhány háttérkulissza porosodott a falnak támasztva. Egy vászontetős platójú, olívazöld teherautó állt ott, ajtaján a hadsereg fehér csillagával.
– A telepek és az akkumulátorok feltöltve – jelentette be Hewett professzor, miután felmászott a teherautó platójára, és megkocogtatott egy-egy műszert. Leakasztott néhány kábelt, melyek a falra szerelt elosztódobozba futottak, és leadta őket a kocsiról. – Uraim, fel lehet szállni, kezdődhet a kísérlet.
– Legyen szíves, mellőzze a „kísérlet" kifejezést! – kérte idegesen Amory Blestead; egyszerre bánni kezdte, hogy részt vesz az akcióban.
– A vezetőfülkébe szállók – mondta Tex Antonelli. – Ott kényelmesebb. Ugyanilyen tragaccsal furikáztam a Marianákon.
Egymás után a többiek is felszálltak, hátra, a professzor mellé. Dallas felhúzta maga után a teherautó hátsó palánkját. A dízelüzemű áramfejlesztő és a rengeteg elektronikus berendezés jóformán az egész helyet betöltötte. Így csak a felszerelést tartalmazó ládákra ülhettek.
– Készen vagyok – nyilatkoztatta ki a professzor.
– Első próbálkozásként talán vessünk egy pillantást i. sz. 1500-ra?
– Nem! – Barney megingathatatlan volt. – Állítsa be az 1000. évet, ahogy megbeszéltük, és kapcsolja be.
– Csökkenne az energiaköltség, és a kockázat egyenesen...
– Ne kezdjen most majrézni, professzor! Elég messzire vissza akarunk jutni ahhoz, hogy a gépek láttán senki se ismerje fel, hogy gépeket lát, és a balhét elkerüljük. Tegyük ehhez még hozzá, hogy a viking film mellett döntöttünk, nem pedig a Notre Dame-i toronyőrt akarjuk megismételni.
– Az különben se a tizenhatodik században volna – mondta Jens Lyn. – Véleményem szerint valamivel korábban, a középkori Párizsba kéne helyezni a színt, körülbelül...
– Józsi! – morogta Dallas. – Ha menni akarunk, hát menjünk, és ne a szájunkat járassuk. Elrontja a csapat harci szellemét, ha csak lődörgünk, és vesztegetjük az időt csata előtt.
– Így igaz, Mr. Levy – mondta a professzor, s ujjai mozogni kezdtek a kapcsolók fölött. – Krisztus urunk után 1000... már megyünk is! – Káromkodott, és a kapcsolókat babrálta. – Úgy agyondíszítették a gépet, a pótkapcsolókat és álműszereket, hogy még zavarba jövök! – panaszolta.
– Horrorfilm számára kellett berendezést építenünk – hadarta Blestead a szokásosnál is gyorsabban. Arcán finoman gyöngyözött a veríték. – Reális szerkezetet kellett konstruálnunk.
– Ezért irreálisra építették! – morogta a professzor mérgesen, miközben a végső beállításokat végezte, majd átbillentett egy multipólus-kapcsolót.
A hirtelen terhelés hatására megváltozott az áramfejlesztő dübörgése. A berendezés felett kisülések sercegtek. Hideg tűz szikrái csapkodtak a sima felületek fölött, mindannyiuk fején égnek állt a haj.
– Valami nem stimmel – kapkodott levegő után Jens Lyn.
– Dehogyis – mondta Hewett professzor higgadtan, s parányit állított a műszereken. – Egy mellékjelenségről van szó mindössze, teljesen jelentéktelen statikus feltöltődésről. Máris épül a mező, azt hiszem, önök is érzik.
Valóban: mindannyian kifejezetten kellemetlenül érezték magukat, ahogy az egyre erősebb feszültség mind szorosabban markolta a testüket.
– Úgy érzem, mintha valaki hatalmas kulcsot dugott volna a köldökömbe, és arra tekerné fel a beleimet – mondta Dallas.
Talán nem éppen ezeket a szavakat használtam volna – értett egyet Lyn –, de a tünetek nálam is mutatkoznak.
– Automatikus üzemmód bekapcsolva – mondta a professzor, megnyomott egy gombot, és otthagyta a műszerfalat. Az energiamaximum elérésének mikroszekundumában a szelén egyenirányítók automatikusan elindítják az utazást. Ezen a műszeren követhetik. Ha a mutató nullára ér...
– Tizenkettő – mondta Barney, a műszerre bámult, aztán elfordult.
– Kilenc – olvasta le a professzor. – Növekszik a töltés. Nyolc... hét... hat...
– Kapunk ezért harci pótlékot? – kérdezte Dallas, de a többiek még csak el se mosolyodtak.
– Öt... négy... három... Tapintani lehetett a feszültséget: az elekromosat és a gépét is, a sajátjukat is. Moccanni se tudtak. Megbabonázottan lesték a piros mutatót. A professzor sorolta: – Kettő... egy...
A nullát nem hallották, mert az örökkévalóság e töredéke alatt még a hang léte is elveszett. Valami meghatározhatatlan dolog történt az utasokkal, ami olyannyira kívül esett az élet megszokott tapasztalatain, hogy a következő másodpercben már vissza se tudtak emlékezni az átéltekre. Eltűntek a raktárépület fényei, s csupán a műszerek halvány derengése látszott az egymás fölött sorakozó panelokon. A teherautó nyitott végén túl, ahol az előző pillanatban még a raktárhelyiség vakító lámpái világítottak, most csupán alaktalan, egyenletes szürkeség gomolygott. Az ember szeme belefájdult, ha odanézett.
– Heuréka! – kiáltotta a professzor.
– Kér valaki egy kortyot? – tudakolta Dallas, és elővarázsolt egy liter rozspálinkát a láda mögül, amelyen ült. Mindjárt el is fogadta saját kínálását, minek következtében az üveg tartalma érzékeny veszteségeket szenvedett. A pálinka gyorsan járt kézről kézre, még Tex is hátranyúlt a vezetőfülkéből egy slukkra. A professzor kivételével mindannyian bátorságot merítettek belőle. A professzor boldogan motyogott,, minden figyelmét a műszereknek szentelte.
– Igen... egyértelműen... egyértelmű helyváltoztatás a múlt felé... könnyen mérhető tempóban... már fizikai helyváltoztatás is... nem volna szerencsés a csillagközi térben vagy a Csendes-óceán fenekén felbukkanni... ments isten! – Az egyik árnyékolt műszer képernyőjére pillantott, és pontosította a beállítást. –Azt javaslom, uraim, hogy mindenki kapaszkodjék erősen! A tőlem telhető legpontosabb becslést alkalmaztam a helyi talajszint beállítására, de nem merek túl pontos lenni. Nem szeretném, ha a föld alá érkeznénk, ezért lehet, hogy esünk néhány hüvelyknyit... Készen vannak? – azzal átkapcsolta a főkapcsolót.
A hátsó kerekek értek először földet, a következő másodpercben hatalmas csattanással leért a kocsi orra is. Mindenki megtántorodott. Ragyogó napfény ömlött be a felhajtott ponyva atá, s a friss szél hullámverés hangját hozta a távolból.
– Félelmetes. Abszolút világcsúcs – ámult Amory Blestead.
A szürkeség eltűnt. A vászontető keretében, mint hatalmas panorámaablakban, sziklás tengerpart látszott, hömpölyögtek a hatalmas hullámok. Kiköltöző sirályok suhantak alacsonyan, két megrettent fóka belecsobbant a tengerbe.
– Sose láttam Kaliforniának ezt a részét – jegyezte meg Barney.
– Ez az Óvilág, nem az Új – magyarázta büszkén Hewett professzor. – Hogy egész pontos legyek, az Orkney-szigeteken vagyunk, ahol a tizenegyedik században számos skandináv település volt. 1003-at írunk. Kétségtelenül meglepi önöket, hogy a vremeatron nemcsak időbeli, hanem térbeli helyváltoztatásra is képes. Ezt a tényezőt azonban...
– Engem semmi sem lep meg, mióta Hoovert megválasztották – mondta Barney. Sikeresen megérkeztek valahová – vagy valamikor –, s ő visszanyerte uralmát önmaga és az események fölött. – Dologra! Dallas, hajtsd fel a vászontető elejét, lássuk, merre megyünk.
Miután a vászontető elkerült az útból, sziklás tengerpart tárult a szemük elé, melynek keskeny szalagja a váz és a lekerekített sziklák között vezetett. Fél mérfölddel távolabb kiugró hegyfok zárta el a kilátást.
– Gyújtsd be a motort – szólt be Barney a vezetőfülkébe a hátsó ablakon át –, és nézzünk körül a part mentén!
– Rendben – felelte Tex, és elfordította a kulcsot. A motor az első fordulat után feléledt. Tex egyesbe kapcsolt, és lassan végigzötyögtek a sziklás parton.
– Kell? – kérdezte Dallas, s egy szíjon lógó revolvertáskát kínált, benne a fegyverrel. Barney viszolygott.
– Tartsd magadnál. Valószínűleg önmagamat lőném csak meg vele. Add a másik pisztolyt Texnek, és tartsd a puskát is magadnál.
– Nem kellene pusztán önvédelemből felfegyverkeznünk? – kérdezte Amory Blestead. – Magam is tudok puskával bánni.
– Nem ez a szakmád, s mi szakszervezeti szabályok értelmében tevékenykedünk itt. A te dolgod, Amory, hogy segítsd a professzort: a legfontosabb a vremeatron. A fegyverekkel majd Tex és Dallas foglalkozik. Így biztosan megelőzzük a baleseteket.
– Alt for Sátán! Nézzétek, micsoda szépség, nahát, hogy én ezt a saját szememmel láthatom! – Jens Lyn magánkívül motyogott és előremutatott.
A teherautó megkerülte a hegyfokot. Kis öböl tárult a szemük elé. Kezdetleges, megfeketedett evezős hajó hevert a partra húzva. Mindjárt a part fölött nyomorúságos épület meredezett. Vályogból és kőből vert, esetlen falait tengeri növényekből készített zsúptető fedte. Sehol egy lélek nem látszott, bár a ház egyik végén füst kanyargóit felfelé a kéménylyukon át.
– Hol vannak innen a népek? – kérdezte Barney.
– Érthető módon a teherautó lármája és látványa megrémítette őket. Nyilván a házban kerestek menedéket – magyarázta Lyn.
– Állítsd le a motort, Tex! Talán helyes lett volna, ha hozunk néhány gyöngysort vagy effélét, hogy kereskedhessünk a bennszülöttekkel.
– Attól tartok, ezek másfajta bennszülöttek... Mintegy szavait hangsúlyozandó, nagy recsegve kitárult a ház durván megmunkált ajtaja, és szörnyűségesen üvöltözve egy férfi ugrott ki rajta. Széles pengéjű fejszét lóbált a feje felett. Felugrott a levegőbe, a fejszét hozzácsapdosta a bal karjára erősített pajzshoz, majd a lejtőn lefelé rohanva feléjük viharzott. Ahogy hatalmas szökellésekkel közeledett, láthatták fején a fekete, szarvakkal díszített sisakot, dúsan lobogó szőke szakállát és széles bajszát. Az ordítozást abba se hagyva a pajzs szélét kezdte rágni; szája habzott.
– Láthatják, egészen nyilvánvalóan fél, ám egy viking hős nem mutathatja ki a félelmét a jobbágyai és cselédei előtt, akik kétségkívül a házban rejtőzködve figyelik. Ezért eszméletlen dühbe lovallja magát...
– Függesszük fel a kiselőadást, doki. Dallas, ügyelnétek Texszel az ürgére? Lelassíthatnátok kissé, mielőtt még összetör valamit?
– Beleengedünk egy golyót, az majd eléggé lelassítja.
– Nem! Szó se lehet róla. A filmgyár még önvédelemből sem bocsátkozik gyilkosságba.
– Jó, ha ragaszkodsz hozzá... de erre az ügyre a szerződésünk szerint a személyes testi veszélyeztetésnél járó jutalékot kapjuk.
– Tudom! Takarodjatok már kifele, mielőtt... Puffanás szakította félbe Barneyt, majd minden más zajt elnyomó diadalordítás hangzott.
– Értem, amit mond – kuncogott örömében Jens Lyn. – Azzal kérkedik, hogy kiverte a szörny szemét.
– A mélák lecsapta az egyik reflektort! – kiabálta Dallas. – Foglald le egy kicsit a fiút, Tex, azonnal ott leszek én is. Távolítsd el innen!
Tex Antonelli kicsusszant a vezetőfülkéből, és a part mentén futott lefelé, egyre messzebb az autótól. Mihelyt az őrjöngő fejszés meglátta, rögtön utánavetette magát. Körülbelül ötven méterrel odább Tex megállt, és felszedett két öklömnyi kődarabot, amiket jócskán legömbölyített már a tenger. Vidáman pattogtatta őket a tenyerén, mintha baseball-labdák lennének. Higgadtan várt, hogy dühöngő támadója közelebb érjen. Öt méternél az egyik követ a viking fejéhez vágta, s mihelyt a pajzs felemelkedett, hogy hárítson, a másikkal a gyomrát vett célba. A két kő egyszerre repült a támadó felé, éa alig pattant le az első a pajzsról, a második máris gyomorszájon találta. A viking hangos nyögéssel leült. Tex pár lépést hátrált, és felkapott még néhány követ.
– Bleyda! {Gyáva!} – kapkodott a viking levegő után, a fejszéjét rázva.
– Igen, meg te is. Gyere csak, haver, minél nagyobbra nőttél, annál csattanósabban esel pofára!
– Csomagoljuk be! – javasolta Dallas. Éppen előbújt a teherautó mögül, feje fölött kötélhurkot pörgetett. – A prof izgul a bigyói miatt, és szeretne visszamenni.
– Oké, előkészítem neked a pasast.
Tex odakiáltott a vikingnek néhányat a legvaskosabb tengerészsértések közül, de egyik se törte át a nyelvi korlátokat. A gyerekkorában tanult latin gesztusokhoz folyamodott hát, s ujjait és kezeit fürgén mozgatva közölte ellenfelével, hogy felszarvazták, hogy kiherélték, szennyes szokásokat tulajdonított neki, s a sorozatot a legvégső sértéssel fejezte be: bal kezét jobb bicepszére csapta, minek következtében jobb ökle felugrott a levegőbe. A felsoroltak közül egy vagy több eredete a tizenegyedik századig is visszanyúlhatott, mert a viking üvöltve tápászkodott föl. Tex higgadt mozdulatlansággal várt, bár pigmeusnak látszott a támadó óriás mellett. A fejsze felemelkedett. Dallas pörgő lasszója kiperdült és elkapta. Ugyanebben a pillanatban Tex elgáncsolta a vikinget, aki hangos puffanással elvágódott. Két támadója azonnal rávetette magát. Tex birkózófogással megbénította, Dallas pedig villámgyors hurokkal gúzsba kötötte. A viking néhány másodperc alatt harcképtelenné vált, karjait lábaihoz kötötték a háta mögött. Tajtékzott tehetetlen dühében, míg végigvonszolták a kavicson, vissza a teherautóhoz. Tex vitte a fejszéjét, Dallas a pajzsát.
– Beszélnem kell vele! – makacskodott Jens Lyn. – Micsoda ritka alkalom!
– Azonnal indulnunk kell! – sürgette a professzor, miközben óvatosan állítgatta a finomhangolókat.
– Támadnak! – vinnyogta Amory Blestead, és reszkető ujjával a ház felé mutatott. Rongyos, torzonborz emberek rohantak feléjük a dombról, kezükben mindenféle kard, fejsze, dárda.
– Elmegyünk innen! – adta ki Barney a parancsot.
– Dobjátok be hátra ezt.a történelem előtti fanyüvőt, és gyerünk. Ha hazaértünk, bőven lesz időd rá, doki, hogy elcsevegj vele.
Tex a vezetőfülkébe ugrott, és felmarkolta pisztolyát az ülésről. A teljes tárat kilőtte a tengerre, majd felbőgette a motort, bekapcsolta a megmaradt reflektort, és megszólaltatta a kürtöt. A támadók üvöltése megrettent vinnyogásba csapott át, ahogy fegyvereiket eldobálva, fejvesztetten menekültek vissza a házba. A teherautó megfordult, és elindult a part mentén. Amikor a hegyfok, körüli éles kanyarhoz értek, autókürtöt hallottak a sziklák túlsó oldaláról. Texnek alig maradt ideje, hogy jobbra rántsa a kormányt, s a meg-megtörő hullámok között megállítsa a kocsit. A hegyfok mögül egy olajzöld teherautó zúgott elő, és elszáguldott mellettük.
– Józsi, te mazsola! – kiáltotta oda Tex, és elindította a motort.
Barney Hendrickson felnézett, mikor a másik autó elhaladt mellettük, és rátért az ő keréknyomaikra. A nyitott vászontető alá pillantott, és tátva maradt a szája. Önmagát látta, amint a köveken meg-meglóduló kocsiban állva hajladozik és gonoszul vigyorog. Mielőtt a második teherkocsi végképp eltűnt volna a sziklafal mögött, az ottani Barney Hendrickson az orrához emelte a hüvelykujját, és ujjait lebegtetve hosszú orrot mutatott innenső énjének. Barney visszahuppant az egyik ládára.
– Láttátok? – kapkodott levegő után. – Mi volt ez?
– Roppant érdekes – jegyezte meg Hewett professzor, és elindította az áramfejlesztőt. – Az idő képlékenyebb, mint hittem. A világvonalak megduplázhatok vagy talán meg is háromszorozhatok, és ki tudja, hátha végtelen számú hurok is elképzelhető. A lehetőségek határtalanok...
– Abbahagyná végre a locsogást, és elmagyarázná, amit láttam?! – pattogott Barney, kezében a csaknem teljesen kiürült pálinkás flaskával.
– Önmagát látta, vagy önmagunkat láttuk, amivé a jövőben... attól tartok, nyelvtanunk egyelőre nem alkalmas az efféle helyzetek pontos leírására. Leghelyesebb talán, ha azt mondjuk, hogy ugyanezt a teherautót látta, önmagával a platón, egy későbbi időpontban. Így elég érthető.
Barney felnyögött, kiürítette a palackot, és felkiáltott fájdalmában, mert a viking odavergődött hozzá a padlón, és lábon harapta.
– Tartsa mindenki a ládákon a lábát! – figyelmeztette őket Dallas. – Még mindig habzik a szája. A kocsi lassított. Tex hátrakiabált a kabinból:
– Mindjárt ott leszünk, ahol földet értünk! Látom a keréknyomok végét. Mi jön most?
– Álljon az eredeti helyhez a lehető legközelebb! Úgy egyszerűbb a műszerek beállítása. Készüljenek fel, uraim, megkezdjük utazásunkat a saját időnkbe.

3. FEJEZET

– Mi a probléma? – kérdezte L. M. gyanakvón, miközben a csapat tagjai fáradtan bemasíroztak az irodába, és belerogytak a tizennyolc évszázaddal korábban elárvult székeikbe. Mi történt? Alig tíz perce, hogy kimentetek innen, és máris visszajöttetek?
– A te számodra tíz perc, L. M. – felelte Barney –, számunkra azonban több óra. A gép működik, úgyhogy sikerrel vettük az első és legnagyobb akadályt. Tudjuk, hogy Hewett professzor vremeatronja legmerészebb álmainkat is túlszárnyalja. Nyitva az út, az egész csapatot visszavihetjük a múltba, és korhű, egész estét betöltő szélesvásznú, realisztikus, olcsó, remek történelmi filmet forgathatunk. Következő problémánk sokkal egyszerűbb.
– Történet kell.
– Telitalálat, mint mindig, L. M. Történetünk pedig van, méghozzá nem is akármilyen. Valósághű, sőt mi több, hazafias történetünk van. Ha megkérdezném, ki fedezte fel Amerikát, mit felelnél?
– Kolumbusz Kristóf, 1492.
 A legtöbb ember így gondolja, pedig a vikingek voltak az elsők.
– Kolumbusz viking volt? Mindig azt hittem, hogy zsidó.
– Talán most felejtsük Kolumbuszt. Ötszáz évvel Kolumbusz születése előtt a vikingek vitorlásai elindultak Grönlandról, és felfedezték Vinlandot, melyről a tudomány már bebizonyította, hogy Észak-Amerika része. Az első expedíciót Vörös Erik vezette...
– Halott ötlet! Feketelistára akarsz juttatni bennünket holmi bolsevik filmmel?
– Légy egy kis türelemmel, L. M.! A Vörös Erik fölfedezte területet gyarmatosították, vikingek költöztek oda, házakat építettek, gazdálkodtak, és ezt az egészet a legendás hős, Thorfinn Karlsefni vezette...
– Micsoda nevek! Szó se lehet róla! Ki kell hagyni. Látom lelki szemeim előtt a romantikus nagyjelenetet... csókolj meg, legkedvesebb Thorfinn Karlsefnim, suttogja a gyönyörű hősnő. Baromság. Gyengén muzsikálsz, Barney.
– A történelmet nem lehet átírni, L. M.
– Ugyan mi mást teszünk évtizedek óta? Épp most lágyulnál el, Barney Hendrickson, és éppen te, aki a legjobb rendezőm és producerem voltál, mielőtt az az átkozott hülyítődoboz mindannyiunkat kikészített? Szedd össze magad! A mozifilm nem elsősorban a közművelődést szolgálja. A mi üzletünk a szórakoztatás, és ami nem szórakoztat, abból nincs pénz. Figyelj ide! Itt ez a viking, legyen a neve Benny vagy Carlo vagy valami hasonló jó viking név, és regélj a kalandjairól egy sagát...
– Ez a helyes kifejezés, L. M...
–...mondjuk, főállásban harcok, persze folyton győz, de nem nyugszik meg, nem az a fajta. Útnak indul, felfedezi Amerikát, aztán visszatér, és előadja, hogy megtalálta Amerjkát, ezért királlyá választják. Aztán itt van a lány, hosszú, szőke parókával, aki folyton integet, amikor a hős elvitorlázik, miután megígérte, hogy visszatér. Vissza is tér, csakhogy már öregebb, szürkül a halántéka, forradások vannak az arcán, sokat szenvedett, és most ahelyett, hogy újra elmenne, fogja a lányt, és belevitorlázik vele a napnyugtába, sőt egyenest az új világba, mint a Plymouth Rock első telepesei. Nos?
– Nagyszerű, mint mindig, L. M.! A kisujjadban van a szakma. – Barney fáradtan sóhajtott. Dr. Jens Lyn egyre nagyobb szemeket meresztett, és fuldokló hangokat hallatott.
– D-de ez nem így történt, másként van a könyvekben. Még Mr. Hendricksonnak sincs teljesen igaza. Vinland felfedezését általában nem Vörös Eriknek, hanem a fiának, Leif Ericssonnak tulajdonítják. A krónikának két változata létezik, az egyik a Hauksbókban, a másik a Flateyjarbókban...
– Elég ebből! – morgott L. M. – Na ugye, Barney. Még a történelemkönyvek se értenek egyet. Itt-ott összehozzuk kicsit a dolgokat, kapnak némi retust, és kész a történet. Kikre számítasz a főszerepekben?
– Ha Ruf Hawkot megszerezhetjük, ideális viking lenne. A női főszerepet pedig valami bögyös menyecskére kell bízni.
– Slithey Tove. Két film között van, és ráér, az a vakarcs ügynöke meg szinte mindig az irodámban lófrál szerződéstervezetekkel a kezében, ami azt jelenti, hogy Slithey a tönk szélén áll, és jutányosán szerződtethetjük. Forgatókönyvre is szükséged lesz, használd Charley Changet, úgyis szerződésünk van vele. Kitűnő specialista.
– Bibliai történetek vonatkozásában, esetleg – jegyezte meg Barney kétkedőn. – Ami viszont a történelmi filmeket illeti... Különben se tartom sokra a Levétel a keresztről-t meg azt a másikat se, azt A Vörös-tenger vizein járva címűt.
– Tönkretette őket a cenzúra, ez az oka. Magam hagytam jóvá a kéziratokat, és mondhatom, nagyszerűek voltak. A... – Hirtelen abbahagyta, mert bömbölő ordítás reszkettette meg a falakat. – Ti is hallottátok ezt?
– A vikingünk – magyarázta Tex. – Nagyon harcias volt, ezért fejbe vertük, és odaláncoltuk a zuhanyozóhoz az igazgatói épület mosdójában.
– Mi folyik itt?! – L. M. arca elsötétedett.
– Informátort hoztunk – magyarázta Barney. – A helybéliek egyike. Megtámadta a teherkocsit, úgyhogy magunkkal hoztuk, hogy Dr. Lyn kikérdezhesse.
– Vezessétek ide! Ő a mi emberünk, van helyismerete, tudja a választ a forgatással kapcsolatos kérdéseinkre. Helyszíni forgatáskor mindig kapóra jön egy talpraesett helybéli.
Tex és Dallas kimentek. Pár perc múlva, lánccsörgés és hangos puffanások közepette, visszatértek a némileg üveges pillantású vikinggel. A fogoly meglátta a szobában várakozókat, megtorpant az ajtóban. Mindenki őt méregette.
Magas volt, még a szarvakkal díszített sisak nélkül is több mint két méter, és szőrös, akár a medve. Zsíros, szőke haja a válla alá lógott, hatalmas bajszának végei elvesztek a mellkasára omló szakáll hullámaiban. Durva szövésű blúzból és térdnadrágból álló öltözékét mindenféle vastag bőrszíj rögzítette. A ruhadarabokból hal, pállott verejték és kátrány dús szaga áradt, a viking karját díszítő vastag arany karperec mégis helyénvalónak tűnt. Kiugró szemöldöke alól a színtelen-ségig fakókék szemek meredtek a szobában ülőkre. Összeverhették és megláncolhatták, de nem győzték le és nem félemlítették meg. Fejét felemelte, vállát hátra feszítette.
– Isten hozta Hollywoodban! – köszöntötte L. M. – Foglaljon helyet... kínáld meg, Barney, egy itallal... és helyezze magát kényelembe. Mit is mondott, hogy hívják?
– Troli taki ydr öli {Hogy vinnének el titeket a trollok! (A „Vigyen el titeket az ördög!" kereszténység előtti megfelelője)} – üvöltötte a viking.
– Egy kukkot se tud angolul, L. M. 
L. M. Greenspan álla leesett.
– Nem helyeselhetem az ilyesmit, Barney. Tudod, hogy nem szívesen tárgyalok tolmácsok közvetítésével... no, mindegy. Lyn, tegye a dolgát, kérdezze meg a nevét.
Jens Lyn motyogott egy percig magában, felsorolta az ónorvég igealakokat, majd hangosan is megszólalt:
– Hvat heitir madrinn? {Mi a neved?}
A viking mély torokhangon morgott, és nem válaszolt.
– Mi a baj? – sürgette L. M. – Azt hittem, maga beszéli a nyelvét.
– Nem szabad türelmetlenkednie, uram. Az ónorvég csaknem ezer éve halott nyelv, csupán írásos formái révén ismerjük. A legközelebb álló modern nyelv az izlandi, ezért az ennek megfelelő kiejtést és hanglejtést használom...
– Jó, jó. Leckékre aztán végképp nincs szükségem. Gondoskodjatok a kényelméről, olajozzátok meg a nyelvét néhány itallal, és haladjunk végre.
Tex széket lökött a viking térdhajlatához. A fogoly leült, és változatlan ellenségességgel meredt rájuk. Barney a hamis Rembrandttal álcázott bársonyszékből elővett egy üveg Jack Danielst, és félig megtöltött egy söröskorsót. Amikor a vikingnek nyújtotta, az elrántotta a fejét, és a láncait csörgette.
– Eitr {Méreg!} – vicsorgott.
– Azt hiszi, meg akarják mérgezni – magyarázta Lyn.
– Ezen könnyen segítünk – mondta Barney. Felemelte a poharat, jót húzott belőle. A viking ezúttal hagyta, hogy a szájához emeljék a poharat. Szemei egyre szélesebbre nyíltak, míg fenékig kiürítette.
– Ódinn ok Frigg! {Odin és Frigg (A norvég istenek királya és királynője)} – bömbölte boldogan, és kirázta a könnyeket a szeméből.
– Még jó, hogy ízlik neki, Sáskánként hét dollár huszonötért, nem számítva az adót – jegyezte meg L. M. – Fogadjunk, hogy otthon náluk nem isznak ilyesmit. Meg unikumot se. Kérdezze meg még egyszer a nevét.
A viking összeráncolta a homlokát, úgy koncentrált, hogy megértse a változatos módokon feltett kérdést, és egészen készségesen válaszolt:
– Ottar – mondta, vágyódó pillantást vetve a palackra.
– Így már jobb – mondta L. M. Ránézett az asztalán álló órára. – Mindjárt négy óra. Szeretnék hajnal előtt a végére járni ennek a dolognak. Kérdezze ki ezt az Ottart a valutaárfolyamról. Egyáltalán, Lyn, miféle pénzt használnak ezek?
– Hát... leginkább cserekereskedelmet folytatnak, de az ezüstmárkáról is találni említést.
– Ez lesz a megfelelő. Hány márkát ér egy dollár, de mondja meg neki, hogy fütyülök a bankokra. A szabadpiaci árat akarom. Egyszer már átráztak így, a márkát pedig megvehetem Tangierben, ha szükséges...
Ottar felbömbölt, kitépte magát a székből, belelökte Barneyt a glédába állított cserepes virágokba, és rávetette magát a palackra. Épp a szájához emelte, amikor Tex fejbe vágta az ólmos bottal. Ottar eszméletlenül rogyott a padlóra.
– Mi történik itt! – kiabált L. M. – Gyilkosság a saját irodámban! Untig elég őrült van már a szervezetben, jobb, ha ezt itt visszaviszitek oda, ahonnan jött, és hoztok valakit, aki tud angolul. Nem vesződöm tolmácsokkal.
– Egyikük se beszél angolul! – Barney morcosán húzgálta a kaktusztöviseket a kabátja ujjából.
– Akkor tanítsatok meg egyet... de az őrültekből elegem van.

4. FEJEZET

Barney Hendrickson elnyomott egy nyögést. Ajkaihoz emelte a feketekávéval teli papírpoharát. Keze alig észrevehetően remegett. Már elfelejtette, hány órája – vagy évszázada – jutott utoljára alváshoz. Kávéját kortyolgatta, miközben a telefonkagylóban dühös darázsként zümmögött Dallas Levy hangja.
– Egyetértek, Dallas, egyetértek! – recsegte Barney; hangszálait kikezdte az egyvégtében elszívott három csomag cigaretta. – Csak maradjatok mellette, és tartsátok kordában, az égadta világon senki nem jár azoknak a régi raktárhelyiségeknek a tájékán... Jó, az utolsó három órára kétszeres órabért kaptok... Rendben, mostantól háromszorost, magam hagyom jóvá a kiutalást... Csak lakat alatt legyen az ipse, és fogja be a száját, amíg eldöntjük, mit kezdünk vele. És szóljatok Lynnek, hogy jöjjön fel hozzám, mihelyt végzett Mr. Böhömmel.
Barney letette a telefont, igyekezett az előtte heverő költségvetési űrlapra összpontosítani. Ez idáig a legtöbb rubrikában ceruzával berajzolt kérdőjel szerepelt: ennek a filmnek még a költségvetése is kemény diónak ígérkezett. Hát még akkor mi lesz, ha a rendőrség tudomást szerez az odalent őrzött vikingről? Vajon vádat emelhetnek-e Barney ellen, amiért elrabolt egy évszázadok óta halott személyt? Megáll az ész, motyogta, és megint kávé után nyúlt. Hewett profesz-szor mit sem vesztett frissességéből. Fel-alá járkált az irodában, zsebkalkulátora gombjait nyomogatta, az eredményeket kis jegyzetfüzetébe irkálta.
– Van-e már eredmény, prof? – kérdezte Barney. – Vissza tudunk-e küldeni annál a teherautónál nagyobb eszközöket is a múltba?
– Türelem. Tanuljon meg uralkodni a türelmetlenségén! A természet csupán a legnagyobb vonakodással árulja el a titkait. Egyetlen rossz helyre tett tizedesvessző lehetetlenné teheti e titkok feltárását. Az egyenletek az időbeli fizikai mérések általánosan elfogadott négy dimenzióján túl is számos változót tartalmaznak. Figyelembe kell vennünk a térbeli helyváltoztatás három dimenzióját, a tömeget, a halmozott hibát, mely utóbbi egyébként véleményem szerint az entrópia következménye.
– Kíméljen meg a részletektől, csak a végeredményre vagyok kíváncsi.
Megszólalt a házi telefon. Barney kiszólt a titkárnőjének, hogy beengedheti dr. Lynt. Lyn elhárította a felkínált cigarettát, s belehajtogatta hosszú testét egy székbe.
– Halljuk a rossz híreket – mondta Barney. – Hacsak nem ilyen sötét a normális arckifejezése. Semmi eredmény a vikinggel?
– Ahogy mondja. Semmi eredmény a vikinggel. Először is kommunikációs nehézségeink vannak, mivel ónorvég nyelvtudásom távolról sem tökéletes. Ehhez még hozzáadódik, hogy Ottar alig vagy egyáltalán nem érdeklődik az üzlet iránt, amit szeretnék megvitatni vele. Mindazonáltal úgy vélem, megfelelő ösztönzéssel érdekeltté tehetjük abban, hogy angolul tanuljon...
– Ösztönzéssel...?
– Pénzzel, illetve a pénz tizenegyedik századbeli megfelelőjével. A legtöbb vikinghez hasonlóan Ottar is nagyon pénzsóvár. Szinte bármit megtenne, hogy gyarapítsa a vagyonát, és erősítse a társadalmi helyzetét, bár természetesen szívesebben éri el mindkettőt csatában, öldökléssel.
– Természetesen. Fizethetünk neki, hogy nyelvórákat vegyen, a könyvelés számunkra előnyös átváltási kurzust állapított meg, de mi lesz az időtényezővel? Meg tudja tanítani Ottart angolul két hét alatt?
– Lehetetlen! Talán képes lennék rá olyan diák esetében, aki hajlandó együttműködni, Ottarral azonban ez kizárt dolog. Legalábbis vonakodó, és ezt még fokozza az a nem elhanyagolható tényező, hogy semmit se hajlandó csinálni, amíg el nem eresztik.
– Nem elhanyagolható tényező... – mondta Barney. Hirtelen kedve támadt, hogy kitépjen egy maroknyit a saját hajából. – Lelki szemeim előtt látom azt a szőrös félnótást a hentesbárdjával a Hollywood és a Vine sarkán.
– Hadd javasoljak valamit! – szólt közbe Hewett professzor. Abbahagyta a járkálást, megállt Barney asztala előtt. Ha dr. Lyn úgy döntene, hogy hajlandó visszatérni ezzel a bennszülöttel a tizenegyedik századba, akkor bőségesen volna ideje rá, hogy saját környezetében oktassa angolra; ez megnyugtatná és lehiggasztaná Ottart.
– De nem nyugtatna meg és nem higgasztana le engem, professzor – felte Lyn hűvösen. – Abban a bizonyos korszakban az élet jobbára rövid volt, és kegyetlen.
– Biztos vagyok benne, hogy megtehetők a szükséges óvintézkedések – Hewett professzor megpörgette a kalkulátorát. – Úgy vélném, a filológiai lehetőségek messze túlszárnyalnák a személyes kockázat jelentőségét...
– Természetesen ezzel is számolni kell... – hagyta rá Lyn, üveges szemekkel tűnődve az idő mélyére temetett főnevek, szógyökök, esetek és nemek titkainak kifürkészhetőségén.
– S az sem mellékes, hogy így az időtényező előnyünkre befolyásolható. Uraim, tetszésünk szerint zsugoríthatjuk vagy tágíthatjuk az időt! Dr. Lyn igénybe vehet tíz napot vagy tíz évet vagy tíz hónapot a nyelvtanításra, ám a vikingkorba távozása és visszaérkezése között a mi szemszögünkből elég néhány percnek eltelnie.
– Két hónap elég lesz – vetette oda Lyn –, már ha az én szemszögemből is érdemes megfontolni a kérdést.
– Akkor megállapodtunk – jelentette ki Barney. – Lyn visszatér a vikinggel, és megtanítja angolul, mi pedig vikingidő szerint két hónappal később érkezünk a stábbal, hogy elindítsuk a forgatást.
– Én nem állapodtam meg – makacskodott Lyn. – A nyilvánvaló veszélyek...
– Azon tűnődöm, milyen érzés lehet, ha valaki az ónorvég nyelv egyetlen, legnagyobb és leghíresebb szaktekintélye a világon? – Barneynek már volt némi tapasztalata a tudós elmék működéséről. Lyn elmélázó kifejezése láttán észrevehette, hogy nyila nem tévesztett célt. – Jó. A részleteket később kidolgozzuk. Addig is, Lyn, menjen, próbálja mindezt elmagyarázni Ottarnak. Hivatkozzék a pénzre. Aláíratunk vele egy teljesítési-szankcionálási szerződést, úgyhogy maga teljes biztonságban lesz, ha Ottar meg akarja kapni a bérét.
– Megoldható... – egyezett bele Lyn. Barney tudta, hogy a nyelvész bekapta a horgot.
– Akkor rendben. Maga lemegy Ottarhoz, tálalja neki az ügyet, s míg megszerzi a beleegyezését, én összeállíttatok a szerződéskötési részleggel egy alig-alig legális, életfogytiglani kényszermunka típusú szerződést.
Átkapcsolta a házi telefon billentyűjét.
– Betty, kapcsoljon össze a szerződéskötőkkel, jó? Megérkezett a Benzedrinem?
– Egy órája hívtam a gyógyszertárat.
– Hát hívja őket újra, ha délben még életben akar találni.
Ahogy Lyn távozott, távolkeleti karcsú férfi lépett be. Rózsaszínű nadrágjához cseresznyevörös inget, Harris Tweed-sportzakót és savanyú arckifejezést viselt.
– Nézd csak, Charley Chang! – süvöltötte Barney. A kezét nyújtotta. – Ezer éve nem láttalak!
– Valóban, Barney – Charley szélesen vigyorgott, és megrázta a kinyújtott kezet. – Jó lesz ismét együtt dolgozni.
Ki nem állhatták egymást. Mihelyt elengedték egymás kezét, Barney rágyújtott, Charley mosolya pedig átadta helyét a megszokott boldogtalan ráncoknak.
– Mi készül, Barney?
– Szélesvásznú, háromórás monstre film. Egyedül te tudod megírni.
– Alig maradt már feldolgozatlan könyv, Barney, bár én mindig is úgy véltem, hogy kezdhetnénk valamit az Énekek Énekével. Erotikus és mégse pornográf...
– Már megvan a téma. Észak-Amerika viking felfedezésének merőben új megközelítése. Chang ráncai elmélyültek.
– Nem hangzik rosszul, de tudod, Barney, én specialista vagyok. Attól tartok, ez nem az én asztalom.
– Kitűnő író vagy. Charley, úgyhogy bármi lehet a te asztalod. No meg a szerződésedről se feledkezhetünk meg, haha.
– Arról csakugyan nem feledkezhetünk meg, haha – mondta Charley fagyosan. – Mindig arra vágytam, hogy történelmi filmet írjak.
– Nagyszerű – Barney maga elé húzta a költségvetési ívet. Kinyílt az ajtó. Egy küldönc könyvektől roskadozó kerekes kocsit tolt be. Barney odamutatott.
– Ezt a könyvtárból zsákmányoltuk, itt van minden, amit tudnod kell. Lapozd át őket, egy percen belül visszajövök.
– Egy percen belül, hogyne – Charley ellenségesen méregette a nagy rakás vaskos kötetet.
– Ötezer-hétszázhetvenhárom egész huszonnyolc század köbméter, tizenkétezer-hétszázhetvenhét egész hatvankét század kilogramm terheléssel, persze legalább huszonhét egész két tized százalék energiatöbblet mellett – közölte hirtelen Hewett professzor.
– Ne mondja! – pillantott rá közönyösen Barney.
– Ezeket az eredményeket kérte. A vremeatron teljesítőképessége, nagyobb energiafedezet igénybevétele esetén.
– Óriási. Most legyen szíves, mondja el emberi nyelven is.
– Nagyjából... – Hewett befelé forduló szemekkel motyogott az orra alatt – tizennégy tonnát mozdíthatunk el az időben, és e teher tizenkétszer tizenkétszer negyven méteres teret tölthet ki.
– Így már érthető. Ebbe valószínűleg minden belefér, amire csak szükségünk lehet.
– A szerződés – Betty sokszorosan összehajtott, nyolcoldalas dokumentumot dobott az asztalra.
– Rendben – nyugtázta Barney. Gyorsan átlapozta a ropogós oldalakat. – Küldjétek ide Dallas Levyt.
– Miss Tove odakinn vár.
– Később! Mondja neki, hogy kiújult a leprám. Mi van a benzedrinjeimmel? Kizárt dolog, hogy egyedül kávén kibírjam ezt a délelőttöt.
– Már háromszor hívtam a patikát. Állítólag ma létszámhiány van.
– Érzéketlen gazfickók. Jobb lesz, Betty, ha személyesen megy le a tablettákért.
– Nicsak, Barney Hendrickson... réges-rég nem találkoztunk... – A rekedtes hang végiglódult a szobán. Nyomában csend támadt. Pletykafészkek szerint Slithey Tove színészi képességei vetekedtek egy lazán összefércelt marionettbábuéval, agya kisebb volt, mint egy japán palotapincsié, erkölcsei pedig Mata Harit is pironkodásra késztethették volna. A pletykák nem túloztak. Slithey adottságai – vagy inkább a hiányuk – nem indokolták filmjei sikerét. Slithey mindössze egyetlen értékes tulajdonsággal rendelkezett: túlburjánzó nőiességgel. Kommunikációs képessége valószínűleg hormonális szinten nyilvánult meg. Nem annyira a szex, mint inkább a szexuális elérhetőség légkörét teremtette meg. Okkal. Kisugárzása elég erőteljes volt ahhoz, hogy a film – a vetítőgép, a lencsék összes gátját leküzdve – lényegében veszteség nélkül áradjon az ezüstös filmvászonról, forrón, illatosán. Valamennyi filmje kasszasiker volt. A nők többnyire nem kedvelték őket.
Kisugárzását ezúttal se tér, se idő, se filmszalag nem árnyékolta, s úgy söpört végig a szobán, mint a forgószél, nyomában mindenütt gátlástalan, felkorbácsolt vágyat hagyva.
Betty hangosan szipákolt, és kivonult a szobából. Kissé le kellett lassítania, hogy átjusson az ajtót támasztó színésznő mellett. Nem volt megalapozatlan az a nézet, hogy egész Hollywoodban Slithey rendelkezik a legnagyobb mellbőséggel.
– Slithey... – Barney egészen berekedt. Túl sokat dohányzóit...
– Barney, drágám... – búgta Slithey, míg formás lábai feszesen rugózva átlebegtették testét a szobán – millió éve nem láttalak...
Az asztalra támaszkodva előrehajolt. A gravitáció következtében blúzának vékony anyaga megfeszült, s kebleinek leglább 98%-a a látótérbe került. Barney úgy érezte, sebesen siklik fejjel lefelé a lágy Grand Canyonban.
– Slithey! – Barney talpra ugrott. Ebbe a csapdába már korábban is majdnem beleesett. – Beszélni akarok veled a legújabb forgatásunkról, most azonban, láthatod, rettenetesen elfoglalt vagyok...
Akaratlanul rátette kezét Slithey karjára, mely hatalmas, forró szív módjára lüktetett ujjai alatt, ahogy Slithey előrehajolt. Barney visszarántotta a kezét.
– Csak egy kicsit tarts ki! Nemsokára ráérek.
– Odaülök a fal mellé – Slithey hangja igézetesen fátyolos volt –, ott biztos nem leszek útban senkinek.
– Hívattál? – kérdezte Dallas Levy a nyitott ajtóból. Barneyhoz beszélt, de szemei a színésznő adottságait tanulmányozták. Hormon kommunikált hormonnal. Sithley önkéntelenül mély levegőt vett. Levy lassan elmosolyodott.
– Úgy van – felelte Barney. Előásta a szerződést az asztalát elborító szemét alól. – Vidd ezt le Lynhez, és kérd meg, hogy írassa alá a barátjával. Újabb gondok?
– Nincsenek. Rájöttünk, hogy szereti az odaégett bifszteket és a sört. Ha rákezdi a balhét, kap még egy bifszteket és egy liter sört, azzal elvan egy darabig. Az eddigi fogyasztás nyolc adag bifsztek és nyolc liter sör...
– Szerezzétek meg azt az aláírást – mondta Barney. Pillantása mintegy véletlenül Slitheyre esett, aki selyemharisnyás lábait keresztbe vetve hullámzott a karosszékben. Harisnyatartóin rózsaszínű patentok voltak...
– Nos, Charley?- Barney belerogyott a forgószékébe, és megpördült. – Van már elképzelésed?
Charley Chang két kézzel megemelte az ölében tartott vaskos kötetet.
– Ennek a tizenharmadik oldalán tartok, s jó néhány könyv van még hátra.
– Csupán háttér-információ – közölte Barney. – A történet fő vonalait máris rögzíthetjük, a részleteket ráérsz később kitölteni. L. M. sagát javasolt, ezzel nem lőhetünk mellé. Az Orkney-szigeteken nyitunk, körülbelül 1000-ben. Elég mozgalmas a korszak. Viking rajtaütések zavarják a norvég telepeseket, a helyzet igazán forró. Kezdhetsz mondjuk egy viking rajtaütéssel, például sárkányhajóval, mely a sötét vizeken siklik...
– Mint a vestern nyitójelenete a hangtalanul a városba lovagoló bankrablókkal?
– Ez az. A főhős a vikingek vezére vagy esetleg a telepeseké, ezt majd kidolgozod. Úgyhogy van némi harc, aztán még némi harc, ezért a hős úgy dönt, hogy csapatával elköltözik az új földre, Vinlandra, amiről éppen akkor hallott.
– Mint a Nyugat meghódítása?
– Pontosan. Aztán utazás, vihar, hajótörés, partraszállás, az első település, csata az indiánokkal. Nagyszabású jelenetekben gondolkozz, rengeteg statisztánk lesz. Érzelmes zárókép, hős merészen a naplementébe néz.
Charley Chang szorgosan jegyzetelt a kezében tartott könyv borítójára. Időnként egyetértőén bólogatott.
– Még valami – felmutatta a könyvet. – Néhány pasas neve igazán sajátságos ebben a könyvben. Figyeld például ezeket. Van itt valaki, akit Büdös Eyjolfnak  hívnak, a barátja meg Hergil Hnappraz. Aztán van Jegesmedve Disznó, Szőrnadrág Ragnar... kismillió hasonló. Mi lenne, ha viccesre vennénk a figurát?
– Ez a film halálosan komoly, Charley, ugyanolyan, mint akármelyik másik filmed, amit...
– Te vagy a főnök, Barney. Részemről csak javaslat volt. Mi lesz a szerelmi szállal?
– A lány már a film elején bukkanjon fel, ez neked nem okozhat nehézséget.
– Azt a szerepet nekem találták ki, Barney drágám – miközben a hang a fülébe suttogott, meleg karok fonódtak a nyakára, és Barney csaknem belefúlt a ruganyos test hullámaiba.
– Slithey, ne hagyd, hogy levegyen a lábadról a szövegével! – az újonnan jött férfi hangja fojtottan szólt. – Barney Hendrickson régi cimborám, nagyon régi cimborám, ezzel együtt viszont kitűnő üzletember. Roppant dörzsölt. Akármit ígértél is neki, végtelen sajnálatomra kénytelen leszek alaposan szemrevételezni minden szerződést vagy ajánlatot, mielőtt bármit is aláírunk.
– Iván – Barney erőnek erejével igyekezett kibontakozni az illatos polipkarok közül –, húzd csak légy szíves félre az ügyfeledet pár percre. Hogy kötünk-e üzletet, azt nem tudom, mindenesetre tárgyalunk.
Lazán lógó haja, sasorra és gyűrött, korpás öltönye roppant ravasz színházi rókának mutatta Iván Griffinit. Ennek ellenére roppant ravasz színházi róka volt. Széllel szemben, jégverés közepette tíz mérföldről is ki tudta szagolni az üzletet. Mindig volt nála tizenhat töltőtoll, ezeket minden reggel szertartásosan megtöltötte, mielőtt elindult az irodájába.
– Gyere, bébi, üljünk oda! – irányította gyakorlottan Slitheyt a legtávolabbi sarok felé. Mivel a művésznő domborulatai nem zöldhasúaktól feszültek, Iván érzéketlen volt a bájai iránt. – Barney Hendrickson megteszi, amit ígér, néha többet is.
Megszólalt a telefon, Jens Lyn berontott az ajtón, kezében a szerződés.
– Ottar nem írhatja ezt alá. Angolul van.
– Hát fordítsa le! Maga a szakértő. Várjon – Barney fölvette a telefont.
– Lefordíthatnám, roppant nehéz lenne, de nem lehetetlen, csak mi értelme? Ottar nem tud olvasni.
– Várjon egy kicsit, Lyn! – Barney a plafonra szegezett szemmel telefonált. – Nem, Sam, nem te. Tudom, Sam.. Természetesen láttam az előzetes becslést, hiszen magam készítettem... Nem, nem kell megkérdezned, hol szerzem az LSD-t... Legyél realista. Egyikünk se ma született, egyetértek... azt nem vagy képes belátni, hogy ez a film elkészíthető az általam megadott keretösszegből, plusz-mínusz ötvenezer... Ne mondd, hogy lehetetlen, Sam. Ismered a szöveget, a lehetetlenre várni kell, de megcsináljuk... Hogy mit?... Telefonon? Sam, legyél belátó! A fél város itt tolong az asztalom körül, most nem tájékoztathatlak a részletekről... Még hogy leráználak? Én? Soha!...
Hogyne, feltétlenül kérdezd meg tőle. L. M. kezdettől fogva a képben van, tud mindenről, s támogatja minden lépésemet... Helyes... Neked ugyanazt, Sam.
Helyére pottyantotta a kagylót. Charley Chang megszólalt:
– Mi lenne, ha a lányt foglyul ejtenék a rajtaütéskor. Először igazi gyűlölettel harcolna a hős ellen, később a gyűlölet visszájára fordulna, és igaz szerelemmé válna.
– Még sohasem ejtettek foglyul rajtaütéskor – búgta a fátyolos hang a sarokból.
– Jó ötlet, Charley hagyta rá Barney.
– És ha tudna is olvasni... nem tud írni – mondta Jens Lyn.
– Külföldi színészekkel már többször megoldottuk ezt a problémát – magyarázta Barney. – Hozzá kell tűzni a fordítást az eredetihez, közjegyzőileg hitelesíttetni egy kétnyelvű közjegyzővel, a szerződő fél kézjegyét és hüvelyklenyomatát meg kell szerezni, a papírokat két-két független tanúval láttamoztatni, és a világ bármelyik bírósága elfogadja.
– Körülményesnek ígérkezik ónorvég-angol kétnyelvű közjegyzőt találni...
– Forduljon a színésznyilvántartóhoz, azok bárkit előteremtenek.
– Tessék, Mr. Hendrickson – a titkárnő jelent meg a nyitott ajtóban, kezében egy fiola Benzedrinnel. Letette a tablettákat az asztalra.
– Késő – suttogta Barney. Mozdulatlanul bámulta a gyógyszert. – Már késő.
Egyszerre szólalt meg a házi és a városi telefon. Barney kimarkolt két tablettát, leöblítette a papírízű, hideg feketekávéval, és felkapta a házi telefont.
– Hendrickson.
– Barney, gyere azonnal az irodámba! – hallatszott L. M. hangja.
Betty a városi telefont vette fel.
– L. M. Grenspan titkárnője – tájékoztatta a főnökét. – L. M. kéri, hogy azonnal menjen az irodájába.
– Tudom.
Sajgó izmokkal állt fel. Azon tűnődött, mikor kezd majd hatni a serkentőszer.
– Tarts ki, Charley! Szinopszisra lesz szükségem. Nem kell több, mint két oldal, de amilyen gyorsan csak lehet.
Barney elindult az ajtóhoz. Iván Grissini keze kilőtt a kabáthajtokája irányában, de a rendező ügyesen elkígyózott mellette.
– Maradj a közelben, Iván, beszélni szeretnék veled, ha L. M.-nél végeztem.
Becsukta maga mögött az ajtót. A zsivaj megszűnt.
– Betty, kölcsönadná a törülközőjét?
Betty elővette a törülközőt az íróasztal alsó fiókjából, és odanyújtotta. Barney a vállára terítette, a széleit gondosan begyürte a gallérja alá. Aztán lehajolt, és a vízhűtő csapja alá dugta a fejét. Elakadt a lélegzete, mikor Betty kinyitotta a csapot. Perceken át folyatta a jéghideg vizet a fejére és a tarkójára, majd kiegyenesedett és megszárítkozott. Betty fésűt is kölcsönzött. Barney gyengének, de frissebbnek érezte magát. Tükörképét csaknem emberinek találta. Csaknem.
– Zárd be az ajtót magad mögött! – fogadta L. M. az irodában. Nagyokat nyögve lehajolt, hogy elvagdossa a telefonzsinórt egy hajlított drótvágó ollóval. – Maradt még, Sam?
– Ez volt az utolsó – hallatszott Sam szürke, színtelen hangja. Sam egyénisége is szürke volt, és színtelen, amit nyilván mimikriként fejlesztett ki, hiszen L. M. privát könyvelője volt. Mellesleg világhírnevet szerzett magának a társasági pénzügyek és adómanőverek szakértőjeként. Védekezőn ölelte keblére a kezében tartott dossziét, és L. M.-re pillantott. – Erre már nincs szükség – mondta.
– Meglehet – L. M. lihegve ereszkedett a székébe.
– Mégis, ha épek a telefonzsinórok, elég meghallanom a bank szót, már rám jön a szívremegés. Rossz híreim vannak, Barney. – Leharapta a szivarja végét. – Tönkrementünk.
– Mit jelentsen ez? – Barney egyik kifejezéstelen arcról a másikra nézett. – Miféle ugratás ez?
– L. M. szavai azt jelentik – magyarázta'Sam –, hogy a Climactic Filmstúdió csődöt jelent.
– Életem munkája füstbe megy – L. M. hangja üresen kongott. Sam gépiesen bólintott, mint a hasbeszélő bábuja.
– Nagyjából ez a helyzet. Közönséges esetben három hónapig is eltartana, míg a pénzügyeinkről készített jelentés eljut azokhoz a bankokhoz, melyek, mint te is tudod, e cég részvénytöbbségével rendelkeznek. Sajnos, általunk ismeretlen okokból a bankok még e héten elküldik a könyvvizsgálóikat.
– És akkor...? – kérdezte Barney kótyagosan. A csönd mind hosszabbra nyúlt. Végül nem bírta tovább, talpra ugrott, és járkálni kezdett a szobában.
– És akkor rájönnek, hogy a társaság csődbe ment, hogy profitjaink csak papíron léteznek, és hogy –sarkon fordult, és vádlón szegezte ujját L. M.-re – a teljes készpénzkészlet átvándorolt az adómentes L. M. Greenspan Alapítvány folyószámláira. Nem csoda, hogy nem estél kétségbe. Az egész társaságot elnyelheti a süllyesztő, L. M. Greenspan ezt is túléli!
– Vigyázz, mit beszélsz! Nem ezt érdemlem egy alkalmazottól, akinek én adtam meg az első kiugrási lehetőséget...
– Meg az utolsót is, az ablakon! – csapott Barney dühösen az ablakpárkányra. – Ide figyelj, L. M. – dörzsölgette fájó öklét. – Még nem veszett el minden, még nem sújtott le a bárd. Magad is számítottál a mentési művelet sikerére, különben nem mentél volna bele a szerződéskötésbe Hewett professzorral meg a gépével. Nyilván arra számítottál, hogy egy kasszasiker csökkentené a ránk nehezedő nyomást, helyreállítaná a cég fizetőképességét. Még most is megcsinálhatjuk.
L. M. rosszkedvűen rázta a fejét.
– Ne hidd, hogy örömmel rázom meg a kezet, mely a torkomra teszi a kést, de mi mást tehetek? Persze, jól jönne egy kasszasiker, sőt elég egyetlen bedobozolt új film, és szemközt kacaghatnánk a bankokat. Csakhogy egy hét alatt nem lehet megcsinálni egy filmet.
Egy hét alatt megcsinálni egy filmet! Sisteregtek, sziszegtek a szavak Barney agyának kávégőzös, Benzedrintől lüktető tekervényeiben, míg vonakodva a felszínre emelkedett egy emlék.
– L. M.! – jelentette be Barney színpadiasán. – Szírohamot kapsz.
– Harapnád le a nyelved! – hördült fel L. M., jó maroknyi hajcsomót markolászott a létfontosságú szerv tájékán. – Ne is mond ilyet! Egyetlen szívtrombózis elég a sírig!
–Figyelj rám! Ma este hazamégy Sammel, hogy átnézzétek a könyvelést, magatokkal is visztek mindent. Rosszul leszel. Emésztési zavar éppúgy lehet, mint trombózis. Az orvosod úgy dönt, hogy trombózis. Eleget fizetsz neki, ennyit igazán megtehet. Pár napon át mindenki kétségbeesetten futkos és sikoltozik, úgyhogy elfelejtkeznek a könyvekről, aztán itt a hétvége, és még csak eszébe se jut senkinek, hogy hétfő előtt foglalkozzék velük, de talán keddig is kihúzzuk.
– Hétfőig – mondta Sam határozottan. – Nem ismered a bankokat. Ha nem prezentáljuk a könyveket hétfőn, egész kocsirakomány orvost szabadítanak ránk.
– Jó, akkor hétfőig. Annyi idő éppen elég lesz.
– Mit érünk vele, hogy kihúzzuk hétfőig?
– Sokat érünk vele, L. M. Hétfőn a kezedbe adom a bedobozolt új filmet. Nem is akármilyet. Két-három milliót ér, ha csak a hosszát, a vászon szélességét meg a szín technikát számítjuk.
– Erre nem vagy képes.
– Képes vagyok rá. Elfeledkezel a vremeatrónról. Az a mütyür működik. Emlékszel, amikor a múlt éjjel azt hitted, hogy tíz percig voltunk távol? – L. M. vonakodva bólintott. – Ennyi ideig voltunk távol innen és mostantól. Több mint egy órát töltöttünk a viking időkben. Megtehetjük még egyszer. Visszavihetjük a stábot és a felszerelést, felvehetjük a filmet, és nem számít, hogy meddig tart. Ha kész, visszajövünk.
– Azt akarod mondani...
– Pontosan. Amikor visszatérünk a kész filmmel, helyi idő szerint akár tíz percnek se kellett eltelnie.
– Miért nem gondolt erre senki mostanáig?! – sóhajtott L. M.
– Sok oka van annak...
– Azt akarod mondani – Sam annyira előrehajolt a székében, hogy kis híján kiesett belőle, arcán csaknem feltűnt egy kifejezés, talán egy mosoly – ...azt akarod mondani, hogy mindössze tíz percre kell forgatási költségeket fizetnünk?
– Azt nem akarom mondani! – csattant fel Barney. – Máris megjósolhatom, hogy éppen elég fejfájást okoz majd a könyvelés. Hogy mégis felvidítsalak, garantálhatom, hogy a spanyolországi forgatás költségeinek tizedéért forgathatunk a helyszínen, sokkal több statisztával.
Sam szemei csillogtak.
– Nem ismerem a terv részleteit, L. M., de van benne néhány kifejezetten ésszerű tényező.
– Meg tudod csinálni, Barney? Sikerülhet?
– Meg tudom csinálni, ha kérdések nélkül megkapok minden segítséget. Ma kedd van. Szombatig akkurátusán előkészíthetünk mindent. – Az ujjain számlálta. – Alá kell íratnunk a szerződést a színészekkel, elegendő nyers filmet kell összeszednünk, technikusokat, legalább két tartalék kamerát – magában motyogva végigfutott a szükségletek teljes listáján. – Igen –jelentette végül ki. – Meg tudjuk csinálni.
– Nem is tudom – tépelődött L. M. –, elég vad ötlet. Késhegyen táncolt a jövő. Barney kétségbeesetten kutatott mentő ötlet után.
– Még Valami – mondta. – Ha mondjuk hat hónapot töltünk a helyszínen, akkor mindenkinek jár a hathavi fizetés. Ha viszont a kamerákat, hangosító berendezéseket, az egész méregdrága felszerelést bérbe vesszük, alig néhány nap bérleti díjat kell fizetnünk.
– Barney – húzta ki magát ültében L. M. –, megegyeztünk.

5. FEJEZET

– El még Európa, Mr. Hendrickson.
– Barney.
– Él, Barney, él. Onnan jött a háború után a neorealizmus, meg rántottat sütöttek az angol színpadokon. Róma korántsem halott még, majd meglátod. A magamfajta pasasok néha átrándulnak Hollywoodba, új módszereket tanulnak...
–...a pénzcsinálásra...
– Nem is tagadom, Barney, dolgozgatunk a jenki – dollárért. Azért, ami azt illeti, túl sok színt nem kapunk ebben a napszakban. – Meglendítette a csuklóján függő 8 mm-es Bolex kamerát. – Tri-X filmet kellett volna betöltenem. Délután 5 óra.
– Ne aggódj, Gino, bőven lesz fény, a szavamat adom rá. – Barney felnézett. Kinyílt a raktár ajtaja, Amory Blestead sétált be. – Gyere, Amory! Hadd mutassam be az operatőrünket, Gino Cappót. Amory Blestead, műszaki tanácsadó.
– Örülök, hogy találkoztunk – mondta Amory, és kezet rázott. – Mindig szerettem volna megtudni, hogyan érted el azokat a mámorítóan ocsmány effektusokat az Őszi szerelemben.
– A Porco Mandóra gondolsz? Nem volt ott semmiféle effektus, Jugoszlávia pont úgy néz ki.
– Úristen! – Amory Barneyhoz fordult. – Dallas üzeni, hogy öt percen belül itt lesz Ottarral.
– Éppen ideje. Szólunk a profnak, fütse fel a masináját.
Barney felmászott a katonai teherkocsi hátába, és a dobozok tetejére rogyott. Minden tagja fájt. Alig egy órát alhatott, azt is csak irodai díványon. L. M. sürgős üzenete riasztotta fel. A költségvetésröl folytatott végeérhetetlen pörlekdésbe kellett bekapcsolódnia. A feszített tempó mindjobban elővette.
– Átkalibráltam a műszereimet – Hewett professzor boldogan kocogtatta az egyik műszer számlapját. – Mind a földrajzi hely, mind pedig az idő koordinátáinak vonatkozásában abszolút pontosságot garantálhatok, valamennyi további szállítmány esetében.
– Nagyszerű. Nézzen utána, át tud-e kalibrálni bennünket úgy, hogy éppen az utolsó utazásunk végére érkezzünk, aznap, nagyjából abban az órában. A fény ideális volt...
Recsegve-ropogva kitárult az ajtó. Zajos, torokhangú danászás töltötte be a raktárépületet. Ottar tántorgott be. Két karján Jens Lyn és Dallas lógott. A vikinget inkább támogatták, mint fékezték, mivel a hős láthatólag merev részeg volt. Tex Antonelli utazó ládákkal megrakott kézikocsit tolt mögöttük. Egyesült erővel fellódították a vikinget a teherautó platójára.
Ottar boldogan motyogva hasra esett, és úgy maradt. Körülbástyázták a ládákkal.
– Hát ez meg mi? – kérdezte Barney.
– Csereáru – Lyn a platóra lökött egy rekesz Jack Danielst. – Ottar aláírta a szerződést. Roppant meglepődésemre sikerült izlandi közjegyzőt találnom...
– Hollywoodban ez nem lehet gond.
–...és Ottar beleegyezett, hogy angolt tanuljon, ha visszatér otthonába. Rákapott az égetett szeszre. Így hát abban állapodtunk meg, hogy minden tanítási nap után jár neki egy palack whisky.
– Nem lehetett volna lerázni valami bundapálinkával? – kérdezte Barney, amint a második rekesz Jack Daniels is eltűnt a platón. – Már látom magam vért izzadni az igazoló jelentés összehazudásakor.
– Megpróbáltuk – közölte Dallas, kezében a harmadik rekesszel. – Csurgattunk neki némi 95%-os gabonaszeszt, de nem bukott rá. Máris sikerült kifinomult ízlésre szert tennie. Két hónap, öt láda. Ez az alku.
Jens Lyn bemászott. Barney megcsodálta térdig érő utászcsizmáit, lábszárvédőit, a sokzsebű vadászkabátot és a hüvelybe rejtett vadásztőrt.
– Minek ez a dzsungelcserkész-szerelés?
– A túlélés és az elemi szükségletek biztosítására – magyarázta Lyn, miközben helyet keresett hálózsákjának és utazóládájának, amelyeket Dallas adogatott fel. – Biztos vagyok benne, hogy a környék nyüzsög a tetvektől, ezért DDT-t is viszek. Az ivóvíz fertőtlenítéséhez klórtablettákat csomagoltam. Ételkonzerveim is vannak. A viking kor diétája meglehetősen egyhangú. Meggyőződésem, hogy élvezhetetlen a mai ember számára. Így aztán tettem néhány óvintézkedést.
– Jogos – mondta Barney. – Másszunk hát fel, rögzítsük a teherautó hátsó palánkját, és gyerünk!
A vremeatron ugyanolyan hevesen sivított és recsegett, mint először. Az első út feszültségének azonban nyoma se volt. Működésbe léptek a gépekhez szokott emberek beidegzett reflexei. Az időutazás ugyanolyan természetes dologgá változott, mint az expresszlift, a sugárhajtású repülőgép, a tengeralattjáró vagy az űrutazás. Egyedül az újonc Ginón látszott az aggodalom. Sötét pillantásokat vetett az elektronikus berendezések felé és a raktár bezárt ajtajára. A többiek közönye azonban megnyugtatta. Barney elszundított, Dallas és a dán filológus azon viták ózott, hogy kinyissák-e az egyik whiskyt, kockáztatván ezáltal egy egész napi angoloktatás lehetőségét. Az időutazás megkezdésekor Gino döbbenten fölemelkedett ültéből, aztán visszaült, mert kezébe nyomták a whiskyt. Mégis jócskán elkerekedtek a szemei, amikor odakinn feltűnt a jegeskék ég, és a jármű belsejébe a tenger sós permete szitáit.
– Egész jó trükk – mutatott kifelé a fénymérőjével. – Hogy csináljátok?
– A részletek felől a professzort kell kérdezned – válaszolta Barney, amint levegőhöz jutott a nagyra sikerült korty után. – Nagyon bonyolult. Az időben végzett térbeli mozgásokról van szó.
– Sejtettem – Gino 3,5-re állította a blendét. – Mint az időzónák, amikor Londonból New Yorkba repülünk. A nap meg se mozdul, ugyanakkor érkezünk, amikor indultunk.
– Olyasmi.
– Jó a fény. Ilyen fényben egész menők lesznek a színek.
– Ha vezetsz, ne igyál – Dallas előrehajolt, és beadta Texnek a palackot a vezetőfülkébe. – Egyetlen kortyot ihatsz, aztán irány a keréknyom.
Felvinnyogott az indító, beindult a motor. Barney kinézett a fülkébe nyíló ablakon. Látta, hogy egy másik teherautó nyomain haladnak. A nedves homok és sár a kerék összes rovátkáját megőrizte. A fáradtság rétegein át utat tört egy emlékkép. Barney öklével a vezetőfülke tetejére vert.
– Dudálj! – kiáltotta.
A sziklás hegyfokhoz értek. Felbőgött a duda, amint megkerülték. Barney átbukdácsolt a ládákon, és belebotlott az alvó vikingbe. Még időben ért a plató végére. Ugyanolyan katonai teherautó robogott el mellettük egyre hangosodó motorzajjal. Barney fél kézzel belekapaszkodott a ponyva hajlított keresztfájába. Szemvillanásnyi ideig látta önmagát a másik kocsi platóján, sápadtan, elkerekedett szemmel, hülyén eltátott szájjal. Némi szadomazochista kéjjel fölemelte a szabad kezét, és hosszú orrot mutatott döbbent másik énjének. Aztán elválasztotta őket a hegyfok.
– Nagy errefelé a teherforgalom? – kérdezte Ginp.
Ottar felült. Fájó oldalát dörzsölgette, gonosz dolgokat mormogott a foga közt. Jens ügyesen lecsillapította egy nagyobbacska slukk segítségével. A kocsi ide-oda csúszkált a kavicsos talajon, majd megállt.
– Kankalin lak! – kiáltott hátra Tex. – Végállomás!
Mint legutóbb, most is bűzös füst szállongott a zömök vályogház kéményéből. Egy lélek sem látszott sehol. Fegyverek és kezdetleges szerszámok hevertek szerteszét. Ottar félig leesett, félig lemászott a teherkocsiról. Bömbölni kezdett, ezt azonban rögvest megbánta, és két kézzel fogta a fejét.
– Hvar erut der rakka? Komit ut! {Hol vagytok, kutyák? Kifelé!} – Ismét a fejét fogta, és szemével a whiskyt kereste. Jens Lynn azonban előrelátóan eldugta a palackot. Lassacskán kimerészkedtek a remegő szolgák.
– Mozgás! – rendelkezett Barney. – Rámoljátok le a ládákat, és kérdezzétek meg dr. Lynt, hová kívánja elhelyezni őket. Te ne állj be, Gino, szükségem van rád.
Felmásztak a ház mögötti dombocskára. Kurta, szűrős fűcsomókon gázoltak át. Csaknem orra buktak egy szánalmas külsejű, elvadult birkában. Az állat hangos bégetéssel menekült előlük. A domb tetejéről tág kilátás nyílt az öböl széles ívére és mögötte a mérhetetlen palaszürke óceánra. Hosszú hullám söpört végig a vízen. Messze felfutott a partra, ott megtört és sziszegve osont vissza a kavicsok között. Az öböl közepén sziklákkal szegélyezett, baljós formájú sziget emelkedett a habos tarajok fölé. Távolabb másik, laposabb sziget látszott, csaknem belemosódva a látóhatárba.
– Söpörj körben végig, 360 fokban, hogy később tanulmányozhassuk a lehetőségeket. Közelíts rá arra a szigetre!
– Mi lenne, ha beljebb mennénk, és arra is megszemlélnénk a vidéket? – Gino a keresőbe hunyorított.
– Később, ha lesz rá időnk. Ez azonban tengeri film lesz, s ha már ennyi üres óceánfelületem van, használni akarom.
– Akkor legalább a part mentén, hadd lássuk, mi van azon a ponton túl.
– Jó, de ne menj egyedül. Vidd magaddal Texet vagy Dallast, nehogy balhéba keveredj. Legföljebb negyedórányira kóborolhattok el, hogy szükség esetén megtalálhassunk titeket.
Barney végignézett a parton. Észrevette az evezős csónakot. Karon fogta Ginót. – Van egy ötletem. Kerítsd elő Lynt, hogy tolmácsoljon, és evezz ki pár helybélivel a part mentén.. Készíts néhány felvételt erről a vidékről, ahogy a parthoz közeledik a hajó...
– Hé – Tex kapaszkodott fel a domb tetejére –, várnak odalenn a putriban, Barney! Valami szertartás vagy fogadás vagy mi.
– Épp jókor jöttél, Tex! Maradj Ginóval, tartsd rajta a szemed.
– Ráragadok, mint az enyv. Va buona, eh cumpa? Gino sötét, gyanakvó pillantást vetett rá.
– Vui sareste italiano? Tex elnevette magát.
– Én? Dehogy, én americano vagyok, de a Nápolyiöböl partja hemzseg a digó rokonságomtól.
– Di Napoli! só' napoletano pur'io! – harsogta Gino boldogan.
Lelkesen rázták egymás kezét, és közös ismerősök után kutattak. Barney magukra hagyta őket, és leballagott a kunyhóhoz. Dallas a teherkocsi platójáról lógázta a lábát, a markába rejtett cigarettát szívta.
– A többiek odabent vannak – mondta –, én meg ügyelek, hogy visszafelé is maradjon szállítóeszközünk. Lyn azt mondta, ha befutsz, küldjelek be.
Barney a legcsekélyebb lelkesedés nélkül szemlélte a ház alacsony ajtaját. Nem volt teljesen becsukva. Úgy látszott, itt több füst jön ki, mint a kéményen.
– Hát csak ügyelj gondosan – mondta Dallasnak. – Százával tudok ennél vonzóbb helyeket hátralevő napjaimra.
– Magam is így vélem – felelte Dallas nyugodtan. Felemelte a másik kezét. Automata pisztoly volt benne. – Tíz lövés. Sosem hibázok.
Barney belökte az ajtót, lehajolt és belépett a házba. Odabent vastagon gomolygott a füst. Barney hálát érzett ezért, mert legalább részben elfedte a többi szagot, melyek dúsan szállongtak a ház levegőjében. Állott hal, kátrány, túlzsúfolt tornatermi öltöző bűze mellett akadt jó pár szaginger, melynek eredetére Barney rá se ismert. Egyelőre nem látott semmit, mert a kinti napfényből csak az ajtónyíláson át jutott be némi fény, meg azon a néhány helyen, ahol rést rúgtak a falon.
– Jeaja, kunningi! Du skalt drekka meth mér! {Isten hozott barátom! Velem fogsz inni} – Ottar rekedt hangja megreszkettette a levegőt. Barney szeme lassan alkamazkodott a sötéthez. Látta, hogy emberei vaskos faasztal körül ülnek, az asztalfőn Ottar verte ököllel a deszkát.
– Azt akarja, hogy tartson vele egy italra – fordította Lyn. – Ez rendkívül fontos lépés. Vendégszeretet, kenyér és só, ilyesmi.
– Öl {Sör} – bömbölte Ottar. A döngölt agyagpadlóról felkapott egy hordócskát.
– Miféle italra? – Barney a szemöldökét ráncolta a sötétben.
– Sörre. Árpából csinálják, az itt a legfontosabb termény. Az árpasör ezeknek az északi germán törzseknek a találmánya, voltaképpen a mi sörünk ősének tekinthető. Még az angol ale, sör szó is tőlük származik, bár a kiejtés némileg módosult...
– Drekk! {Igyál!} – parancsolta Ottar. Teleloccsantott egy szaruedényt, és Barney kezébe nyomta. Valódi tehénszarv volt, görbe, repedezett, és nem volt elmosogatva. Jens Lyn, a professzor és Amory Blestead is szorongatott egy-egy szarvat. Barney ajkához emelte az edényt. Belekóstolt. Erőtlen volt, fanyar, vizes és borzasztó.
– Pompás – mondta, remélve, hogy a félhomály eltakarja az arckifejezését.
– Ja, goít ok vei {Igen, nagyon jó} – értett egyet Ottar, és teletöltötte Barney kupáját az undorító főzettel. A sör kiloccsant, és ragacsot képezett Barney karján.
– Ha még ez sem ízlik – mondta Amory tompán –, mit szólsz majd az ételhez?
– Mindjárt hozza a szobapincér. A professzor a túlsó sarok felé mutatott, ahol az egyik szolga a falhoz támasztott hatalmas faszekrényben kotorászott. Ahogy felegyenesedett, belerúgott a földön szétszórt, sötét, kerek kupacok egyikébe. Fájdalmas bőgés reszketette meg a levegőt.
– A lábasjószág...? – Barney szava elakadt.
– A házban tartják őket – magyarázta Amory. – Ennek tulajdonítható a levegő sajátos, különös illata.
A szolga, aki a szemébe hulló, hosszú, szőke hajával trimmeletlen juhászkutyára emlékeztetett, az asztalhoz caplatott, s a szennyes mancsaiban tartott idomtalan tárgyakat Barney elé csapta az asztalra. Kőkeményen koppantak a fára.
– Mik ezek? – Barney gyanakodva méregette őket a szeme sarkából. Másik kezébe telepítette a kupát, és megkísérelte kirázni a sörcseppet a kasmírzakó ujjá-ból.
– Az a szürkésbarna rög a sajt, helyi gyártmány, a másik pedig nyilván knaekbrd, kemény kenyér – felelte Jens Lyn. – De az is lehet, hogy fordítva.
Barney megkocogtatta velük a fogait. 
– Nagyszerű, igazán nagyszerű – mondta, miközben hevesen visszadobta őket az asztalra. Ránézett az órája világító számlapjára.
– Hamarosan besötétedik, mindjárt indulnunk kell. Beszélni akarok veled, Amory, odakint, ha el tudsz szakadni a társaságtól.
– Boldogan – Amory magában döntötte a kupája tartalmát, megrázkódott, és ragacsos maradékát a földre löttyintette.
A lenyugvó napot jeges felhősáv takarta, a tengerről fagyos szél fújdogált. Barney megborzongott, a kezeit zsebre vágta.
– Szükségem van a segítségedre, Amory – mondta. – írj össze mindent, ami a helyszíni forgatáshoz kell. Nem úgy néz ki, mintha a helyi élelmiszer-ellátásra számíthatnánk...
– Támogatom az indítványt.
– Úgyhogy magunkkal kell hoznunk mindent. A vágást is itt akarom megcsinálni. Az egyik lakókocsiban rendezd be a vágószobát!
– Csak a bajt keresed, Barney. Ördögi meló lesz akár csak a durva vágásig eljutni. És mi lesz az utószinkronnal? Vagy a zenei aláfestéssel?
– Megtesszük, amit tehetünk. Bérelj fel egy zeneszerzőt és pár muzsikust. Esetleg használj helyi zenekart.
– Lelki füleimmel máris hallom.
– Az se számít, ha a hang nagyját újra kell szinkronizálnunk. Csak az a fő, hogy bedobozolt, kész filmmel térjünk vissza...
– Mr. Hendrickson – szólt ki Jens Lyn. Kilökte az ajtót, s odajött hozzájuk. A vadászkabát mellzsebében keresgélt. – Majdnem elfelejtettem, át kellett volna adnom ezt az üzenetet.
– Mi ez?
– Fogalmam sincs. Azt hiszem, bizalmas. A titkárnőjétől kaptam induláskor.
Barney átvette a gyűrött borítékot. Feltépte. Mindössze egy sárga papírlap volt benne, rajta rövid, gépírásos üzenet:
L. M. most telefonált. Üzeni: Művelet leállítva, a filmmel kapcsolatos munkákat abbahagyni. Indoklás nincs.

6. FEJEZET

Barney lecsapta a képeslapot az asztalra, de a kezéhez ragadt és félig elszakadt. Türelmetlenül lehámozta ujjairól a papírt. Kár, hogy sajnálta az időt, és nem mosta le a viking sört, mielőtt idejött volna. Még hogy leállítva!
– Miss Zucker – mondta –, L. M. látni kíván engem. Ő mondta. Üzent értem. Bizonyos vagyok benne, hogy türelmetlenül vár rám...
– Végtelenül sajnálom, Mr. Hendrickson, de szigorú utasításaim vannak L. M. értekezletet tart, senki se zavarhatja – ujjai megálltak az írógép billentyűi fölött, s a rágógumirágás is abbamaradt egy pillanatra. – Mihelyt tehetem, közlöm vele, hogy ön rá várakozik. – Az írógép tovább kattogott, az állkapcsok ritmikusan együtt mozogtak vele.
– Legalább odacsöngethetne, és beszólhatna neki, hogy itt vagyok.
– Mr. Hendrickson! – egy titkos bordélyház fenntartásával vádolt zárdafőnöknő se válaszolhatott volna sértettebben.
Barney csüggedten eresztett magának egy pohár vizet a hűtőből, aztán lemosta a ragacsot a kezéről. Fölmarkolt néhány géppapírt, és ezekkel törülközött, amikor megszólalt a házi telefon. Miss Zucker odabólintott.
– Bemehet – közölje fagyosan.
– Hogy érted ezt, L. M.? – kérdezte, mihelyt az ajtó becsukódott mögötte. – Hogy érted ezt az üzenetet? – Sam az egyik székbe roskadt, körülbelül olyan fürgén, mint egy fatuskó. Az asztal túloldalán Charley Chang kornyadozott, szakadt róla a víz.
– Hogy értem? Egyáltalán értek én még valamit? Én csak azt értem, hogy a bolondját járattad velem, Barney Hendrickson, bohócot csináltál belőlem. Kicsikartad a beleegyezésemet a forgatáshoz, holott még forgatókönyved sincs!
– Hát persze hogy nincs forgatókönyvem, honnan lenne, hiszen csak most határoztuk el, hogy filmezünk. Vészhelyzet van, már elfelejtetted?!
– Hogy felejthetném el. Akkor is más dolog a vészhelyzet, megint más, hogy forgatókönyv nélkül nem csinálunk filmet. Ez elképzelhető Franciaországban. Amit ott összeművészkednek, azon úgyse látszik, volt-e forgatókönyvük, vagy nem. A Climaticnál viszont másként dolgozunk.
– Nem volna helyes üzletvitel – értett egyet Sam. Barney csaknem a kezeit tördelte.
– L. M., viselkedj ésszerűen. Mentő akcióról van szó, te is tudod, nem? Rendkívüli körülmények is közrejátszanak...
– Mondd nyugodtan, hogy bank. Már nem is fáj.
– Nem mondom, mert még megverhetjük őket. Még megcsinálhatjuk ezt a filmet. Iderendelted a forgatókönyvírómat...
– Nincs forgatókönyve.
– Persze hogy nincs. Csak tegnap döntöttük el végleg, te meg én, hogy mi lesz ezzel a filmmel. Most beszéltél vele, elmagyaráztad az elgondolásodat...
– Nincs forgatókönyve.
– Hallgass végig, L. M.! Charley nagyszerű fickó, magad választottad, magad informáltad. Ha bárki, hát a jó öreg Gharley képes rá, hogy időben szállítson. Ha Charley Chang forgatókönyve a kezedben lenne, akkor jóváhagynád a produkciót, ugye?
– Nincs forgató...
– L. M., nem figyelsz. Ha, ez a kulcsszó. Ha itt és most a kezedbe nyomnám Charley Chang forgatókönyvét grandiózus filmünkhöz, melynek a címe... a címe... Viking Kolumbusz, engedélyeznéd a forgatást?
L. M. arckifejezéséről semmit se lehetett leolvasni. Samre pillantott, aki icike-picikét lejjebb engedte a fejét.
– Hát persze! – vágta rá habozás nélkül L. M.
– Csaknem helyben vagyunk – hadarta tovább Barney. – Ha egy óra múlva kezedbe adnám a forgatókönyvet, engednéd a forgatást. Semmi különbséget se jelentene, igaz?
L. M. vállat vont.
– Semmi különbséget se jelentene. De hát akkor mire jó?
– Üldögélj itt tovább, L. M. – Barney karon ragadta a megdöbbent Charley Changet, és kiviharzott a szobából. – Beszélgess Sammel a költségvetésről, igyál egyet... pont egy óra múlva itt vagyok. Akár kezdhetnénk is a Viking Kolumbusz forgatását.
– Az agyzsugorítóm este rendel – mondta Charley, amikor becsukódott mögöttük az ajtó. – Látogasd meg, Barney! Sok-sok sietős ígéretet hallottam már ebben a sietős szakmában, de ez elviszi a vastagon aranyozott pál...
– Kíméld magad, Charley! Vár rád a munka – Barney a folyosóra kormányozta a vonakodó írót. – Becslésed szerint meddig tart, míg összehozod a film forgatókönyvének az első változatát, elnagyolva, de keményen és a legjobb munkát végezve? Meddig tart?
– Nagy meló ez. Legalább hat hónap.
– Helyes. Hat hét. Koncentrált erőfeszítés, első osztályú munka.
– Én hónapokat mondtam. Egyébként hat hét is több, mint egy óra.
– Ha hat hónapra van szükséged, megkapod. Annyi időd van, amennyit csak akarsz, becsszóra. S ráadásul pompás, csöndes helyen alkothatsz – Barney megállt, és rábökött a falon függő poszterre. – Íme! Santa Catalina szigete. Pazar napfény s frissítő tengeri fürdő, ha ellustulnak a gondolatok.
– Nem tudok ott dolgozni. Rohadt hely, tele van emberekkel, minden éjjel buliznak.
– Azt te csak úgy hiszed. Hogy ereznéd magad Catalinán, teljesen egyedül? Ha az egész sziget kizárólag a tiéd lenne? Gondold csak végig, micsoda munkát végezhetnél!
– Barney, biz' isten nem tudom, miről beszélsz.
– Majd megtudod, Charley. Néhány perc, és megtudod.
– Ötven doboz géppapír, egy doboz indigó, egy darab titkárnői szék, egy darab írógép...
– Micsoda őskőkori modell ez, Barney? – szólt bele Charley. – Hiszen az ujjaimmal kell vernem! Én csak elektronikus IBM-géppel tudok dolgozni.
– Attól tartok, az áramszolgáltatás nem igazán megbízható a szigetnek azon a részén, ahol te laksz majd. Ne aggódj, egykettőre újra belejössz. – Barney kipipálta a következő tételt, amint a hatalmas ládát a teherkocsi platójára lökték. – Egy készlet szafárifölszerelés, komplett.
– Egy készlet micsoda?
– „Csináld magad"-rendszerű szafárifelszerelés a kellékes osztályról. Sátor, priccsek, moszkítóhálók, székek, összehajtható konyha. Minden működik. Úgy érzed majd magad, mint Livingstone, csak sokkal kényelmesebben. Három darab ötvengallonos vizeshordó, egy darab felhúzható blokkolóóra, kártyákkal...
Charley Chang néma értetlenséggel figyelte, ahogy felpakolják a teherautóra a legkülönbözőbb felszerelési tárgyakat. Rejtélyes ügy, beleértve az öreg szivart, aki a Frankestein-rádión babrált. Az ósdi, mahagóni blokkolóóra, számlapján római számokkal, eltűnt a platón a többi holmi közt. Charley karon ragadta Barneyt, és odamutatott.
– Egy kukkot se értek az egészből. Főként ezt nem értem. Minek nekem blokkolóóra?
– Hewett professzor a lehető legrészletesebben elmagyaráz majd mindent. Addig higgyél nekem! A blokkolóóra roppant fontos, majd meglátod. Ne felejts el minden reggel blokkolni.
– Mr. Hendrickson! – kiabált Betty, a titkárnő. – Szerencsés napja van. – Betty ifjú négert húzott maga után, akin fehér munkaruha feszült, fején szakácssapka magasodott. – Sürgősen kért egy szakácsot. Lementem az étkezdébe, s Clyde Rawlstonra bukkantam. Nemcsak szakács, hanem gyors- és gépíró is.
– Betty, maga egy angyal. Rendeljen még egy írógépet...
– Már hozzák. Megjött az elsősegélyláda?
– Fel is rakták. Akkor készen is vagyunk. Clyde, ő Charley. Charley, ő Clyde. Később alaposabban is összeismerkedhettek. Ha volnátok szívesek felszállni a teherautóra...
– Azonnal megyek, mihelyt valaki megmagyarázza, mi folyik itt – Clyde hideg szeméből sütött a harcra készség.
– A társaság vészhelyzetben van. A Climactic Filmstúdiónak szüksége van rátok, s tudom, hogy lojális alkalmazottak vagytok, együttműködtök velünk. Hewett professzor mindent elmagyaráz. Az egész pár percig tart csak. Az én órám szerint tíz perc múlva találkozunk itt, ezt megígérem. Most pedig... ha volnátok szívesek és átmásznátok azokon a ládákon, hogy felcsukhassam a hátsó palánkot...
A tekintély hangjának engedelmeskedve mindketten felmásztak és elhelyezkedtek. Hewett professzor áthajolt a válluk felett.
– Azt hiszem, a kambrium korszaka lesz a legjobb – magyarázta Barneynak. – Tudja, a korai paleozoikum. Kellemes, mérsékelt éghajlat, meleg és kényelmes, és egyetlen bajt okozó gerinces sincs még a színen. A tengerben hemzseg a sok együgyü trilobita. Ámbár lehet, hogy túl meleg van a hosszas ott-tartózkodáshoz... talán kicsit később, a Devon-korban. Még mindig nincs akkora élőlény, mely veszélyes lehetned..
– Maga az ész, prof, csinálja belátása szerint. Sietnünk kell, legalábbis az innenső oldalon. Menjenek Catalinára, tegye ott le őket, aztán ugorjon előre hat hetet, és hozza vissza őket. A cuccot hagyják ott, később még szükség lehet rá. Alig tizenöt percünk van...
– Vegye úgy, hogy készen is vagyunk. Minden egyes utazás után könnyebben tudom kalibrálni a készülékeimet, mivel a beállítások egyre pontosabbak. Semennyi időt se vesztegetünk.
Hewett professzor visszafordult a műszereihez. A generátor felbömbölt. Charley Chang mondani akart valamit, de a teherautó eltűnt. Nem volt vibrálás vagy halványodás. A teherautó olyan gyorsan, annyira pillanatszerűen tűnt el, mint a kép a háttérvetítő filmvásznon, ha elszakad a film. Barney hátrafordult, hogy a titkárnőjének mondjon valamit, de alig kezdett bele a mondókájába, amikor a teherautó ismét megjelent.
– Mi a baj? – kérdezte, aztán meglátta, hogy az összes készlet eltűnt a platóról. Clyde Rawlston a professzor mellett állt a műszereknél, Charley Chang pedig egy üres, piszkos ládán üldögélt, hóna alatt vastag köteg gépelt kézirattal.
– Semmi – felelte a professzor. – Érkezésünket a lehető legnagyobb fokú pontossággal időzítettem.
Charley zakója hiányzott. Inge gyűrött volt, és fakó. A két váll között az anyag színét teljesen kiszívta a nap. Charley haja hosszan lelógott, arcát fekete borosta keretezte.
– Hogy ment? – kérdezte Barney.
– A körülményekhez képest jól. Még nem vagyok teljesen készen, mert ott vannak azok az izék a vízben. Azok a fogak! Szemek...!
– Mennyi időre van még szükséged?
– Két hét bőven elég. De Barney, azok a szemek...
– Nincs ott semmi, ami elég nagy lenne, hogy árthasson. Ezt mondja a professzor.
– Lehet, hogy nem nagyok, de rengeteg úszkál belőlük, és azok a fogak...
– Viszlát! Mehetnek, prof. Még két hét.
A teherautó alig rezdült. Ha rosszkor pislant, Bar-ney egyáltalán nem veszi észre az utazást. Ezúttal azonban Charley és Clyde egymás mellett ültek a plató túlsó oldalán, és a kéziratcsomó is vaskosabb volt.
– Viking Kolumbusz – Charley meglóbálta a feje fölött a kéziratot. – Szélesvásznú mestermű. – Odanyújtotta a köteget Barneynak. A borítóhoz néhány kártyát kapcsoltak. – Azok ott a bélyegzőkártyák. Ha megnézed őket, láthatod, hogy minden reggel blokkoltunk. Clyde és én dupla bért kérünk szombatonként és háromszorosát vasárnaponként.
– Megkapjátok. – Barney boldogan méricskélte a forgatókönyvet. – Gyerünk, Charley, most rögtön megtartjuk az egyeztető értekezletet!
Charley odakinn beleszimatolt az alkonyati levegőbe.
– Micsoda válogatott bűzök! – mondta. – Azelőtt sose tűnt fel. Fönséges levegőnk volt ott a szigeten. – Lábaira nézett. – Fura érzés ismét cipőt hordani.
– A bennszülött visszatér – kommentálta Barney. – Beviszem a forgatókönyvet. Menj, szerezz ruhát a jelmezesektől festői rongyaid helyett, és szabadulj meg a szakálladtól! Gyere L. M.-hez, amilyen gyorsan csak tudsz! Jó a forgatókönyv?
– Talán korai nyilatkoznom... voltaképpen azt hiszem, soha jobbat nem írtam. Ördögien lehetett ott dolgozni, semmi se terelte el a figyelmemet... nem számítva a szemeket! Clyde óriási segítség volt, kitűnő, hibátlan gépíró. Költő is, tudtad?
– Hát nem szakács?
– Pocsékul főz. A végén az egész konyha rám maradt. Csak azért vállalt munkát az étkezdében, hogy kifizethesse a lakbérét. Átkozottul jó költő, és remekül ért a dialógusokhoz. Rengeteget segített. Gondolod, hogy belevehetjük a filmbe?
– Miért ne? A borotválkozást ne feledd! Barney bemasírozott L. M. szobájába, és az asztalra dobta a kéziratot.
– Fogjad – mondta.
L. M. két kézzel, óvatosan emelgetve méricskélte a köteget, majd eltartotta magától, hogy elolvassa a fedőlapot.
– Viking Kolumbusz. Jó cím. Megváltoztatjuk. Időben szállítottál, Barney, ahogy megígérted. Most már talán elárulhatod az egy óra alatt megírt forgatókönyv trükkjét. Mondd el Samnek, őt is érdekli – Sam bólintott, s ez egy pillanatra kiemelte őt a tapéta szürkeségéből.
– Szó sincs trükkről, L. M. A vremeatron. Te is láttad. Működik és kész. Charley Chang visszautazott az időben egy csöndes, nyugodt helyre, keményen dolgozott, és megírta a forgatókönyvet. Ott maradt, míg el nem készült, aztán visszahoztuk majdnem ugyanabban a pillanatban, amikor elment. Számunkra szinte szemvillanásnyi idő telt el, míg ő távol volt, ezért a te szempontodból úgy látszik, hogy egyetlen óra alatt produkáltuk a kész forgatókönyvet.
– Egyetlen óra alatt egy forgatókönyvet! – L. M. sugárzott a boldogságtól. – Ez forradalmasítja a szakmát. Ne légy olcsójános, Barney! Vedd az elképzelhető legmagasabb órabért, és duplázd meg... mit, háromszorozd meg! Fütyülök a pénzre! Gondom lesz rá, hogy Charley Chang megkapja, ami megilleti. Övé lesz a legmagasabb órabér, amit valaha kifizettek, a legtöbb, amit akárki egyórai munkáért kap.
– Elsiklottál a lényeg fölött, L. M. A te idődből csak egy óra telt ugyan el, de Charley Chang több mint két hónapig dolgozott a forgatókönyvön, szombaton és vasárnap is, s jár neki a fizetés erre az időre.
– Nem tudja bizonyítani! – L. M. harciasán meresztette a szemét.
– De igen. Mindennap blokkolt egy blokkolóórán. Itt vannak a blokkolókártyái.
– Beperelhet, ha akar. Egy óráig tartott, egy órát fizetek.
– Sam – sopánkodott Barney –, beszélj a fejével! Értesd meg vele, hogy ebben a világban ingyen nem adnak semmit. Nyolcheti fizetés is bagó egy ilyen zseniális forgatókönyvért.
– Nekem jobban tetszett az egyórás forgatókönyv – mondta Sam.
– Mindannyiunknak jobban tetszett az egyórás forgatókönyv, csakhogy soha nem létezett egyórás forgatókönyv. Mindössze új munkastílusról van szó. Ugyanazért a munkáért azonban továbbra is ugyanannyit kell fizetnünk, bármi történjék.
A telefon csörgése félbeszakitotta a vitát. L. M. fölvette a kagylót. Hallgatta egy darabig, aztán morgott valamit Válaszul, és lecsapta.
– Ruf Hawk jön fölfelé – közölte. – Szerintem jó lenne főszereplőnek, viszont tudomásom szerint máshoz szerződött filmezni. Próbáld kifaggatni, Barney, mielőtt ideér az ügynöke. Ami pedig ezt az egy órát illeti...
– Azt majd később megvitatjuk,- L. M. Majd kialakul.
Ruf Hawk bevonult. Az ajtóban megállt egy pillanatra, és a profilját fordította feléjük, hogy lássák, milyen festői az arcéle. Látták. Azért nézett jól ki, mert ez volt az egyetlen dolog az életben, ami érdekelte. A világ összes mozijában felgyorsult a nők szívverése, ha azt figyelték, hogy Ruf valami szerencsés ifjú filmcsillagot szorít erős karjai közé. A hölgyek nem tudhatták, hogy semmi esélyük sincs ama erős karok közé kerülni. Ruf nem szerette a nőket. Nem mintha homokos lett volna; a férfiakat se szerette. Se a birkákat, esőköpenyeket vagy kutyakorbácsokat. Ruf Rufot szerette. A szemeiben felfénylő szerelem nem volt más, mint a nárcisztikus önimádat visszfénye. Mielőtt színészi képességeit felfedezték volna, csak egy volt a számtalan csupaizom szépfiú közül. Tulajdonképpen nem is tudott színészkedni, de azt is felfedezték, hogy el tudja játszani, amit mondanak neki. Képes volt rá, hogy bármilyen utasítást kövessen, végtelen, állati türelemmel ismételgesse ugyanazokat a szavakat és mozdulatokat újra és újra. Próbák között tükörbe nézéssel frissítette magát. Sose derült ki, milyen rossz színész. Mire nézői észrevehettek volna tehetetlenségét, támadtak az indiánok, feldübörögtek a dinosau-rusok, ledőltek Trója falai, vagy egyéb figyelemelterelő apróság adódott. Ruf tehát boldog volt, és amikor a producerek megszámolták a bevételt, ők is boldogok voltak. Mindenki egyetértett abban, hogy szép karriert kínál még az élet Rufnak, mielőtt a pocakja megereszkednék.
– Hello, Ruf! – köszöntötte Barney. – Éppen rád van szükségünk.
Ruf üdvözlésre emelte a kezét, és mosolygott. Nem sokat beszélt, ha nem szólították fel rá.
– Nem kertelek sokat, Ruf. Egyenesen megmondom, hogy a világ legnagyszerűbb filmjét csináljuk, éppen a főszereplőről beszélgettünk, a te neved is felmerült, és én egyenesen megmondtam, hogy ha viking filmet forgatunk, akkor Ruf Hawk a legvikin-gebb viking, akit csak el tudok képzelni.
E kinyilatkoztatás ellenére Ruf se érdeklődést, se érzelmet nem mutatott.
– Hallottál már a vikingekről, ugye Ruf? – kérdezte Barney. Ruf halványan mosolygott.
– Emlékszel – magyarázta Barney –, magas, izmos, vad fickók, óriási fejszékkel meg szarvas sisakokkal, bátrak, sárkányorrú hajókkal vitorláznak...
– Ó, igen, hogyne – végre sikerült Ruf érdeklődését felkelteni. – Már hallottam a vikingekről. Még nem játszottam vikinget.
– De szived mélyén mindig is vikinget akartál játszani, Ruf, ez nem is lehetett másként. Ezt a szerepet neked találták ki, ez az a szerep, amibe igazán belemélyesztheted a fogaidat, ebben a szerepben istenien mutatsz majd a kamera előtt.
A vaskos szemöldökök lassan összecsúsztak, ráncot formáltak.
– Mindig istenien mutatok a kamera előtt.
– Hát persze, Ruf, hiszen ezért vagy itt. Nincs komoly elfoglaltságod mostanában, ugye, nem vagy egyetlen nagy filmhez se lekötve?
Ruf gondolkodott. Szemöldökének ráncai tovább mélyültek.
– A jövő hét végére van valami film Atlantiszról... L. M. felpillantott a forgatókönyvből. Szemöldökráncai vetekedtek Ruféival.
– Sejtettem. Tolmácsold sajnálkozásomat az ügynöködnek, Ruf. Majd keresünk valaki mást.
– L. M. – szólt közbe Barney –, olvasgasd a kéziratot. Élvezd. Hagyd, hogy én tárgyaljak Ruffal. Elfelejtetted, hogy ez a film már hétfőn a dobozban lesz. Rufnak három egész napja marad pihenésre, mielőtt Atlantisz elsüllyed.
– Jó, hogy szóba hoztad a forgatókönyvet. Súlyos hibák vannak benne. Nagyon súlyosak.
– Ugyan, menj már! Alig tíz oldalt olvastál belőle. Olvasd még egy kicsit, azután megbeszéljük, odakinn vár a szerző. Ha igazítást igényelsz, azonnal meg is kaphatod. Ruf, úgy lesz, ahogy kívántad, eljátszhatod a vikinget. Új technológia birtokában vagyunk. Ennek segítségével helyszíni forgatásra megyünk, s bár alig két napig leszel távol, a teljes nagy filmért járó tiszteletdíj üti a markod. Hogy tetszik?
– Azt hiszem, jobb, ha beszélsz az ügynökömmel. Pénzügyekben nincs szavam.
– Így is kell lennie, Ruf, erre valók az ügynökök, magam se tárgyalnék másként.
– Egész egyszerűen használhatatlan – közölte L. M. gyászosan. – Charley Changtől jobbat vártam. Ez a nyitás pocsék.
– Idehozom Charleyt, L. M. Átrágjuk magunkat a forgatókönyvön, megtaláljuk a hibákat, és gyökerestül kiirtjuk őket. – Barney az órájára pillantott. Este nyolc. Elő kell kerítenie a szépfiú ügynökét. Azután végigharcolnia a forgatókönyv-átírást, visszaküldenie Charleyt Catalinára – a szemekhez és fogakhoz –, hogy a végére járjon a dolognak. Színészeket kell kerítenie a mellék- és epizódszerepekhez. Felhajtania minden egyes tételt, amire szükség lehet a forgatás hónapjai alatt. Visszaküldenie az egész truppot a tizenegyedik századba. Aztán ott lesz maga a forgatás a tizenegyedik században, ez is felvet majd.jó pár problémát. Mindezek után gatyába kell ráznia az egészet, és hétfő reggelre letennie a bedobozolt filmet az asztalra. Szerda este van, nyolc óra. Rengeteg idő van még.
Hát persze, rengeteg idő.
Akkor viszont mitől veri ki a víz?

7. FEJEZET

– A szervezés csodája, Hendrickson. Nem találok rá más kifejezést. Ennyi mindent elintézni alig négy nap alatt! – lelkendezett Betty. Barneyval együtt a B stúdió rámpáján felsorakozott teherautók és lakókocsik oszlopa mellett gyalogoltak.
– Én más kifejezést találnék rá – jegyezte meg Barney –, de hölgyek jelenlétében megválogatom a szavaimat. Egyezik a lista?
– Valamennyi rendszer komplett. Az összes részleg leltár szerint szállított, a listákat egyeztették és szignálták. Csodálatos munkát végeztek.
– Nagyszerű. Hová lettek innen a népek? A kocsioszlop vége felé jártak már, és Barneynak feltűnt, hogy egy-két sofőrön kívül senkit se lát.
– Múlt éjszaka kezdődött az egész, amikor maga elment a nyers filmért. Itt üldögéltünk körben, nem mehettünk sehová meg minden. Így aztán egyik dolog a másikból adódott, ugye, érti...
– Nem értem. Milyen dolog adódott miből?
– Igazán jó hecc volt, és maga is nagyon hiányzott nekünk. Charley Chang két láda sört rendelt a konyháról, mert állítólag egy éve nem sörözött. Másvalaki meg italokat és szendvicseket szerzett. Egyszerre azon vettük észre magunkat, hogy bomba jó bulink van. Nagyon soká eltartott, szerintem mindenki kinyúlt, és most a lakókocsikban alszanak.
– Biztos? Összeszámlálta őket valaki?
– Az őrök nem ittak. Azt mondják, senki se hagyta el a körletet. Biztos minden rendben van.
Barney végignézett a néma lakókocsik során, és vállat vont.
– Tegyük fel, hogy rendben van. Ha megérkeztünk, névsorolvasást tartunk. Legfeljebb csinálunk még egy fuvart, ha lemaradt valaki. Mindenkinek az lesz a legjobb, ha végigalusszák az utazást. Maga is menjen aludni, ha egész éjszaka fönn volt.
– Kösz, nagyfőnök. A tizenkettes lakókocsiban vagyok, ha kellenek.
Sűrű kalapácsütések zaja visszhangzóit a stúdió kitárt ajtajából. Az ácsok az időemelvény padozatának utolsó deszkáit illesztették helyre. Barney megállt az ajtóban, rágyújtott, és megpróbált lelkesedni a hevenyészve összetákolt állványzatért, melynek az Orkney-szigetekre kell majd szállítania a társaságot.
A professzor utasításainak megfelelően négyszögletes keretet hegesztettek U profilvasból, és vastag deszkákkal borították. Mihelyt elkészült az első néhány négyzetméter, üvegfalú műszerszobát építettek rá, ebben Hewett professzor felállított egy nagy teljesítményű dízelgenerátort és megnövelt léptékű vremeatront. Ez nem csupán nagyobb volt elődjénél, hanem lényegesen több kábelköteg és csillogó tekercs is ékítette. Az emelvény aljára jó két tucat teherautókereket erősítettek, hogy csökkentsék a landolás rázkódását. Az emelvényen csővázas korlát futott körbe, ehhez rozoga állványrendszer is tartozott, mely az igénybe vehető tér magasságát hivatott jelölni. Az egész tákolmány jelentéktelen bóvlinak tűnt. Barney úgy döntött, legjobb, ha nem is gondol rá;
– Indítsa be! – Hewett professzor füstölgő forrasz-tópákával a kezében kimászott a készülék mögül. Az egyik szállítómunkás a dízelmotor fölé hajolt. A gép felbődült, az első fordulat után teleköpte kipufogógázzal a helyiséget, majd egyenletesen dohogott.
– Hogy megy, prof? – szólt be Barney az irányítófülkébe. Hewett pislogva odafordult.
– Ó, Mr. Hendrickson, jó reggelt! Föltételezem, hogy kettes számú vremeatron-modellem állapota iránt érdeklődik. Örömmel jelenthetem, hogy a gép működésre kész. Bármikor üzembe helyezhető, valamennyi áramkört ellenőriztem, s magam is rendelkezésére állok, amikor csak megfelel önnek.
Barney az ácsokat nézte, akik az utolsó pallókat szögeitek fel. Lerúgott egy fadarabot az emelvényről.
– Azonnal indulunk... hacsak nem sikerült megoldást találnia a visszaútproblémára. Hewett elutasítóan rázta a fejét.
– Számos kísérletben vizsgáltam, hogy le lehet-e küzdeni a vremeatronnal ezt a gátat. Sajnos, nem lehet. A múltból visszautazás során ívet hasítunk a téridő kontinuumán át, miközben energiát fogyasztunk, hogy saját idővonalaink kitüremkedhessenek a világ idővonalából. Tekintet nélkül a múltba tett látogatás időtartamára, a visszatérés útvonala ugyanazon idővektorok mentén valósul meg, amelyeket az eredeti időmozgás definiált. Bizonyos értelemben a visszautat endoterm, energiafogyasztó folyamatnak nevezhetjük, míg a múltba irányuló út exoterm folyamat. Következésképp éppúgy képtelenség volna, hogy a világ idővonalának eredeti elhagyási pontja elé érjünk vissza, mint ahogy az is képtelenség, hogy a leejtett labda magasabbra pattanjon, mint ahonnan leejtették. Ugye, érti?
– Egyetlen szót se. Megpróbálná még egyszer...?
Hewett professzor felkapott egy tiszta fenyőlécet, megnyalta a golyóstolla hegyét, és felvázolt egy kis diagramot.
– Vizsgáljuk meg ezt az ábrát, és minden tisztázódik. Az A1Z1 vonal a világ idővonala, A1 a múlt, Zl a jövő. A B pont a szubjektív tudatot, az „éppen most" érzésének megfelelő állapotot jelképezi. Az AZ vonal a vremeatron útjának idővonala, avagy saját idővonalúnk, ha a vremeatronnal utazunk. Mint az ábrából kitűnik, a világ idővonalát a B pontban hagyjuk el, tehát ma, és visszaívelünk az extratemporális kontinuumon át C pontba, mondjuk, i. sz. 1000-be. A BC görbe tehát a mi útvonalunk. A C pontban ismét csatlakozunk a világ idővonalához, s egy darabig együtt mozgunk vele. Látogatásunk időtartamát a CD vonal jelképezi. Tud követni?
– Többé-kevésbé – Barney az ujjával követte a vonalakat. – Úgyhogy folytassa, amíg nagyjából értem.
– Természetesen. Most pedig tekintsük a DE ívet, mely visszautazásunkat ábrázolja egy olyan időpillanatban, mely valamennyivel, akár csupán a másodperc töredékével később van, mint a B pont, mikor is elhagytuk a világ idővonalát. Az érkezés E pontjának helyét vagy inkább időpontját, tetszés szerint változtathatom, feltéve, hogy az a B időpontnál későbbi. Nem érkezhetek azonban vissza B előtt. A görbe csak BE irányban járható, EB irányban sohasem.
– Miért nem?
– Örülök, hogy feltette ezt a kérdést, mivel itt rejlik az egész folya'mat lényege. Tekintsük még egyszer a diagramot, és vegyük észre, hogy van még egy érdekes pont: a K. E pontban metszi a BC ív a DE ívet. A K pontnak feltétlenül léteznie kell, különben nem kerülhetne sor a visszaútra, mivel a K pont az energiakicserélődés pontja, itt áll helyre az energiamérleg. Ha az E pontot a D és B közé helyezzük, az ívek nem kereszteződnek, s kerüljenek bármilyen közel egymáshoz, az energiaegyensúly nem állhat helyre, tehát az út nem jön létre.
Barney ellazította összehúzott szemöldökét, s megdörzsölte fájó halántékát.
– Ami végül is azt jelenti, hogy nem érkezhetünk meg, mielőtt elindultunk.
– Pontosan.
– Tehát mindaz az idő, melyet ezen a héten elhasználtunk, elveszett.
– Úgy van.
– Ha tehát a filmet hétfőn reggel tízre be akarjuk fejezni, akkor vissza kell mennünk az időben, és ott kell maradnunk, amíg el nem készülünk.
– Magam se mondhattam volna tömörebben.
– Hát akkor legjobb, ha máris kezdődik a parádé, mivel már szombat reggel van. Az ácsok is elkészültek, ideje indulnunk.
A karaván élén egy dzsip állt. Az első ülésen Tex aludt, a hátsón Dallas. Barney odasétált, és rátámaszkodott a kürt gombjára, ám hirtelen azon kapta magát, hogy a Tex reszkető kezében rámeredő hosszú csövű hatlövetű torkolatába bámul.
– Fáj a fejem – magyarázta Tex rekedten –, és szeretném, ha mellőznéd a zajongást. – Kelletlenül visszadugta a pisztolyt a tokjába.
– Ideges vagy ma reggel, mi? Friss tengeri levegőre van szükséged, az majd segít. Gyerünk!
Tex elindította a motort. Dallas áttámolygott az emelvényhez, és helyrerángatta a felhajtó rámpákat. Amikor a dzsip megállt az emelvényen, Dallas a rámpákat is felhúzta.
– Ez elég is lesz az első útra – mondta Barney. – Kiválasztunk egy sima területet, és visszajövünk a többiekért. Viheti, professzor, ugyanoda, mint korábban, csak nyolc héttel később.
Hewett csöndesen motyogott, míg a műszereket állítgatta, majd bekapcsolta a vremeatront. A kettes számú modell komoly előrelépést jelentett az eredetihez képest, amennyiben a villamosszék kivégzési és a tengeribetegség tüneteit egyetlen kurta érzetté tömörítette. Az időutazókat mintha égi ujj érintette volna: hárfahúrként megpendültek. Jóformán el se kezdődött, már be is fejeződött az egész. A műterem eltűnt, helyét sós permet és metsző, tiszta levegő foglalta el. Tex halkan felnyögött, és felhúzta dzsekije cipzárát.
– Arra megyünk, az a rét megfelelő helynek látszik – mutatott Barney előre, ahol a talaj simán futott le a parthoz. - Tex, te és én odamegyünk a dzsippel. Dallas, te meg a prof itt maradtok.
A dzsip lassan felpöfögött az emelkedőn. Sikoltozva köröztek a fejük felett a felriasztott dankasirályok.
Barney kimászott, s egy kurta fűcsomót rugdosott.
– Elég tágasnak látszik – mondta. – Visszamehetsz a kocsival. Szólj a profnak, hogy ugorjon egy keveset előre az időben, és hozza ide az emelvényt, csak hogy biztos legyen a pontos tájolásban, amikor a társulatot ideszállítjuk.
Lekuporodott a földre. Cigarettáért kotort a zsebében, de csak egy üres csomagot talált. Összegyűrte és elhajította. Tex nagy ívben megfordult a dzsippel, és visszaszáguldott az emelvényhez. A rámpák még a helyükön voltak. A kocsi felzötyögött. Barney tisztán látta, amint Dallas felhúzza a rámpákat, és a professzor elindítja a vremeatront.
– Hé...! – már csak a dzsip nyomai és az emelvényre szerelt kerekek lenyomatai látszottak, pedig Barneynak esze ágában se volt, hogy Texet is elengedje a többiekkel.
Felhő úszott a nap elé. Barney megborzongott. A sirályok lassacskán visszaszálltak a vízre, s nem hallatszott más hang, csak a parti köveken megmegtörő hullámoké. Az idegen vidéken egyetlen ismerős tárgy volt csupán, az összegyűrt cigarettás csomag. Barney odapillantott, és újra megborzongott.
Nem nézte az óráját, de nem is telhetett el egy-két percnél több. E rövidke idő mégis bőven elég volt, hogy ráébredjen, mit érezhetett Charley Chang a történelem előtti Catalinán azokkal a szemekkel és fogakkal, s remélte, Jens Lyn nem túl boldogtalan az itt töltött két hónap után. Ha lelkiismeretét nem marcangolták volna szét a filmszakmában töltött évek, talán még sajnálná is őket. így csupán önmagát sajnálta. A felhő odább úszott, a nap újfent melegen sütött, de Barney még mindig fázott. Sose érezte magát annyira magányosnak és elveszettnek, mint e néhány perc alatt.
Az emelvény megjelent, és belesüppedt a legelő földjébe.
– Legfőbb ideje volt már! – kiabálta Barney. A tekintély rohamos gyorsasággal költözött vissza belé. Felállt, kifeszítette vállait.
– Hol a csudában voltatok?
– A huszadik században. Hol másutt lehettünk volna? – felelte a professzor. – Még nem felejtkezett el a K pontról, ugye? Avégett, hogy az ön szubjektív idejében néhány percet előreugorjunk, először vissza kellett térnem az emelvénnyel abba az időbe, amit elhagytunk, s csak azután jöhettem ide a megfelelő időbeli és térbeli elmozdulással. Meddig tartott... az ön szempontjából?
– Nem tudom, talán néhány percig.
– A mintegy kétezer éves körutazás vonatkozásában egész jó eredmény. Tegyük fel, hogy öt perc volt, ez esetben a hiba mikroszkopikusán kicsiny érték volna, körülbelül...
– Jó, jó, professzor, –majd a szabad idejében kiszámítja. Most vissza akarjuk utaztatni a truppot az időben, hogy munkához láthassunk. Ingajáratban hozzuk a járműveket. Mihelyt egy-egy megérkezik, vigyétek odébb, hogy legyen hely a következőnek. Gyerünk!
Ezúttal Barney is visszatért az emelvénnyel, s egyetlen pillanatig se gondolt arra, vajon mit érezhet a két magára hagyott ember.
Az átköltözés zökkenőmentes volt. Az első néhány forduló után a teherautók és a lakókocsik olajozottan gördültek be a műterembe, és tűntek el a múltban. Egyetlen baleset történt a harmadik fordulónál. A teherautó kissé túllógott az emelvényen. Így az utazás után kéthüvelyknyi kipufogócső és egy fél rendszámtábla hullott csörömpölve a padlóra. Barney felkapta a csődarabot, és megszemlélte a vágási felületet. Sima volt, és csillogó, mintha felpolírozták volna. Nyilván ez a darab kilógott az időmezőből, és egyszerűen itt maradt. Ugyanígy megeshetett volna egy karral is.
– Mostantól kezdve mindenki a járművek belsejében tartózkodik az utazás alatt, kivéve a professzort. Nem akarok baleseteket!
Az utolsó fuvarral a motorcsónakot vontató traktort és a hűtőkocsit vitték. Barney is utánuk mászott az emelvényre. Búcsúpillantást vetett a kaliforniai naplementére, majd intett a professzornak, hogy indulhatnak. Karórája szerint szombat délelőtt pontban 11 óra 57 perckor tűnt el a huszadik század. Barney megkönnyebbülten szívta mélyre a tizenegyedik század friss levegőjét. Az elhagyott században most megáll az idő. Akármeddig filmeznek ideát, odahaza semennyi idő se telik el. Amikor visszatérnek a kész filmmel, még mindig csak szombat dél lesz, s csaknem két nap marad a hétfői határidőig. Hosszú idő óta először felengedett a Barneyra nehezedő nyomás.
Barney körülbelül négy egész másodpercig boldogan lazított. Aztán ráébredt, hogy előtte az egész forgatás, a vele járó összes problémával és nyomorúsággal. 
A gond újra teljes súllyal a vállára zuhant, a feszültség görcse is visszatért.
Átsöpört feje fölött a zaj, ahogy a traktor vezetője felpörgette a motort. Kipufogó gáz bűze töltötte be a levegőt. Barney félreállt az útból, míg a motorcsónakot szállító utánfutót óvatosan elvontatták. A rétet szemlélte. Mindenfelé teherautók és lakókocsik álltak nagy összevisszaságban. Néhány közülük szekértábort alkotott, mintha az indiánok támadását várnák. Az emberek többsége még aludt, alig néhány mutatkozott a táborban. Barney azt kívánta, bár ő is alhatna. 
Persze tisztában volt vele, hogy ha akarna, se tudna elaludni. Akkor pedig jobb, ha legalább elvégez egyet-mást a dolgai közül.
Tex és Dallas éppen letelepedett a füvön a dzsipből hozott párnákra, amikor Barney odaért.
– Kapd el! – lökött Dallas felé egy negyeddolláros érmét. – Dobd fel! Egyikőtök velem jön, hogy felszedjük Jens Lynt. A másik folytathatja a szundikálást.
– Ha írás, te mégy – mondta Dallas, majd káromkodva meredt George Washington portréjára. Tex nevetett, és kényelembe helyezte magát.
– Érdekes – jegyezte meg Dallas. – Még csak nem is tudom, hol vagyunk.
– Az Orkney-szigeteken. – Barney a sirályokat figyelte, amint sértéseket rikoltozva a magasban hancúroznak.
– Mindig gyenge voltam földrajzból.
– Kis szigetcsoport Skóciától északra, körülbelül Stockholm magasságában.
– Skóciától északra! Ugyan már! A háborúban Skóciában állomásoztam, s a napot legfeljebb akkor láthattam, ha rés nyílt a felhőkön, de azt se gyakran, a hideg meg kifagyasztotta volna a...
– Hogyne, persze, de az a huszadik században volt. Most a tizenegyedikben vagyunk, és javában tart az, amit a Kis Éghajlati Optimumnak hívnak. Legalábbis így nevezte a prof, ha többre is kíváncsi vagy, hozzá fordulj. A lényeg az, hogy az akkori... azaz a mostani időjárás melegebb.
– Alig hihető – Dallas gyanakodva pillantott a napra, mintha attól félne, hogy mindjárt kialszik.
A ház ugyanolyan volt, mint legutóbb. Az egyik szolga kést élezett a küszöb mellett. Felpillantott, mikor odaért a dzsip, döbbenten kiejtette kezéből a fenő-követ, és a házba rohant. A következő percben Ottar jelent meg az ajtóban, a karjával a száját törölgette.
– Isten hozott! – kiáltotta, amint a dzsip lefékezett.
– Örül, lát titeket újra. Hol van Jack Daniels?
– A nyelvleckék eredményesek voltak – kommentálta Dallas –, de a szomját nem csökkentették.
– Rengeteg italt hoztunk – nyugtatta meg Barney.
– Előbb azonban dr. Lynnel szeretnék beszélni.
– Ő kint van hátúlban – felelte Ottar, majd felbömbölt: – Jens! Kom Hingat! {Jens! Gyere ide!}
Jens Lyn, kezében durván faragott favödörrel, kelletlenül előcammogott a ház mögül. Csupasz lábait rászáradt sár borította egészen a derekáig. Jellegtelen, zsákszerű öltözéket viselt. Rongyait egy darab állatbőr fogta össze a dereka tájékán. Szakálla és haja a válláig ért, és csaknem olyan tekintélyes volt, mint Ottaré. A dzsip láttán Jens kimeredt szemmel megtorpant, majd rekedten felkiáltott, a sajtárt a feje fölé emelte, és rohamra indult. Dallas a kocsi elé ugrott, hogy fogadja.
– Csigavér, doki! – intette. – Tegye le azt a vödröt, mielőtt valaki megsérül.
A kaszkadőr szavai vagy fenyegető testtartása áthatoltak a Jens agyát borító vörös ködön; megállt, és leeresztette a vedret.
– Mi baj volt? – kérdezte. – Hol a pokolban voltatok?!
– A forgatást szerveztük, mi mást csináltunk volna? Alig pár napot töltöttünk ezzel, mármint a mi időnkben, bár persze tudom, hogy a te számodra két hónap volt.
– Két hónap! – ordította Jens. – Több mint egy év! Mi volt a baj? Barney vállat vont.
– Talán a prof elhibázott valamit. Az a rengeteg műszer, ugye...
Jens Lyn olyan hangosan csikorgatta a fogát, hogy a hang simán leküzdötte a néhány lépésnyi távolságot.
– Hiba... nektek persze ennyi az egész. Én meg közben itt rekedtem ezekkel a tetves barbárokkal, gondozhattam a mocskos állataikat. Öt perccel azután, hogy elmentetek, Ottar fejbe vágott, elvette a felszerelésemet meg az összes whiskyt.
– Miért dolgozni whiskyért, amikor fejbe üt dokit, lehet csak tőle elvenni is? – magyarázta Ottar briliáns viking logikájával.
– Ami megtörtént, megtörtént – mondta Barney.
– Lenyomtál itt egy évet, de gondom lesz rá, hogy megkapd a kárpótlást. A szerződésed továbbra is érvényes, úgyhogy egyévi jövedelem jár neked. Igazán nem rossz fizetség néhány napi munkáért, s még mindig előtted az egész kutatóév. A dolgod elvégezted, megtanítottad Ottart angolul...
– A szomjúsága tanította meg. Undorítóan részeg volt majd egy hónapig, és amikor végre magához tért, eszébe jutottak az angol leckék. Mindennap gyakorolnom kellett vele, hogyha mégis visszajöttök, kaphasson még whiskyt.
– Ottar beszél egész jól, úgy van. Hol van whisky?
– Bőséges készleteket hoztunk, Ottar, ne aggódj!
– Barney visszafordult Jenshez. Lelki szemei előtt kártérítési perek komor képei táncoltak. – Mit szólsz ehhez, doki? Egy év fizetés, amiért megtanítottad Ottart angolul, és továbbra is velünk dolgozol a forgatás végéig. Így kvittek vagyunk. Biztos vagyok benne, hogy roppant értékes tapasztalatokat szereztél...
– Huuuu...
– Maradandó élményekre tettél szert, sőt fogadni mernék, perfekt ónorvég szinkrontolmács lettél.
– Jobb is, mint szerettem volna.
Jens Lyn egy hosszú percig ökölbe szorított kézzel, meredten állt. Aztán földhöz csapta a vödröt, és vadul darabokra rugdosta.
– Na jó – mondta. – Nem mintha túl sok választási lehetőségem lenne. De egyetlen percig se dolgozom, mielőtt lezuhanyozom, tetvetlenítem magam, és átöltözöm.
– Hát persze, doki. Pár perc múlva vissza is vihetünk a táborba, itt vagyunk mindjárt a hegyfok mögött...
– Magam is megtalálom – vetette oda futtában Jens.
– Whisky kell! – tért a tárgyra Ottar.
– Munka – emlékeztette Barney. – Ha whisky a fizetésed, dolgozz meg érte. Holnap kezdjük ennek a filmnek a forgatását. Először is információkra van szükségem.
– Persze. Gyere házba!
– Szó se lehet róla! – hátrált Barney. – Még emlékszem, mi történt az utolsó fickóval, aki megtette.

8. FEJEZET

– Ne mocorogj! – üvöltötte Gino. – Semmi mást nem kértem, csak azt, hogy mozdulatlanul állj, és még erre se vagy képes!
– Inni akarok! – morogta Ottar. Durcásan megrázta a zsíros hajú szolgát, aki Slithey beállásaként ácsorgott. Az rémülten bégetett, és kis híján összeesett.
Gino káromkodva elfordult a felvevőgép keresőjétől.
– Barney! – rimánkodott. – Beszélj ezekkel a kőkorszaki tahókkal! Állítólag szerelmi jelenetet filmezünk, ezek meg úgy mozognak, mintha birkózóversenyt tartanának a hegyoldalon. Soha ilyen pocsék beállásokkal nem dolgoztam.
– Állítsd csak be a jelenetet, Gino. – Barney visszafordult a sztárjaihoz. Ruf karba font kézzel, üres tekintettel meredt a semmibe. Viking öltözéke és a szőke szakáll impozáns külsőt kölcsönzött neki. Slithey szafáriszékében hátradőlve várta, hogy megfésüljék a parókáját. Az ő külseje még impozánsabb volt, köszönhetően mindannak, ami mélyen kivágott ruhájából kibuggyant.
– Még egyszer elmagyarázom – mondta Barney.
– Szerelmesek vagytok, Ruf csatába indul, lehet, hogy sose látod többé. Ezért hát szenvedélyes istenhozzádot mondasz neki a hegytetőn.
– Hát nem gyűlölöm? – kérdezte Slithey.
– Az tegnap volt – közölte Barney. – Nem sorrendben forgatunk. Ma reggel már kétszer magyaráztam el. Elmondom harmadszor is, és nagyon tudnám értékelni, Mr. Hawk, ha megajándékozna a figyelmével. A film nyitó jelenetében Thor, akit Ruf játszik, viking harcosai élén rajtaüt a farmon, ahol te élsz, Slithey. Te Gudrid vagy, a ház urának leánya. A csatában a vikingek mindenkit lemészárolnak, kivéve téged. Thor téged választ zsákmányrészül. Téged kíván, de te harcolsz ellene, mert gyűlölöd. Lassanként azonban megnyeri a szívedet, s végül beleszeretsz. Alighogy kialakul a kölcsönös szerelem, Thor megint hadba vonul a viking harcosokkal. Te itt maradsz, és vársz rá. Hát ezt a jelenetet forgatjuk most. Thor már elindult, te utána rohansz, a nevén szólítod, ő feléd fordul, s te odamégy hozzá, fel a dombra. Érthető...?
– Nézzétek! – mutatta Ruf. – Ott jön egy hajó.
Mindenki arra fordult. Valóban, a hegyfokot megkerülve, hosszú viking hajó úszott az öbölbe. A vitorlát felgöngyölték, a tatot díszítő sárkányfej az evezősök mozdulatainak ritmusára ringott, mialatt a hajó szelte a vizet.
– Holnap! – tajtékzott Barney. – Lyn, hol vagy? Nem rendeztétek el Ottarral, hogy ez a Finnboggi csak holnap hozza a hajóját?
– Elég laza fogalmaik vannak az időről – magyarázta Jens.
Barney dühödten földhöz vágta a sapkáját, s a kamerához rohant.
– Mit gondolsz, Gino? Mit tudunk felvenni ebből? Mentsük, ami menthető.
A forgófejet átpörgetve Gino teleobjektívre váltott, és a keresőre tapasztotta a szemét.
– Egész jó felvétel lesz.
– Hát akkor vedd fel, majd meglátjuk, mit menthetünk meg belőle.
Észak vad népe Ottarral az élen rohant a ház felé. Barney hiába kiáltozott, hogy maradjanak kint a képből.
– Mit akarnak ezek? – kérdezte meglepetten, látva, hogy mindannyian fegyverrel a kézben csörtetnek kifelé.
– Én nem tudom, az szent – felelte Lyn. – Lehet, hogy általam ismeretlen üdvözlési szertartásra készülnek.
Ottar és emberei üvöltözve álltak a parton, a hajózó vikingek meg visszaüvöltöztek.
– Vedd fel az egészet, Gino! – utasította Barney. – Ha jó lesz, utólag beleírjuk a forgatókönyvbe.
Az evezőcsapások lendülete a partra futtatta a hajót. A sárkányos orr a várakozók feje fölé meredt. Még meg se feneklett a hajó, a vikingek már felragadták a lőrések mentén sorakozó pajzsaikat, és a vízbe vetették magukat. A parton állókhoz hasonlóan ők is mindenféle kardokat és fejszéket forgattak a fejük fölött. A két csoport találkozott.
– Hogy mutat? – sürgette Barney.
– Santa Mária! Ezek ölik egymást!
A fegyvercsörgés összevegyült a harcosok rekedt kiáltozásával. Odafentről nem lehetett részleteket kivenni a nagy kavarodásban, csupán harcoló alakok tömege látszott. Az egyik harcos azonban hirtelen kitört a tömegből, s botladozva a part felé futott. Fegyvereit elvesztette, sebesültnek tűnt, s ellenfele folyton a nyomában volt, vadul forgatva fejszéjét. A rövid hajsza egykettőre véget ért. Mihelyt elég közel ért hozzá, az üldöző lesújtott fejszéjével, áldozata feje máris a fövényen pattogott.
– Nem sokat tréfálnak – Barney hangja elfúlt.
– Mintha ez nem Finnboggi volna az embereivel – jegyezte meg Lyn. – Szerintem ez egy másik hajó. Barney igazán a tettek embere volt, de nem az ilyen tetteké. A csatazaj, a lefejezett holttest és a véres fövény látványa megbénította. Mit is tehetne? Ez nem az ő világa, nem az ő ügye. Az ilyen szituációkat inkább Tex és Dallas számára találták ki. Tényleg, hol vannak?
– A rádió – jutott eszébe a vállán átvetett adó-vevő. Bekapcsolta, és sietve hívta a kaszkadőröket.
– Meglátott minket, errefelé fordul... idejön – kommentálta Gino. – Hűha, micsoda pompás felvétel!
A fejszés mészáros nem tért vissza a harcolók közé. Inkább felkapaszkodott az emelkedőre, véres műszereit rázta, és rekedten kiáltozott. A filmesek maroknyi csoportja mozdulatlanul figyelte közeledtét. Minden annyira idegen volt számukra, hogy csak nézőként tudták elképzelni magukat. Fel se ötlött bennük, hogy bármi közük is lehet az odalenn folyó véres eseményekhez. A támadó viking egyre közelebb csörtetett, végül már tisztán látszottak durva szövésű, vörös ingén az óceán vize és a veríték okozta fekete foltok – és a vér, mely a karjára és fejszéjére fröccsent.
Ginót vette célba. Zihálva közeledett. Talán azt hitte, hogy a kamera valamilyen fegyver. Az operatőr az utolsó pillanatig kitartott, filmezte dühödt támadóját, s csak akkor ugrott el, amikor a fejsze lesújtott. A fejsze az állvány egyik lábába csapódott, s csaknem feldöntötte a kamerát.
– Vigyázz a felszerelésre, hé! – üvöltötte Barney, de mindjárt meg is bánta, mert a megvadult, izzadó viking felfigyelt rá.
Gino meggörnyedt. Kinyújtott kezéből szakszerűen meredt előre a kés fényes pengéje. A Nápoly külvárosában szerzett gyerekkori tréning, úgy látszik, eredményes volt. Mihelyt a viking figyelme elterelődött, Gino előrevetette magát.
A döfés sikeres is lehetett volna, ám a viking testességének dacára macskafürgeséggel mozgott. Megpördült, s a penge a derekán szakította fel az izmot. Felbömbölt a hirtelen fájdalomtól, de nem állt meg. Tovább emelte a fejszét. A nyéllel fejbe vágta Ginót, és feldöntötte. Az ordítozást abba se hagyva, megragadta Ginó haját, hátracsavarta fejét, fejszéjét halálos ütésre a merev, csupasz nyak fölé emelte.
Lövés csattant tisztán és keményen. A viking megrándult, amint a golyó a mellébe hatolt. Megfordult, száját fájdalmában némán kitátotta. Tex, kinek érkezését észre se vették, a kormányra támasztotta kezét, és még kétszer lőtt. Mindkét golyó homlokán találta el a vikinget. Halott volt, mielőtt a földre zuhant volna.
– Menjek oda, és segítsek a statisztáinknak? – ajánlkozott 
Tex, míg a pisztolyát töltötte.
– Persze – felelte Barney. – Véget kell vetnünk ennek a balhénak, mielőtt még többen meghalnak.
– Márpedig azt nem lehet kizárni – jelentette ki vészjóslóan Tex. A dzsip megindult lefelé a lejtőn.
– Ennyi! – kiáltotta oda Ginónak Barney. – Sok mindent bezsúfolhatunk ebbe a filmbe, de dzsipet semmiképp.
A kürt szünet nélkül bömbölt, mert Tex kiékelte a kapcsolóját. Négykerék-meghajtásra és alacsony fokozatra kapcsolt, a sebességváltó nyikorgott, a motor zihált. Zötyögve, öt mérföldes óránkénti sebességgel robogott a csatatér felé.
Ottar és emberei elég gyakran látták a dzsipet, volt idejük hozzászokni. A támadó vikingeknél azonban más volt a helyzet. Nem hihettek mást, mint hogy az üvöltő szörnyeteg nyilván egy isten, s érthető módon megtagadták, hogy kiállják ezt a rohamot. Jobbra-balra szétfutottak, miközben Tex csaknem egy helyben forgott az autóval a vízparton, s el is gázolta az egyik támadót, aki nem futott elég gyorsan. Ottar és hívei a dzsip mögött gyülekeztek, és az ellenség megbomlott sorai közé nyomultak. A támadás felbomlott, az idegenek rohanvást másztak vissza a hosszú hajóra, és újra megragadták az evezőket.
Ekkor kellett volna lezárulnia az incidensnek. Le is zárult volna, ha Texet nem sodorja magával a harci láz. Alig kezdett kihátrálni a hajó, ő már a dzsip orránál termett. Hosszú acélkábelt vett elő az ütköző alól. Kezében a drótkötél végére kötött hurokkal, Tex a dzsip hűtőjére mászott, s egyre szélesebb körben forgatta feje fölött az acéllasszót. Dacos csatakiáltása tisztán túlharsogta a többiek ordítozását. A hurok nyílegyenesen felemelkedett, s pontosan a hajóorrot díszítő sárkányfejre ereszkedett. Tex feszesre rántotta, majd könnyedén leugrott, és elhelyezkedett a vezetőülésben.
Az evezők tajtékot kavartak a vízen, a hajó méltóságteljes lassúsággal siklott hátrafelé. Tex cigarettára gyújtott, s hagyta, hogy a tíz-tizenöt méter kábel lefusson a dobról. Az egyik viking fejszéjével vagdosta a drótkötelet, de csak a fejsze élét tette tönkre. Tex cipője orrával megpöccintette a gázt. A vizesen csöpögő drótkötél nyílegyenesre feszülve kiemelkedett a habokból. A hajó teljes hosszában megremegett, majd megállt. Aztán lassan, egyenletesen megindult a part felé, pedig az evezők egyre hevesebben csapdosták a vizet.
Nem is maradt más hátra, csak a tisztogatás. Az utolsó művelet a támadók kezdeti lelkesedésének a maradékát is elsodorta. A hajó oldalán átdobált fegyverek a vízbe csobbantak, s az emberek felemelt kézzel megadták magukat. Csak az az egy maradt harcias, aki a drótkötelet csapdosta a hajó orrában. Egyik kezében a fejszével, másikban kerek pajzzsal partra ugrott, és a dzsipnek rontott. Tex kibiztosított revolverrel várakozott, Ottar azonban közibük vetette magát, s elvágta a támadó útját. A két viking óvatosan körözött a vízparton. Hangosan sértegették egymást. Látván, hogy minden más harci cselekmény megszűnik, s csak a két bajnok küzd, Tex óvatosan leeresztette a revolver kakasát, s visszatette a fegyvert a tokjába.
Ottarról szakadt a víz. Bár máris elragadta a harc heve, most még dühödtebb lázba lovalta magát, bömbölve rágta a pajzsa szélét, s combközépig rohant a vízbe. A támadók vezére alig néhány méterre állt. Vassisakja alól saját torokhangú sértéseit kiáltozta. Ottar csatabárdja lapjával verte a pajzsot, ütései tompa pörölycsapásként visszhangzottak. Aztán hirtelen támadott. Körkörös ívben sújtott fejszéjével ellenfelére. Az ellenséges vezér pajzsa felemelkedett, hogy hárítson, de az ütés ereje térdre kényszerítette.
Ottar ordításába a tiszta élvezet felhangjai vegyültek, miközben újra és újra lankadatlanul lesújtott, kíméletlen egyenletességgel, mintha fát döntögetne. Az ellenfél fel se emelhette a fejszéjét, sőt arra kényszerült, hogy a fejszét tartó kezére támaszkodjék, miközben záporoztak rá az ütések. Szerteszét röpködtek a pajzs szilánkjai. Örvénylett körülöttük a vízpermet.
Egy pillanatra lelassult a fejsze és pajzs ritmusa. Ottar magasabbra emelte a fejszéjét, s teljes erejével a másik fejére sújtott. A pajzs felemelkedett, de nem állíthatta meg az ütést. A fejsze, alig veszítve erejéből, lesiklott a pajzsról, és a támadó viking combjába mélyedt. Az felhördült fájdalmában, s visszakézből támadott fejszéjével. Ottar könnyedén félreugorva kitért, s várt egy percet, hogy megszemlélhesse támadása eredményét. Az ellenfél álló helyzetbe küzdötte magát. Teljes súlyával az ép lábára nehezedett, de látható volt, hogy a másik lábát Ottar félig keresztülvágta, s ömlött belőle a vér. E boldogító látvány hatására Ottar elhajította a kardját és a fejszéjét, s diadalkiáltásokat hallatott. A sebesült viking támadni próbált, Ottar azonban kitért, s hangosan nevette a szánalmas próbálkozásokat. A parton állók mindegyike és a hajón állók többsége is mulatott a sebesült reményvesztett haragján. A vezér makacsul vánszorgott Ottar. után, egyre erőtlenebbül próbálta legyőzni táncoló ellenfelét.
Ottar rövidesen rájött, hogy ez az élvezetes tánc csupán az ellenfél elvérzéséhez vezet. Inkább visszarohant tehát, hátba vágta a vezért, és arccal előre a habos vízbe nyomta. Aztán, egyik lábával a fejszét tartó kezet taposva, két kézzel megragadta a vezér fejét, és belenyomta a kavicsos homokba. A kétségbeesett vergődés ellenére ott is tartotta, míg ellenfele ki nem szenvedett. Az összes harcos éljenzett, parton és hajón egyaránt.
A hegytetőn a döbbent csendet Ruf Hawk törte meg. Elfordult és öklendezett. Barney most vette csak észre, hogy Gino megint forgat.
– Felvetted a párviadalt? – kérdezte. Saját fülében is hamisan csengett a hangja.
– Idebenn van az egész – csapott Gino a kamera tarjára. – Azt persze nem tudom, sikerült-e ilyen messziről felvennem a részleteket.
– Talán jobb is így – vélte Barney. – Fejezzük be mára. Úgyis mindjárt elmegy a fény, s nem hinném, hogy bárki szívesen dolgozna tovább... – a borzalmas látvány felé intett a parton.
– Engem nem zavar – jelentkezett Slithey. – A vágóhídra emlékeztet, ahol apám dolgozott, amikor Chicagóban laktunk. Odahordtam neki az ebédet.
– Nem rendelkezünk mindannyian ezzel az előnnyel – felelte Barney. – Holnap reggel hajszálpontosan fél nyolckor találkozunk, ott folytatjuk, ahol ma abbahagytuk – elindult lefelé, hogy csatlakozzék a lent zajongó sokadalomhoz.
Mindkét fél halottjait és sebesültjeit egy kupacba ráncigálták a hullámok vonala fölött. A győztesek javában fosztogatták a hajó készleteit, mindenekelőtt a sört. A túlélő támadókat fegyveres őrizet mellett egybeterelték, és Ottar szónokolt hozzájuk. Üvöltözve csörtetett föl és alá, a hangsúlyosabb részeknél öklével a levegőbe sújtott. Bármit mondott is, szavai nem maradtak hatástalanok: mire Barney odaért, támadók és védők egyként baktattak a ház felé. Csak egy ember maradt le. Őt Ottar gonoszul fejbe vágta öklével, s a földre döntötte. Két háziszolga hurcolta odább. Ottar a tengerben tapogatózva kereste kedvenc fejszéjét, amikor Barney hozzásétált.
– Elmondanád, mi volt ez?
– Láttad, hogy eltaláltam a lábat? – suhogtatta a feje fölött Ottar az elöhalászott fejszét. – Eltaláltam. Krasc! Láb majdnem leesik.
– Remek színjáték volt, végignéztem. Gratulálok. Mégis, ki volt ez, és mit akart itt?
– Thorfinak hívták. Whisky? – kiáltotta elragadtatva, mert Tex a homokba dobta az újra eloldozott drótkötelet, és egy félliteres palackot halászott elő az ülés alól.
– Whisky – mondta Tex. – Nem a kedvenc márkád, de azért megteszi. Óriási, ahogy visszakézből bánsz azzal a szerszámmal.
Ottar a szemeit forgatta a gyönyörtől, majd szorosan lehunyta őket, ajkához emelte a félliteres flaskát, és kiürítette.
– Bár én tehetném! – irigykedett Tex. Barney megvárta, míg a palack kiürül, és Ottar boldog kiáltással a tengerbe hajítja.
– Mit akart errefelé ez a Thorfi?
A csata whiskyvel súlyosbított utóhatása megszédítette Ottart. Leült a kavicsokra, nagy fejét rázta.
– Thorfi, Valbrand fia – magyarázta, amint visszanyerte lélegzetét –, Valthjof fia, Orlyg fia elment Svineyhez... Thorfi megölte Kroppnak embereit, tizenkettőt együtt. Ő megcsinálta a Holesmen öleseit, és ott volt Hellisfitarnál, Fekete Illugival és a Gödi Sturlival, ahol tizennyolc barlanglakót öltek. És a saját házában megégették Audunt, Smidkel fiát Bergenben. – Elhallgatott, s vadul bólintott, érzékeltetendő, hogy húsba vágó információt közölt.
– Nos? – kérdezte értetlenül Barney. – Mit jelent mindez?
Ottar a szemöldökét ráncolta.
– Smidkel nővéremet, Thoroddát vette feleségül.
– Hát persze – mondta Barney. – Hogy is felejthettem el. Tehát ez a Thorfi összebalhézott a sógoroddal, ami azt jelenti, hogy veled is összebalhézott, az egész azzal végződik, hogy Thorfi itt is megpróbálkozik némi mészárlással. Micsoda életmód. Kiket hozott magával?
Ottar vállat vont, és a dzsip első kerekébe kapaszkodva feltápászkodott.
– Viking harcosokat. Mentek rajtaütni Anglián. Nem szeretik Thorfit, mert először jön ide, nem rajtaüt Anglián. Most majd jönnek velem rajtaütni Anglián. Jönnek én új hosszú hajómon. – Hatalmas nevetéssel a sárkányhajó felé mutatott.
– És az az egy, aki nem csatlakozott hozzád?
– Az egy Haki, Thorfi öccse. Csináltam rabszolgát belőle. Eladom vissza családjának.
– El kell ismerni – mondta Tex –, ezek a fickók nem sokat kertelnek.
– De nem ám – nézett Barney őszinte ámulattal a vikingre, aki most minden szempontból óriási férfinak látszott.
– Mássz be a dzsipbe, Ottar, hazaviszünk.
– Ottar utazik csipen – lelkesen behajította a fejszét és a pajzsot, és átmászott a kocsi oldalán.
– Ne a vezetőülésbe ülj! – szólt rá Tex. – Az még odább van.
A hosszú hajóról zsákmányolt készletek között tizenkét söröshordó is volt. Ezek többségét csapra verték a ház előtt, ahol javában tartott a győzelmi bankett. Senki se viseltetett fenntartásokkal a volt támadókkal szemben, a vesztesek elkeveredtek a győztesekkel, és versenyt ittak velük. Csupán Haki nem érezte jól magát, gúzsba kötve a pad alatt. Ottart üdvözlések zsivaja fogadta. Egyenest a legközelebbi, bevert tetejű söröshordóhoz ment, két tenyerét belemerítette, és ivott. Az elcsendesedő ordítozás nyomán motorzaj hallatszott. Barney odanézett. A filmesek egyik teherkocsija ugrált a parti kavicsokon. Szerteszét spriccelt a kavics, ahogy megállt. Dallas hajolt ki belőle.
– Tíz perce próbálunk elérni a rádión. Barney a rádiójára nézett. Ki volt kapcsolva.
– Semmi baj vele – mondta. – Tévedésből kikapcsoltam.
– A táborban viszont bőven van baj.
– Micsoda! Mi baj van?
– Ruf Hawk teljesen felizgatva jött vissza, azt se tudta, hová lép. Belebotlott egy birkába, ezek a piszkosszürke dögök sziklának látszanak. Akárhogy is, megbotlott, elesett, és eltörte a lábát.
– Azt akarod mondani... hogy a forgatás harmadik napján a főszereplőm eltörte a lábát?
Dallas egyenesen a szemébe nézett, és együttérzőn bólintott.

9. FEJEZET

Barney szétlökdöste a Ruf Hawk lakókocsija előtt összeverődött tömeget.
– Oszoljunk! – kiáltotta. – Nincs itt semmi látványosság. Engedjetek be!
Ruf az ágyon feküdt, bőre szürke és verítékes volt. Még mindig a viking kosztümöt viselte. Jobb térde alatt átvérzett a fehér kötés. Az egyenruhás ápolónő roppant szakszerűen ácsorgott az ágy mellett.
– Hogy van? – kérdezte Barney. – Súlyos?
– Amilyen súlyos csak lábtörés lehet – közölte az ápolónő. – Mr. Hawk nyílt fracturát szenvedett, alsó lábszára térd alatt eltört, és a csontvégek átszakították a bőrt. – E leírás hallatán Ruf csukott szemmel, színpadiasán felnyögött.
– Nem is hangzik rosszul – bizakodott Barney fogcsikorgatva. – Sínbe teszi a csontot, ő meg egykettőre lábra áll...
– Mr. Hendrickson – utasította rendre a nővér hidegen –, nem vagyok orvos, következésképp nem is részesítem orvosi ellátásban a betegeket. Gondoskodtam elsősegélyről, steril kötést helyeztem a sebre, hogy megvédjem a szennyezéstől és a fertőzéstől, s adtam a betegnek egy fájdalomcsillapító injekciót. Megtettem a dolgom. Most pedig legyen szíves, közölje, mikorra várható az orvos?
– Az orvos, hát persze, majd az mindent elintéz. Itt van a titkárnőm?
– Igen, Mr. Hendrickson – hangzott az ajtóból.
– Betty... ott áll kint a kocsi, Tex vezeti. Keressék meg Hewett professzort. Kérjék meg, hogy vigye magukat vissza a stúdióba az emelvényre, de egyetlen másodpercet se pazaroljon az útra, ő már tudja, hogy értem. Kerítsék elő a filmgyár orvosát, s hozzák ide, amilyen gyorsan csak lehet.
– Nem kell orvos, vigyetek vissza... vigyetek vissza! – szólalt meg nagyokat nyögve Ruf.
– Gyerünk, Betty, siessen! – Barney teli szájjal Rufra vigyorgott, és vállon veregette. – Egyetlen percig se aggaszd magad emiatt. Költséget nem kímélve, a modern gyógyászat minden csodáját bevetjük a szolgálatodban. Nagyszerű dolgokra képesek manapság, összetűzik a csontokat, hamarosan úgy gyalogolsz majd, mintha vadonat...
– Nem. Elég ebből a filmből. A baleset kizáró körülmény, biztos kitér rá a szerződésem. Haza akarok menni.
– Nyugodj meg, Ruf! Ne izgasd fel magad, pihenj! Nővér, maradjon vele! Én elkergetem a szájtátiakat az ajtóból. Minden rendben lesz. – Szavai üresek voltak, akár a mosolya. Vicsorítva zavarta szét a bámészkodókat a lakókocsi körül.
Öt percen belül megérkezett a kocsi. Az orvos belépett, mögötte egy ápoló, kezében két táska a felszereléssel.
– Mindenki távozzék, kivéve a nővért – mondta.
Barney tiltakozni kezdett, aztán vállat vont. Pillanatnyilag semmit se tehetett. Kiment a lakókocsiból. Odakint Hewett professzor babrált a vremeatron műszerein.
– Ne szedje szét! – mondta Barney. – Azt akarom, hogy az időemelvény legyen a nap huszonnégy órájában bevetésre kész.
– Éppen csak megerősítek néhány vezetéket. Attól tartok, a sietségben a huzalozást eléggé összecsapták. Lehet, hogy gyakori használat esetén nem működnének megbízhatóan.
– Mennyi időt vett igénybe a legutóbbi út? Mikor indultak vissza? Hewett a műszerekre pillantott.
– Néhány mikroszekundum eltéréssel 14.35:52 a pontos idő, szombaton...
– Hiszen fél három elmúlt! Hova tűnt az a rengeteg idő?
– Biztosíthatom, nem én pazaroltam el. Az emelvénynél várakoztam, megebédeltem az automatákból... igen rosszul..., míg a kocsi visszaért. Úgy tudom, a doktor nem volt a telepen. Őt is meg kellett keresni, a szükséges orvosi fölszerelést összeállítani, és csak aztán indulhattunk vissza.
Barney a rekeszizma környékét tapogatta, ahol ágyúgolyó nagyságú hideg csomó gyülekezett.
– Hétfő reggelig el kell készülnie a filmnek, már szombat délután van. Alig három perc használható filmet forgattunk, és a főszereplőm törött lábbal hever. Idő, kifutunk az időből. – Furcsán nézett a professzorra. – Idő? Miért is ne? Annyi időnk van, amennyit csak akarunk, nem? Maga keres nekünk egy csöndes zugot, olyasmit, mint Charleynak, s megoldhatjuk a Ruf-problémát is.
Izgatottan elrohant, mielőtt Hewett szóhoz jutott volna. Átvágott a táboron, és kopogás nélkül berontott Ruf lakókocsijába. Ruf lába derékig sínben volt. Az orvos épp a pulzusát számolta.
– Azt az ajtót nem a szél csapta be! – meredt szigorúan Barneyra.
– Tudom, doktor, és gondom lesz rá, hogy senki se jöjjön be rajta. Szép munkát végzett azzal a lábbal... udvariatlanság lenne megkérdeznem, hogy mennyi ideig lesz rajta a sín?
– Amíg csak be nem érünk a kórházba...
– Pompás, remek tempó!
–...ahol is eltávolítóm az ideiglenes sínt, gipszkötést alkalmazok, mely pedig legalább tizenkét hétig lesz fönt, ez az abszolút minimum. Ezt követően a beteg legalább egy hónapig mankóval jár.
– Nem is hangzik rosszul... voltaképp egész jól hangzik. Szeretném, doktor, ha alkalma volna gondosan ápolni ezt a beteget, személyesen gondozná, s egyidejűleg némi vakációhoz is jutna. Az a tervünk, hogy keresünk valami kellemes, nyugodt helyet mindkettőjüknek, ahol kipihenhetik magukat.
– Fogalmam sincs, miről beszél, de a javaslata képtelenségnek hangzik. Otthon várnak a betegeim. Elképzelhetetlen, hogy tizenkét hétre vagy akár csak tizenkét órára elhagyjam őket. Ezenkívül rendkívül fontos megbeszélésem van ma este. Máris indulnom kell. A titkárnője garantálta, hogy időben hazaérek.
– Hazaér – mondta Barney hűvös nyugalommal. A meggyőzésnek ezt az útját már bejárta Charleyval, ismerte a járást. – Időben megérkezik majd a mai esti találkozójára, hétfőn munkába áll, ahogy szokott, és minden a legnagyobb rendben lesz. Közben még vakációzik is, minden költségét mi fedezzük, s három hónap fizetést kap jutalmul. Nem nagyszerű? Elmondom, mi történik...
– Nem! – Ruf minden erejét összeszedte, hogy az öklét rázogassa. – Jól tudom, mit akarsz. A válaszom: nem. Végeztem ezzel a filmmel, és végeztem azokkal a bolondokkal odakint. Láttam, ami a parton történt, és többet nem kérek belőle.
– Ugyan, Ruf...
– Ne is akarj rábeszélni, Barney, úgyse fogod megváltoztatni a döntésemet. Ez a lábtörés szerencsére megszabadít a filmedtől, de a baleset nélkül is torkig vagyok a vikingekkel. Nem kényszeríthetsz színjátszásra.
Barney szóra nyitotta száját, hogy találóan jellemezze Ruf színművészetét, aztán – tőle szokatlan önfegyelemmel – erőt vett magán.
– Reggel megbeszéljük, most aludj jól – mormogta összeszorított ajkai közül, majd sarkon fordult és kiment.
Odakint megállt. Tisztában volt azzal, hogy Ruf lábtörése az ő karrierjét is derékba törte. Ruf makacs, az egyszer biztos. Kevés gondolat hatolt át az izmokon és csontokon a parányi agyba, azok is rendszerint hiába. Erővel nem kényszerítheti ezt a túlfejlett izomzatú tahót, hogy egy történelem előtti szigeten lábadozzék,  márpedig anélkül oda a film.
Megbotlott, felnézett. Észre se vette, hogy az egész táboron átvágott, és a partra ért. Egy homokbucka tetején állt, mely az öböl felé magasodott. A nap a látóhatár peremén lebegett. Aranyos fénye súrolta a mélyen csüngő felhőket. A vízre vetődve meg-megtörő, majd újra összeolvadó formákat alkotott a partra gördülő hullámok nyomában. Embert nem ismerő világ vad szépsége volt ez. Barney gyűlölte mindenestül. Felragadta a lábánál heverő kődarabot, belevágta a tengerbe, mintha a víz üvegtükör lenne, amit széttörhet és tönkretehet. A dobás azonban rövidre sikerült, a kő csörögve a parti kavicsokra hullott. Barney. mindössze a vállát rándította meg.
Ebből a filmből semmi se lesz. Hangosan szitkozódott.
– Az mit jelent?! – dübörgött Ottar hangja hátulról. Barney megperdült.
– Azt jelenti, hogy tágulj innen, te szőrös képű tahó!
Ottar vállat vont. Kinyújtotta egyik hatalmas markát, melyben két palack Jack Danielst szorongatott.
– A házamra mondom, rosszul nézel ki. Igyál!
Barney metszőén gúnyos megjegyzésre nyitotta száját, aztán rájött, kivel áll szemben, csak ennyit mondott:
– Kösz – és elvette a bontott palackot. Bőséges korty volt, jólesően melegített.
– Idejöttem napi bérért, egy palack, aztán Dallas mond, saját ezüstből vesz Ottarnak egy palackot, mai harcért. Nagy nap van ma.
– Nagy nap, az szent. Add ide a palackot! Ez az utolsó nap, mert a film kikészült, kimúlt, megdöglött. Érted te ezt?
– Nem. – Hosszú kortyolás.
– Hát persze hogy nem, te szeplőtelen barbár gyermeke a természetnek, te. Röhej, de tényleg irigyellek.
– Nem a természet gyermeke. Volt egy ember, úgy hívták, Lófejű Thord, ő volt az apám.
– Tényleg irigyellek, mert nyitva áll előtted a világ, mármint a te világod. Hisz mi kell hozzá? Erős kar, bő torok, jó étvágy és soha egyetlen percnyi önkínzó kétely sem. Egész életünkben a frász tör minket a sikerért, te pedig nem is tudod, miről beszélek.
– Frász tör? Az olyan, mint sjálfmorth? {Öngyilkosság}
– Hát persze hogy nem érted. – A viking a földön ült. Barney mellé kuporodott, hogy könnyebben elérje a palackot. A nap lenyugodott. A látóhatár bíbora szürkébe olvadt a fejük fölött. Mögöttük már fekete volt az ég.
– Filmet forgatunk, Ottar, nem mást. Mozgófényképet. Szórakoztató ipar és bombaüzlet egybegyúrva. Pénz és művészet. A kettőnek persze semmi köze egymáshoz, de azért mi évek óta egybegyúrjuk őket. Ebben az üzletben éltem, amióta csak kinőttem a bársony térdnadrágomat, és most, negyvenöt évesen, legtermékenyebb férfikoromban kipottyantam belőle. Mert e nélkül a mestermű nélkül a Climactic összecsuklik, s amikor a stúdió eltűnik a süllyesztőben, én is eltűnök. Mit gondolsz, miért?
– Igyál!
– Kösz. Megmondom, hogy miért. Mert hosszú és kanyargós pályafutásom során hetvenhárom filmet készítettem, s mind, egytől egyig méltó volt az azonnali felejtésre. Ha megválók a Climactictól, végem, mert tucatjával találni nálam jobb rendezőket és producereket, s ezek akármelyik állást megkaphatják, amire én pályáznék.
Ottar – szemei akár a sasé – nemes és hősi külsővel mosolygott a tengerre, majd öblöset böfögött. Barney egyetértően bólintott. Újra a flaska után nyúlt.
– Te bölcs vagy, Ottar. Megvallok valamit, amit soha senkinek nem vallottam meg, és neked is csak azért merem elmondani, mért egyre részegebb leszek a napidíjadból, és tíz szóból úgyis legfeljebb egyet értesz. Tudod, milyen vagyok? Középszerű. Van fogalmad arról, milyen szörnyű ezt beismerni? Ha tehetségtelen kripli vagy, egykettőre rájössz, aztán úgyis kirúgnak, s dolgozhatsz egy benzinkútnál. Ha meg zseni vagy, büszke lehetsz rá, és kamatoztathatod. De a közepességben az ember sose biztos. Mindig a körülményeket tesszük felelőssé, és mindig megpróbáljuk a nagy ugrást, amíg aztán hetvenhárom egész estét betöltő celluloidszemét terheli az életrajzunkat, s nem lesz már hetvennegyedik. Pedig a vicc az, hogy éppen ez a hetvennegyedik akár még jó film is lehetett volna. Isten a megmondhatója, más lett volna, mint a többi. De kifújt. Szegény film kimúlt, mielőtt megszületett volna, vagy ott csücsül a filmdutyiban. Halott film nem film...
– Mi az a film?
– Mondtam, műalkotás. Szórakoztatás. Mint azok a hogyishívjákok, sagák...
– Énekelek dalt sagából. Én jól énekelek.
Ottar felállt, húzott egyet az üvegből, hogy a torkát megtisztítsa, majd dörgő hangon énekelni kezdett. Dala összeolvadt a parti hullámverés zajával.

Sújts le, kard, sújts
szívem rejtekére, 
hol rág a féreg!
Arcukon haraggal, 
fiaim bosszút állnak.
A halál nem retteg. 
A valkürök hangja 
új vendégeket kísér 
Odin sörcsarnokába. 
Eljő a halál. 
Tort kínál az asztal. 
Bevégeztetett. 
Nevetve hívom a halált!

Ottar állva maradt, majd még hangosabban, dühödtebben bömbölte:
– Ez volt Ragnar éneke, amikor Aella király legyilkolta. Aella meghalt. Bárcsak én mészároltam volna le! – öklét ráztta a közönyös ég felé.
Barney látási zavarokkal küszködött. Aztán felfedezte, hogy egyik szemét becsukva egész jól lát. Ottar föléje tornyosult. A világ hajnalának hőse, bőrruhában, lobogó hajjal. A nap utolsó sugarai vörös foltokat festettek bőrére. Ottar számára a saga valóság volt. Művészet vagy élet – nincs választóvonal közöttük... A harc átmenetileg dallá változott.
Az ötlet olyan váratlanul szállta meg Barneyt, hogy tátva maradt a szája.
Miért is ne? Ha nem emígy, kapatosán iszogat az ősrégi tenger partján egy viking pasassal, akinek ezer éve a sírban volna a helye, talán eszébe se jut. Pedig miért is ne? Ez az ügy amúgy is kész őrület, minek sajnálná róla a végső simítást? Szabadságában és hatalmában áll – más választása meg nincs is. Hát akkor miért ne?
– Gyere velem! – mondta Ottarnak. Feltápászkodott, s megpróbálta maga után ráncigálni a mozdíthatatlan vikinget.
– Minek? – kérdezte Ottar.
– Hogy filmeket nézzünk – felelte Barney. Ottar közönyös maradt. – Még több whiskyért.
Ez lényegesen érthetőbb magyarázat volt. Együtt bandukoltak vissza a táborba. Barney végig Ottarra támaszkodott, akinek ez fel se tűnt.
– A muszterek készen vannak? – dugta be a fejét Barney a vágószobaként szolgáló lakókocsi ajtaján.
– Már kifelé jönnek a szárítóból, Mr. Hendrickson – felelte á technikus.
– Helyes. Állítson fel odakint egy vásznat, hadd lássuk őket. Kezdje a régebbiekkel, aztán jöhetnek a maiak.
– Whisky? – kérdezte Ottar. Barney megnyugtatta:
– Hogyne, ülj csak le, mindjárt hozom.
Némi gonddal járt, míg megtalálta a megfelelő lakókocsit a sötétben, átbotladozott a szokatlanul nagyszámú kacaton, melyek a lába alá gyülekeztek, végül megtalálta a zárba illő kulcsot. Mire a palackkal visszaért, már állt a hordozható vetítővászon, előtte néhány kempingszék. Kényelmesen elhelyezkedtek Ottarral, maguk közé vették a flaskát, s figyelték, amint a berregő vetítőgép a szabad ég és a csillagok stílszerű háttere előtt működésbe lép.
Eltartott egy ideig, míg Ottar rájött, hogy képként kell értelmeznie a vetítést, mozit sosem látott, szemei nem kapcsolták össze az élményt a valósággal. A képzőművészet azonban nem volt idegen a számára. Éppen elég háromdimenziós fafaragást és kétdimenziós festményt látott már övéi körében. Amikor felismerte az öblöt és a házát, csodálkozva kurjantgatott.
Mindeki megvacsorázott már. A stáb tagjai errefelé ődöngtek, hogy megnézzék a musztereket. Mindenki hallott már a délutáni viking támadásról, sustorgás és ámuldozás hangzott mindenfelől, amint a támadó hajó megjelent a filmvásznon. Ottar dühödt morgásának hallatára azonban mindenki elnémult. Dermedt csöndben lesték, hogyan köt ki a hajó, és indul meg a harc. A látószög kitűnő volt, a képek élesek, tiszták, a részletek fájdalmasan jól látszottak. Nézték, hogyan támad a vérrel telefröcskölt viking a kamerára, mint ront rá, közelebb, még közelebb. Barney tarkóján felállt a haj, pedig ő élőben is végigélte a csatát.
Ottar hatalmas csatakiáltást hallatott. A vetítővászonra vetette magát, átesett rajta, ide-oda hempergett, ahogy rátekeredett a vászon. Dühödten tépte a textilt és a fémkeretet. A többiek is teli torokból ordítoztak. Egy díszletező kihozott egy reflektort és bekapcsolta. Lyn ónorvégül is csak nehezen csillapította le a vikinget. Segítő kezek kiszabadították Ottart a vetítővászon roncsai közül. Javában tartott a felfordulás, amikor autólámpák tűntek fel a tábor túlsó végén. A következő percben fehér mentőkocsi robogott elő, oldalán a felirat: MEGYEI KÓRHÁZ. LOS ANGELES.
– Micsoda meló bárkit is megtalálni itt – panaszkodott a sofőr. – És mekkora díszletekkel dolgoznak! Sose hittem volna, hogy mindez elfér egyetlen műteremben.
– Mit akar? – kérdezte Barney.
– Kihívtak. Be kell szállítanom egy Hawk nevű lábtörésest.
Barney körülnézett, hogy megkeresse titkárnőjét az elnémult hallgatóság sorai közt.
– Legyen szíves, Betty, vezesse őket Ruf kocsijához. Tolmácsolja Rufnak a legjobb kívánságaimat, remélem, mihamarabb talpra áll és a többi.
Betty nem talált szavakat. Sarkon fordult, zsebkendőjét a szemeihez emelte, és bemászott a mentőkocsiba. A csönd mélyült. Néhány bennfentes nem is mert Barney szemébe nézni. Ő viszont tudta, amit tudott. Szélesen mosolygott, s vidáman intett.
– Folytassuk a bemutatót. Állítsatok fel egy másik filmvásznat, és lássuk a többi musztert.
Amikor a film utolsó métere is átszaladt a vetítőn, Barney a vászon elé állt, egyik kezével védve szemét a vakító fény elől.
– Nem látom tisztán, ki van itt... Gino, itt vagy? És Amory? Helyes, akkor készüljünk fel próbafelvételre. A díszletezők hozzanak néhány reflektort...
– Mr. Hendrickson, éjszaka van – jegyezte meg valaki a sötétből.
– Nem vagyok vak... Mostantól túlóradíjat fizetek, de a próbafelvételt azonnal megcsináljuk. Talán kár is magyaráznom, hisz bizony mondom nektek, a rémhír átkozottul gyors szárnyakon szállong errefelé, Ruf Hawk eltörte a lábát, és a továbbiakban nem is vesz részt a forgatásban. Ami annyit jelent, hogy nincs férfi főszereplőnk. Ez ugyan ijesztően hangzik, mégse az, mivel csak néhány percnyi filmet kell megsemmisítenünk, hiszen vele alig készítettünk felvételeket. Mindenképpen új főszereplőre van azonban szükségünk, és éppen ezt intézzük itt ma este. Próbafelvételt fogok készíteni egy férfival, akit mindannyian ismertek, helyi barátunkkal, Ottarral...
Döbbent felkiáltások hallatszottak, pusmogás és némi vihogás kíséretében. Az utóbbiak ingerelték Barneyt.
– Én adom az utasításokat. Én felelek itt mindenért, próbafelvételt akarok, és kész! – Megállt, hogy levegőt vegyen. Tényleg. Itt ő felel mindenért. Ez soha annyit nem jelentett, mint most. Ezer év választja el a vezérigazgatói irodától, még csak telefon-összeköttetés sincs velük. L. M. akkor se ugráltathatná, ha nem zárkózott volna el állítólagos szívrohamával és a matraca alá rejtett üzleti könyveivel. Az egész forgatás egyedül az ő vállaira nehezedik. A film sorsa attól függ, mi az ő következő döntése. Nem is csak a film sorsa – az egész stúdió jövője is tőle függ, az összes jelenlevő állása nemkülönben. Saját jövőjéről nem is beszélve.
Normális körülmények között Barneynál az ilyen szituáció gyomorgörcsöket és álmatlan éjszakákat okoz, nyomorultul vánszorogna a határozatlanság fekete poklában. Mindennek ezúttal nyoma se volt. Úgy látszik, a viking szellem ragályos. Átragadt rá a felismerés, hogy minden ember egyedül áll az egész világgal szemben. Szerencsésnek mondhatja magát, ha mellé áll valaki, de senki segítségére sem szabad számítania.
– Most tehát próbafelvétel következik. Senki se vitatja, hogy Ottar külseje megfelel a szerepnek. Ami pedig az akcentusát illeti: Boyernek és Von Stroheimnek is volt akcentusa, mégis sikeresek voltak. Most pedig lássuk, tud-e Ottar színészkedni, legalább annyira, mint Ruf.
– Öt dollárban fogadok, hogy jobban – szólt közbe valaki,
– Senki se tartja – toldotta meg egy hang. A tömegen végigfutott a nevetés.
Ez volt az egész. Barney maga mögött tudhatta a stábot. Lehet, hogy a vikingek őrülete őket is megfertőzte. Egy a fontos: megnyerte a támogatásukat.
Barney visszasüppedt a székébe. Néhány utasítást adott, a Jack Danielst szopogatta, míg felállították a kamerát és a lámpákat. Amikor minden elkészült, felállt és elvette a flaskót a lassan bólogató Ottartól.
– Add vissza! – morgott fenyegetően Ottar.
– Mindjárt. Most szeretném, ha újra elénekelnéd azt a sagát Ragnarról.
– Nem akarok énekelni.
– Dehogyisnem, Ottar. Mindenkinek elmondtam, milyen nagyszerűen énekeltél, és most valamennyien hallani akarják, ugye, emberek?
Mindenfelől várakozásteljes „igen" hangzott, és néhányan éljeneztek is. Slithey előúszott a sötétből, és kézen fogta Ottart.
– Nekem játszod majd, szerelmem, ez az én dalom lesz – idézte szerepét legutóbbi filmjéből, amely egy másodrangú zeneszerzőről szólt.
Ottar nem állhatott ellen e személyiség varázsának. Már csak a forma kedvéért zsörtölődött. Odaállt, ahova Barney mutatott, és kezébe vette a kellék fejszét.
– Túl könnyű – morgott. – Fából van. Semmire se jó.
Végül énekelni kezdett. Először kántálva, monoton hangon, közben a fejszét vizsgálgatta. Aztán hangosabban, növekvő lelkesedéssel, ahogy a dal mindjobban felkavarta érzelmeit. Dühödt kiáltással fejezte be az utolsó sort. Harciasán megrázta a fejszét, ezzel feldöntötte és csaknem tönkretette az egyik reflektort. A hallgatóság önkéntelen tapsban és éljenzésben tört ki. Ottar föl és alá csörtetett előttük, büszkén fogadva a jogos hódolatot.
– Óriási volt! – dicsérte Barney. – Most még valamit elpróbálunk, aztán mehetsz. Látod azt a lámpaállványt ott, rajta a köpennyel és a sisakkal? Az egy ellenséges őr. Osonj oda és öld meg, éppen úgy, ahogy a valóságban is tennéd.
– Minek?
– Minek? Micsoda kérdés ez, Ottar? – Barney nagyon is jól tudta, micsoda kérdés ez. Megválaszolhatatlan kérdés. Egy színész esetében egyszerű volt a válasz, hiszen ő színészkedésből él. De miért 
színészkedne Ottar?
– Felejtsd el! – mondta Barney. – Gyere ide, üljünk le, igyál egyet, a változatosság kedvéért én mondok sagát neked.
– Neked is van sagád? A sagák érdekesek.
Ebben a korban, mely mit sem tudott a szórakoztatóiparról vagy akár az írásbeliségről, a saga pótolta a slágert, a történettudományt, az újságot és a regényt. Barney tisztában volt a saga szerepével.
– Pompás – mondta. Intett, hogy irányítsák a kamerát Ottarra.
– Ragadd meg a palackot, és figyelj a történetre, a hatalmas viking történetére, aki híres harcos volt, nagy hős, és Oltárnak hívták...
– Úgy, mint engem?
– Úgy bizony, és nagyszerű férfiú volt. Barátjával együtt volt, együtt harcolt, és egyáltalán, a legjobb barátok voltak a világon. Ám az egyik csatában Ottar barátja fogságba esett, összekötözték és elhurcolták. Ottar követte őket. Elbújt az ellenséges tábor közelében, ott várta meg az éjszakát. Szomjas volt a nagy harc után. Ivott is egy keveset, de közben csöndesen megbújt a rejtekhelyén.
Ottar gyorsan hörpintett a palackból, majd hozzásimult a lakókocsi oldalához.
– Aztán leszállt az éj, eljött az idő. Most megszabadíthatja a barátját! „Állj fel, Ottar – parancsolta magának a viking hős –, állj fel és menj, mentsd meg a barátodat, különben reggel megölik. Állj fel!"
Parancsolóan csattantak az utolsó szavak. Ottar bámulatos ruganyossággal ugrott fel. A whisky a földre esett, senki se törődött vele.
– Figyelj, Ottar! Nézz ki az épület mögött! Keresd meg az őrt! Óvatosan! Ott áll!
Ottar testestül-lelkestül azonosult a történet szereplőjével. Előrehajolt, szemeit óvatosan körüljártatta a ház mögötti téren, majd visszahúzódott.
– Ott áll az őr, háttal neked. Odakúszol hozzá, Ottar, s ledöföd. Csak a kezeidet használod. Átkulcsolod a nyakát. Egyetlen hang nélkül kell meghalnia. Indulj most, csöndesen, amíg háttal áll!
Ottar kibújt a lakókocsi mögül, kétrét görnyedve futott a kerekek szaggatta talajon, hangtalanul-, mint az árnyék. A nézők mozdulatlanul, némán figyelték. Barney körbepillantott. Mellette állt a titkárnője, szemei a settenkedő vikingen csüggtek.
– Félúton Ottar zajt hallott. Valaki jön! El kell rejtőznie! – Ottar beleolvadt egy árnyéksávba. – Gyerünk, Betty – súgta Barney a szája sarkából. – Előre, és a szín bal oldalán el! – azzal karon ragadta és előrelökte.
Ottar elrejtőzött, meghúzódott az árnyékban, míg az asszonyok egyike elhaladt előtte. Alig karnyújtásnyira volt, de nem vette észre a hőst. Továbbment. Ottar megvárta, míg minden elcsendesedik, majd ismét előbújt, közelebb, még közelebb az őrhöz... és rávetette magát!
Gino alig győzte forgatni a kamerát, ahogy a viking felpattant, teljes csendben keresztülszáguldott a terepen, és hatalmas ívben a bábura vetődött. A sisak félregurult. Ottar elkapta a lámpa fémnyelét, s egyetlen, sima mozdulattal csaknem-félbehajtotta.
– Ennyi! – kiáltotta Barney. – Ez volt a történet, Ottar, magad is pont így csináltad volna. Megölted az őrt, megszöktetted a barátodat. Nagyon jó, igazán jó munka volt. Rajta, emberek, hadd tudja meg Ottar, mennyire tetszett mindenkinek a produkciója!
Az éljenzés és füttyögés közepette Ottar felült. Sűrűn pislogott. Csak lassan ébredt rá, hol is van. Megnézte az elgörbített fémrudat, vigyorogva félrelökte.
– Jó saga – jelentette ki. – Ottar is így csinálja.
– Holnap levetítjük a musztereket – mondta Barney. – Láthatod magad a mozgó képeken, láthatod, hogyan csinálod mindezt. Addig is, elég hosszú napunk volt. Tex... Dallas... Hazavinné valamelyikőtök Ottart a dzsipen?
Mindjobban lehűlt az éjszakai levegő. A tömeg gyorsan feloszlott, mialatt a díszletezők elrámolták a lámpákat és a kamerát. Barney követte pillantásával a dzsip hátsó lámpáit, míg el nem tűntek az emelkedő mögött. Észrevette, hogy Gino mellette ácsorog, kezében egy csomag cigaretta. Ő is vett egyet.
– Mit gondolsz? – kérdezte.
– Nem gondolkodom – vonta meg Gino a vállát.
– Én csak operatőr vagyok...
– Valahány operatőrt ismerek, a lelke mélyén mind meg van győződve arról, hogy lényegesen jobb rendező válna belőle, mint abból a kripliből, akivel dolgoznia kell. Tehát mit gondolsz?
– Hát... ha engem kérdezel, ami, ugye, megtörtént, azt mondanám, hogy ez a pasi százszor jobb, mint az a kiklopfolatlan marhafelsál, akit a mentő elvitt. S ha a muszterek olyanok lesznek, amilyennek remélem, akkor lehet, hogy tiéd az évszázad felfedezése. Mármint a tizenegyedik évszázadé. Még hogy színművészet!
Barney belepöckölte a cigarettát a sötétbe.
– Magam se gondoltam másként.

10. FEJEZET

Barney erőlködött, hogy túlkiabálja a lakókocsi tetejére zúduló eső dörömbölését.
– Biztosan tudta, mit ír alá? – meredt kétkedőn a reszkető kézzel megrajzolt X-re és a hüvelyklenyomatra.
– Persze – felelt Jens Lyn. – Magam olvastam fel neki mind az eredeti angolt, mind az ónorvégot. Mindennel egyetértett, tanúk előtt írta alá a szerződést.
– Remélhetőleg sose tesz szert jó ügyvédre. Hiszen ennek a szerződésnek az alapján ő, a férfi főszereplő, kevesebbet keres, mint a stáb akármelyik tagja, ideértve a vécés nénit a mozgóvécéből.
– Semmiféle kereset vagy panasz sem merülhet fel, mert Ottar maga javasolta a fizetési feltételeket. Naponta egy palack Jack Daniels, és havonta egy ezüstmárka.
– Ennyi ezüst egy fogtöméshez se elég.
– Ne feledkezzünk meg a két világ relatív gazdasági helyzetéről – oktatott Jens legjobb tanári modorában, mutatóujját figyelmeztetően felemelve. – Az itteni gazdaság elsősorban az áru- és termékcserén alapszik, készpénzzel, azaz érmével alig-alig eszközölnek fizetést. Következésképp az ezüstmárka értéke lényegesen nagyobb, nem is hasonlítható a hazai, tömegtermeléssel gyártott érme árához. Jobb, ha a vásárlóértékeket vetjük egybe. Egy ezüstmárkáért itt rabszolgát lehet venni. Két márkáért...
– Jó, már értem. Aztán van itt még valami. Mit gondolsz, kitart Ottar a film végéig? Jens vállat vont.
– Ez ám a pompás válasz – Barney megdörzsölte hüvelykujjával fájós halántékát, és kibámult az ablakon az ólomszínü égre és a lezúduló eső függönyére. – Már két napja zuhog így. Sose lesz vége?
– Erre számítanunk kellett. Ne feledkezz meg róla, hogy a tizedik évszázad időjárása enyhébb a huszadikénál, hála a Kis Éghajlati Optimumnak, viszont még mindig az északi Atlanti-óceánon vagyunk, az északi szélesség ötvenkilencedik foka körül, ahol az éves csapadékmennyiség...
– Kímélj meg az akadémiai székfoglalódtól! Biztosnak kell lennem abban, hogy Ottar a film végéig kitart, különben el se kezdhetem a forgatást. Akármikor foghatja magát, és elvitorlázhat innen az új hajójában, vagy bármi egyebet is csinálhat, ami egy ilyen vikingnek az eszébe jut. Tényleg... voltaképpen mit keres itt? Igazán nem ilyennek képzelném a boldog szántóvetőt...
– Száműzetésben van. A jelek szerint nem volt különösebben ínyére, hogy áttérjen az Olaf Tryggvessn irály szája íze szerint való kereszténységre, és miután legyőzték a csatában, menekülnie kellett Norvégiából.
– Mi a kifogása a kereszténység ellen?
– Olaf először alávetné őt a kígyó istenítéletének. Ez abból áll, hogy egy lurhorn, azaz nagyméretű, bronz harci kürt fúvókáját jó mélyen lenyomják az áldozat torkán, a kürt öblébe beletesznek egy mérges kígyót, a kürtöt lezárják, és addig hevítik, míg a kígyó a pogány torka felé keres szabadulást. Ha megússza, áttérhet.
– Roppant vonzó. Mi történt, miután elhagyta Norvégiát?
– Útban Izland felé viharba kerültek, a hajójuk is megrongálódott, ő és néhány embere itt vergődtek partra. Az egész nem sokkal a mi első látogatásunk előtt történt.
– Honnan van a háza, ha hajótörést szenvedett?
– Azt aztán nem tudom. Talán megölték az előző tulajdonost, és beleültek a birtokába.
– Micsoda életmód... azért mégiscsak szerencsénk van. Talán itt marad, amíg berúghat a költségünkön.
Bevágott az eső és a szél, ahogy Amory Blestead rájuk nyitotta az ajtót. Egész testével az ajtónak kellett feszülnie, hogy ismét becsukhassa.
Akaszd fel a gönceidet, hadd csöpögjenek! – fogadta Barney. – A főzőlapon találsz kávét. Hogy áll a díszlet?
– Majdnem kész. – Amory a cukrot kevergette a kávéjában. – Kivertük a ház hátsó falát, hogy beférjünk a kamerával és a világosítással, beborítottuk furnérral, a tetőt négy lábbal magasabbra emeltük. Sokkal könnyebb volt, mint gondoltam. Egyszerűen felemeltük a mestergerendákat, jött vele az egész tető, a helyi munkaerő meg gyeptéglát vágott, és megemelte vele a falakat. Ezek a fickók aztán tudnak dolgozni.
– Méghozzá olcsón – tette hozzá Barney. – Ennél a filmnél mind ez idáig a büdzsé az egyetlen, ami rendben alakul. – Átpörgette a forgatókönyv rendezői példányát, piros ceruzával megjelölt egyes jeleneteket. – Csinálhatunk néhány belső felvételt?
– Amikor csak akarod.
– Hát akkor ugorjunk a gumicsizmákba. Mi a véleményed a muszterekről, Amory?
– Abszolúte elsőrangúak. Ez a viking őstehetség, igazi telitalálat.
– Na igen – Barney a ceruzáját rágta, majd lecsapta. – Reméljük. Talán végigcsinál még egy-két jelenetet. Kérdés, meddig bírja a forgatást. Szerettem volna egyszerű helyszíni felvételekkel kezdeni, partraszállás meg hajóra szállás, meg hősiesen belenézünk a naplementébe, de ezt agyonvágta az időjárás. A belsőkkel kell kezdenünk. Imádkozzatok és fohászkodjatok!
Süvöltve verte az eső a dzsip oldalponyváját. A domboldalon lassan végighaladó autó habosra kavarta a sarat a keréknyomban, melyet a tábor forgalma ásott. Ottar háza körül egy kupacban parkoltak a járművek. Messze fölébük magasodott a tompán dohogó generátorkocsi. A lehető legközelebb gurultak a házhoz, majd végigtocsogtak az ösvényen. A háziszolgák csaknem mindannyian az eresz alatt húzták meg magukat. Boldogtalanul csöpögve ácsorogtak ott, kitéve az időjárás viszontagságainak, mert kellett a hely odabent a forgatáshoz. A furnérajtó résnyire volt kitámasztva, hogy beférjen a vaskos kábelköteg. Barney benyomakodott.
– Eresszünk be ide egy kis fényt! – mondta, miközben kirázta magát átázott kabátjából. – És takarítsátok el a tömeget onnan az alvégről! Látni akarom azt az ágykamrát.
– Vigyázz, ne kend össze magad, az antik máz még ragad – mutatott Amory a falba illesztett dupla ajtókra.
– Nem rossz – nézegette Barney. Jens Lyn horkantott.
– Nem rossz? Hát hiába magyaráztam, hogy az efféle egyszerű házban a lakók a fal melletti alvópadokon alszanak, azokon, ni, bár elképzelhető, hogy esetleg ágykamrát is használnak, falba épített, ajtóval elzárt kamrát. Olyat, ami elég kicsi ahhoz, hogy a test melegét visszatartsa. Ez az ágykamra célja. – Kitárta az öt láb magas ajtókat. Laticelmatraccal és nejlonlepedővel bélelt kis szoba tárult fel. – De ez... ez visszataszító! Egyetlen részlete sincs, mely akár a lég...
– Nyugalom, doki – Barney a keresőn keresztül szemlélte az ágykamra belsejét –, ne felejtsd el, hogy filmet akarunk forgatni. Abba a koporsóba, amiről te beszélsz, nem lehet bezsúfolni két embert és egy felvevőgépet. Rendben, vihetik a hátát.
Két ács leszedte a kamra hátoldalát. Állványra helyezett kamera állt mögötte.
– Befelé, Gino – rendelkezett Barney –, hadd fussak végig a cselekményen! Ez az ötvennégyes beállítás. Épp jókor jöttél, Ottar, mindjárt színpadra lépsz.
A több réteg műanyag esőkabátba burkolt viking becsörtetett. Esernyővel a kezében kotkodácsolva loholt a sarkában a sminkes. Az esernyőt Ottar feje fölé igyekezett tartani.
– Hello, Barney! – üvöltötte Ottar. – Jól én nézek, ugye?
Valóban jól festett. Fürdőkádban megsikálták – a vizet háromszor cserélték –, haját, szakállát megmosták, színfrissítő öblítővel átöblítették, megszárították, rövidebbre vágták, megfésülték. Ruf viking szerelését kiengedték, átszabták Ottar masszív termetére. Nagyszerű benyomást keltett, s ezt kellőképpen élvezte is.
– Óriási vagy – ismerte el Barney. – Olyan pompásan nézel ki, hogy érdemes új képeket csinálni rólad. Szívesen nézegeted őket, ugye?
– Jó ötlet. Én jól nézek képeken.
– Helyes. Figyelj, elmondom, mit kell tenned. –Barney becsukta az ágykamra ajtaját. – Én odabenn leszek a kamerával, te ideállsz, kinyitod az ajtót... így, és amikor szélesre van tárva, lenézel az ágyra, és lassan elmosolyodsz. Ez az egész.
– Elég hülyén hangzik. Inkább idekint mosolyognék.
– Értékelem a javaslatodat, Ottar, de jobb, ha az én módszeremnél maradunk. Végül is napi egy palack italt és havi egy márkát keresel, hát nem árt, ha teszel is érte valamit.
– Így van. Mindennap. Hol a mai palack?
– Majd ha végeztél a mai munkával, egyelőre viszont el se kezdtük. Állj csak ide, én meg megyek befele a kamerával. – Fejére borított egy esőkabátot, és kicaplatott.
Sok utasítást kellett még ordítani és még ugyanannyiszor  újrakezdeni a felvételt, míg Ottar megértette, hogy mit is akarnak tőle. Ismét becsukták az ajtókat.
– Felvétel – kiáltotta Barney. – Indít! – A kamera halk berregéssel filmezte az ágykamra sötétjét. Az ajtók hatalmas lendülettel feltárultak. Az egyik kilincs Ottar kezében maradt. Dühödten földhöz vágta.
– Ördög és pokol! – vicsorogta. Barney mély levegőt vett.
– Nem éppen így kell a jelenetet játszani, Ottar. Éld bele magad a szerepedbe! Váratlanul hazajöttél, fáradt vagy. Kinyitod az ágykamra ajtaját, hogy lepihenj. Lenézel, ott látod az alvó Gudridot, és rámosolyogsz.
– Senki Gudrid szigeten sincs.
– Slitheyt hívják Gudridnak ebben a darabban. Ismered Slitheyt, nem?
– Persze. Ő most nincs itt. Azt mondom, ez elég butaság, Barney.
Barney éppen elég tehetségtelen és közönyös színész rendezője volt már. Az ilyen kifogásokat lendületből hárította.
– Várj egy pillanatot, mindjárt megpróbáljuk még egyszer.
Most is sok zörgés, morgás, panaszkodás hallatszott belülről, végül azonban csak feltárultak az ajtók, ezúttal lassabban, és Ottar benézett. Harciasán farkasszemet nézett a kamerával, majd az ágyra pillantott, és lassan megváltozott az árckifejezése. Szemöldöke kisimult, szája sarkai boldog mosolyra húzódtak, szeme szélesre nyílt. Kinyújtotta a kezét.
– Ennyi! Remek volt – Barney fürgébben mozgott, és felkapta az ágyról a Jack Danielst, mielőtt Ottar elérte volna. – Félreteszem későbbre. Auu!
A viking elkapta a csuklóját. Barney úgy érezte, hidraulikus présbe szorult a karja. Bénult ujjai közül kihullott a palack. Megnyomorított csuklóját dörzsölgetve visszament a házba, és azon tűnődött, vajon nem tévedett-e mégis a szereposztásban.
Befutott Slithey is. Kihámozták gumicsizmáiból, esőkabátjaiból, és több méter nejlont tekertek le róla. Most mezítláb, áttetsző hálóingében vacogott. Testhez álló, hússzínű kezeslábast viselt, mélyen dekoltált, átlátszó köntössel. Az összhatás káprázatos volt.
– Nagyon autentikus jelmez, mondhatom – jegyezte meg Jens metszőén, majd sértetten távozott. Ottar boldogan szopogatta a zsákmányát, és mindenkire fütyült.
– Fázom – jelentette be Slithey.
– Szereljetek az ágy fölötti lámpák mellé egy hősugárzót! – rendelkezett 
Barney. – A negyvenhármas beállítás, Slithey, mássz be, és csukd magadra az ajtót! Odabenn elég meleg van.
– Nem akarok tüdőgyulladást kapni.
– A te szigeteléseddel, szépségem, ha akarnál, se kaphatnál.
Rövid jelenet volt, alig néhány másodperc, filmforgatásnál azonban mindenhez időre van szükség. Még be sem fejezték, Ottar már a fele palackkal végzett, és boldogan dudorászott a sarokban.
– Gyerünk, az ötvenötös beállítás jön, te következel, Ottar, légy szíves, tedd félre egy kicsit a fizetésedet! Az ital hatására Ottar sokkal békésebben csörtetett az ágykamrához. Lenézett a csábosán elterülő 
Slitheyre, aki a vikingnek kikiáltott navaho pokróc alatt hevert a túlméretezett ágyon.
– Ő álmos? – érdeklődött Ottar. – Alváshoz túl sok fény.
– Igen jó megfigyelés, Ottar, de még a forgatásnál tartunk. Elmondom, mit várunk tőled. – Barney az ágy mellett állt, onnan magyarázott: – Éppen most nyitottad ki az ajtókat. Lenézel az alvó lányra. Szép lassan kinyújtod a kezed, és megérinted a haját. Gud-rid felébred, látványosan megretten, menekülni próbál. Te kineveted, leülsz az ágy szélére, magadhoz húzod? megcsókolod. Gudrid eleinte ellenáll, ám később a gyűlölet szerelemmé változik, a karjai lopva köréd fonódnak, s ő is viszonozza a csókot. A kezed lassan a vállpántjához kúszik, ügyelj, hogy ezt a pántot válaszd, a másikat felragasztottuk, és óvatosan lehúzod a válláról. Ennyi az egész. Itt megállunk, a többit a közönség fantáziájára bízzuk, márpedig igen élénk fantáziájuk van, elhiheted. Úgyhogy most fussunk végig még egyszer az egészen.
Átkozottul nehéz munka volt, mivel Ottart a legcsekélyebb mértékben sem érdekelte a jelenet. Minduntalan a whisky felé pillantgatott, nehogy baja essék. Barneyról szakadt a veríték, míg a viking fásult mozdulataival küszködött. Végül jobbnak látták, ha a Máskát az ágy végébe helyezik, a kamera látóterén kívül. Így Ottar legalább nagyjából a kellő irányba nézett.
Barney beleivott a vegyszerízű vízbe, és még egyszer odaállította Ottart a döngölt padlóra karcolt vonalakhoz.
– Elkezdjük – mondta. – Hangot nem veszünk fel. Majd én végigdirigálom a jelenetet. A többiek pedig fogják be a szájukat, mert olyan lesz hamarosan ez a beállítás, mint egy kocsmai kugliparti. Kamera indul!
Gyerünk, Ottar, lenézel, ez az, nem arra az istenverte palackra, kinyújtod a kezed, megérinted a haját. 
Slithey felébred, nagyszerű, remekül csinálod, most leülsz, el ne törd az ágyat! Oké, most magadhoz húzod, és jöhet a csók.
Ottar ujjai átfogták Slithey meztelen karját. Háta rögvest kiegyenesedett, egy szempillantás alatt elfelejtette a palackot. Slithey hormonális csodája a tizenegyedik században éppoly jól működött, mint a huszadikban. Ottar orra beszívta az illatosított női test szagát, s Barney rendezői utasításai egyszerre fölöslegessé váltak.
– Nagyon jó! – kiabálta Barney. – Szenvedélyes ölelés és csók, de te ellenállsz, Slithey!
Slithey vonaglott Ottar karjaiban, s összeszorított öklével csépelte a viking masszív mellkasát. Félrehúzta a fejét.
– Nyugi, ősember, nyugi! – de Ottar máris újra csókolta.
– Óriási! – lelkesedett Barney. – Nehogy abbahagyd a vonaglást, Slithey, egyszerűen tökéletes. Fektesd le, Ottar. Most jön a vállpánt.
Élesen reccsent az eltépett textil.
– Hé... mit csinálsz, te! – kiáltott Slithey.
– Sebaj! – nyugtatta Barney. – Majd kapsz másik hálóinget. Ez remek. És most megtörsz, Slithey. A gyűlölet égő szerelemre vált. Nagyon jó...
– Nézzétek, mit csinál... – ámult Amory Blestead.
– Ennyi. Nagyon jó. Felhasználjuk. Azt mondtam, ennyi! Ottar, vidd onnan a kezed! Slithey... vége a jelenetnek!
– Hű! – lelkendezett az egyik díszletező.
– Állítsa le őket valaki!
– Miért...? Láthatólag élvezik... meg én is! – Végigtépett ruha reecsenése festette alá Slithey boldog kuncogását.
– Elég ebből! – szólt Barney élesen. – Csak a vállpántot. Ez mégis sok! Túlmegy minden határon! Ottar! Azt már nem!
– Tyűha! – jegyezte meg.valaki. Aztán már csak Ottar gőzgépduhogása törte meg a csendet.
Barney bevágta az ajtókat. Bentről hosszan elnyújtott, boldog sikoltás hallatszott. Barney elfordult. Ott látta Ginót a kamera fölé hajolva.
– Mit művelsz? – ordított rá. – Ennyi!
– Ennyi, hogyne – motyogta Gino. Lassan felemelkedett a kamera mögül.
– Utoljára mondom, nem hallottad, ENNYI!
– Ennyi? Nem, nem hallottam, nyilván másra figyeltem.
– Azt akarod mondani... hogy végig ment a felvétel?
– Úgy bizony – Ginó szája a füléig ért. – Azt hiszem, valami egészen újszerű dolgot sikerült produkálnia a cinéma vérité műfajában, Mr. Hendrickson.
Barney az ajtót bámulta, és reszkető kézzel kotorászott cigaretta után.
– Meghiszem azt. Bár nem valószínű, hogy a nyers változatot Skandinávián kívül bárhol bemutathatnánk.
– Dr. Masters használhatná.
– Ismerek egy fickót a Beverly Hillsen, kanmurikhoz kölcsönöz filmeket, biztos venne egy kópiát –mondta Amory.
Elhallgattak, mert boldog nevetés tört fel a bezárt ajtók mögött.
– S ha elgondolom, hogy van még egy üveg  whiskyjük is odabenn... – jegyezte meg irigykedve az egyik ács.

11. FEJEZET

– Ha van valami, amit igazán szeretek a tizenegyedik században – szónokolt Barney, fehér húst döfve villájára –, az a tengeri koszt. Mivel magyarázza ezt, professzor? Nincs környezetszennyezés, vagy mi?
– Inkább azzal, hogy korántsem tizenegyedik századi tengeri kosztot eszik, Mr. Hendrickson.
– Ugyan már, professzor! Ne akarja elhitetni velem, hogy holmi magunkkal hozott mélyhűtött vacakot eszem. Oda nézzetek, mindjárt kiderül. Ha így marad, még ma felvehetjük a hazaérkezés maradékát.
Az ebédlősátor bejáratánál felgöngyölték a ponyvát. Tiszta kilátás nyílt a mezőkre, háttérben némi óceánnal. Hewett professzor odamutatott.
– A halak odakint gyakorlatilag azonosak a. huszadik századiakkal. Az önnek feltálalt trilobita azonban teljesen különböző rendből és korból származik, az ó-katalinai víkendezők hozták.
– Ez megmagyarázza azt a rengeteg csöpögő dobozt – Barney gyanakodva szemlélte a tányérját. – Egy pillanat. Ez, amit én itt eszem... ugye, semmi köze Charley Chang szemeihez és fogaihoz?
– Semmi – nyugtatta meg a professzor. – Ne feledje, más korra tértünk át, mikor eldöntöttük, hogy a stáb tagjai két-két napot más korban tölthetnek, hogy a munka itt folyamatos lehessen. Szent Katalin szigete tökéletes üdülőhely, Mr. Chang is úgy találta. Aggasztotta azonban a helyi fauna. Ez az én hibám volt. A devonban hagytam őt, amikor a kétéltűek kezdték elhagyni az óceánt. Többnyire ártalmatlan lények voltak, olyanok, mint a tüdőshal. A vízben azonban akadtak másmilyenek is...
– Tudjuk. Szemek és fogak.
– Ezért arra az eredményre jutottam, hogy a hétvégekre a kambrium bölcsebb választás volna. Semmi se zavarhatja a tengeri fürdőzőket, ami nagyobb az ártalmatlan trilobitánál...
– Már megint ezt a szót használja. Mi az a trilobita?
– Egy kihalt ízeltlábú. Ezt az életformát általában a rákfélék és a pókszabásúak közé sorolják. Néhány faja egészen apró. Amit ön fogyaszt, az a legnagyobb. Mintegy hatvan centiméter hosszú tengeri levéltetű.
Barney az asztalra ejtette a villáját, és nagyot húzott a feketekávéból.
– Fenséges ebéd volt – mondta. – És most, ha nincs ellene kifogásotok, megbeszélhetjük a vinlandi telepek kérdését. Megtaláltátok már?
– Nem túl jók a híreim.
– A trilobitáknál csak jobbak lehetnek. Halljam!
– Meg kell értenie, hogy az adott időszakra vonatkozó részletes ismereteim korlátozottak. Dr. Lyn azonban nagyszerűen ismeri a kor történelmét. Birtokában van a vinlandi felfedezésekről és telepekről szóló és az eredeti sagákban is fellelhető valamennyi adat. Az ő utasításai alapján jártam el. Időről időre gondot okozott, hogy alkalmas érkezési helyet találjunk, mivel Új-Foundland és Új-Skócia partvonala enyhén szólva szabálytalan. Végül persze ezt is megoldottuk. Bőségesen használtuk a motorcsónakot is. Így tehát biztosíthatom, Mr. Hendrickson, a lehető legalaposabb munkát végeztük.
– És mit találtak?
– Semmit.
– Ez aztán a kedvemre való hír – Barney odébb lökte hirtelen sült trilobiját. – Idehívhatnátok a dokit. Többet szeretnék hallani erről.
– Így igaz – Jens Lyn a lehető legborongósabb észak-baltikumi hangulatot hordozta. – Észak-Amerikában nincsenek viking telepek. Hallatlanul zavaros. A tizedik és a tizenharmadik század között minden lehetséges helyszínt bejártunk. Sehol semmi.
– Miből gondoltad, hogy találhatunk valamit? Lyn orrlyukai kitágultak.
– Hadd emlékeztesselek rá, hogy a Vinland Térkép. felfedezése óta nemigen vitatható: a vikingek átkutatták Észak-Amerikát, és településeket létesítettek. Feljegyezték, hogy 1121-ben Eirik Gnuppson püspök hittérítő missziót vezetett Vinlandba. A sagákban nem kevés vinlandi utazás és település leírása található. Csupán a települések pontos helyét fedi még homály. Expedíciónk célja éppen ennek tisztázása volt. Elméletileg több ezer mérföld hosszú partvonalat kellett volna átvizsgálnunk, mivel a sagákban említett Helluland és Markland pontos helyét illetően messzemenően eltérnek a vélemények. Gathorne-Hardy szerint 
Straumsfjord nem más, mint a Long Island-szoros, Hóp pedig a Hudson folyó torkolata. Más szaktekintélyek szerint azonban a partraszállásra másutt került sor, északabbra, Storm és Babcock Labradort és Új-Foundlandot  részesíti előnyben, Mowat pedig Hop helyét éppenséggel...
– Stop! Fütyülök a teóriákra! – szakította félbe Barney. – Jól értettem, épp most tájékoztattál arról, hogy az égvilágon semmiféle település léjére se találtatok bizonyítékot.
– Igen, de...
– Akkor az összes tekintély téved, nem?
– Hát... igen – látta be Lyn fölöttébb boldogtalanul.
– Ne bosszankodj! – vigasztalta Barney, magasra emelve a csészéjét, hogy a pincérnő ismét teletölthesse kávéval. – írhatsz róla te is egy könyvet, és akkor majd te leszel az új tekintély. Engem azonban jobban érdekel, hogy mi mihez kezdünk. Hadd emlékeztessem a jelenlevők közül azokat, akik nem olvasták a forgatókönyvet, hogy a tervezett cím Viking Kolumbusz. A film Észak-Amerika viking felfedezésének, az első településeknek a sagája lesz. Mit tegyünk? Azt terveztük, hogy a társaságot átszállítjuk a viking településekhez, s ott fejezzük be a forgatást. Települések viszont nincsenek. Mit tehetünk? Jens Lyn az öklét harapdálta, majd felnézett.
– Elmehetnénk Norvégia nyugati partjára. Ott is vannak északi települések, s helyenként a táj hasonlít is Új-Foundlandra.
– Van ott elég indián, akiket felbérelhetnénk a nagyszabású csatajelenetekhez?
– Egy sincs.
– Akkor ez kilőve. Talán legjobb lesz, ha megkérdezzük helyi ügynökünket. – Barney körülnézett a sátorban. Ottar a legtávolabbi sarokban ült, éppen újabb fehéren gőzölgő trilobitahalmokon rágta át magát. – Menj oda, Jens, zavard meg az ebédjét. Mondd meg neki, hogy majd később folytathatja a repetázást.
– Ottart hívattad? – a viking odatrappolt, és levetette magát a padra.
– Mit tudsz Vinlandról? – kérdezte Barney.
– Semmit.
– Azt akarod mondani, hogy nem is hallottál róla?
– Persze hallottam a skald verseket róla, és beszéltem Leif Eriksonnal az útjáról. Én nem láttam, nem tudok róla semmit. Egy évben majd elmegyek Izlandra, utána Vinlandra, nagyon gazdag leszek.
– Miért? Arany? Ezüst?
– Fa – mondta Ottar. Hangján érződött a megvetés mindenki iránt, aki még ennyit se tud.
– A grönlandi települések számára – magyarázta Jens. – Arrafelé mindenféle fa abszolút hiánycikk, elsősorban a keményfa, amit hajóépítéshez használnak. Egyetlen hajórakomány keményfa vagyont érhetne Grönlandon.
– Hát akkor helyben vagyunk – állt fel Barney. –Mihelyt befejeztük itt a forgatást, kifizetjük Ottart, és mehet Vinlandra. Előre ugrunk az időben, Vinlandon találkozunk vele. Felvesszük az indulását, készítünk néhány tengeri felvételt az utazás bemutatásához, felvesszük érkezését is. Összegányolunk egy-két viskót, hogy legyen település, adunk a helyi törzsnek pár marék kacatot, hogy felégessék, és kész a film.
– Jó ötlet. Vinlandon sok fa – jelentette ki Ottar. Jens Lyn tiltakozni próbált, aztán vállat vont.
– Ki vagyok én, hogy panaszkodjam? Ha Ottar elég bolond, és kötélnek áll, csak hogy elkészüljön a filmed, hát tegye. Egyetlen sagáról sem tudunk, amely említené, hogy egy Ottar nevű illető Vihlandra utazott volna, mivel azonban a többi sagát se támasztja alá semmi, nincs okom akadékoskodni.
– Megyek befejezni ebédet – közölte Ottar. Barney kiment. Titkárnője várta, karjában dossziékkal.
– Nem akartam ebéd közben zavarni.
– Miért ne? Azután, amit ma ettem, az emésztésem már sose lesz a régi. Tudja maga, mik azok a trilobiták?
– Persze. Nagy, vonagló dögök, hálószámra fogdostuk őket Ó-Katalinán. Éjszakánként reflektorral halásztunk rájuk, aztán tábortüzet raktunk, és nyársonsültet vacsoráztunk sörrel. Magának is...
– Nekem aztán nem. Miért keresett, Betty?
– A blokkolókártyák és a munkaidő-nyilvántartás miatt. Elsősorban a hétvégék miatt vagyok bajban. Tudja, a szombatokat és vasárnapokat mindenki Ó-Katalinán tölti, csak maga nem. Az elmúlt öt hét alatt egy napot se vett ki.
– Ne aggódjon értem, kedves Betty! Amíg ez a film nincs dobozban, nekem nem lesz nyugovásom. Mi a problémája?
– Néhány könnyűbúvár egyszerre négy napot szeretne ott tölteni. Azt ajánlották, hogy feladják a következő hétvégéjüket. A nyilvántartásom már így is áttekinthetetlen, s ha ez is beüt, megeszi a fene az egészet. Mit tegyek?
– Sétáljon el velem Ottar házához. A testmozgás, jólesik. A part mentén megyünk. – Barney csöndben gondolkodott egy percig, mialatt a parton bandukoltak. – Megvan. Fütyüljön a hét napjaira, maradjon a darabszámnál. Aki öt napot dolgozik egyhuzamban, jogosult két napra Ó-Katalinán. Ha négy napra akarnak menni, tizet kell egyhuzamban dolgozniuk, és az övék négy nap a tizenegyediktől a tizennegyedikig. A napjaikat a maga könyvében is és a blokkolókártyákon is nyilvántartjuk, hiszen itt is blokkolnak és Ó-Katalinán is. Mivel akár két –, akár négynapos útra mennek, mindenképpen csak fél órára veszik igénybe az időemelvényt, a munka tehát folyamatosan halad, és ez az, ami számít. Így tartsa nyilván a munkaidőt, a többit én elintézem L. M.-mel és a bérosztállyal, amikor visszaérünk.
Az öblöt határoló hegyfokhoz értek, amikor meghallották, hogy folyamatosan bőgő kürttel nyomukban bukdácsol a dzsip.
– Na, mi van már megint? – kérdezte Barney. – Baj, anmyi szent. Senki se rohan igy azért, hogy jó hírt közöljön. – Boldogtalan arckifejezéssel várt, míg a dzsip odaért. Dallas ült a volánnál. Sikerült lefékeznie a kocsit, anélkül hogy túl sok kavicsot szétspriccelt volna.
– Valami hajó áll be az öbölbe – jelentette. – Amióta leadták a drótot, mindenki téged keres.
– Jó, most megtaláltál. Mi van, viking rajtaütés, mint a múltkor?
– Amit tudtam, elmondtam – Dallas látható elégedettséggel rágcsálta a fogpiszkálóját.
– Mondtam, hogy baj van – Barney bemászott a kocsiba. – Menjen vissza a táborba, Betty, hátha megint csetepaté lesz.
Mihelyt megkerülték a hegyfokot, meglátták a hajót. Hatalmas jószág volt, széles vitorlával, fürgén siklott az élénk hátszélben. A filmesek mind a ház mögötti dombon álltak egy kupacban, a helybéliek viszont integetve és kiabálva rohantak a partra.
– Újabb mészárlás – jósolta Barney. – És máris ott az én szenzációhajhász operatőröm, hogy az egész vérontást rögzíthesse technikolorban. Gyerünk, hátha ezúttal elejét vehetjük az öldöklésnek.
Gino a parton állította fel a kameráját, ahonnan egyaránt fényképezhette a fogadóbizottságot is és az érkező hajót is. Közelebbről már az is nyilvánvaló volt, hogy a dolgok jobban álltak, mint ahogy Barney feltételezte. Az északiak boldogan nevettek és integettek, kezeikben sem szorongattak fegyvert. Ottar nyilván egyenesen iderohant, mihelyt értesült a hajó érkezéséről. Most térdig a vízben állt és hangosan kiabált. A hajó egyre közeledett. A vitorlát leeresztették, a hajó a maradék lendülettel felfutott a partra, s nagy csikorgás közepette megállt. A kormánylapátnál álló magas, vörös szakállú férfi előrefutott, s Ottar mellé ugrott a tajtékos vízbe. Üdvözléseket kiabálva ölelgették egymást.
– Közelíts rá arra a medveölelésre! – utasította Gi-nót Barney. – És még csak engedélyt se kell szereznem, se egyetlen centet fizetnem akármelyiküknek! – motyogta boldogan, míg a zajos jelenetet figyelte.
A filmesek lassanként leszivárogtak a dombról, mivel láthatóan nem kellett erőszaktól tartani. A háziszolgák söröshordókat görgettek elő. Barney átsétált Jens Lynhez, aki Ottart és az újonnan jöttét figyelte, amint örömkiáltások közepette csapkodják egymás bicepszét.
– Mi folyik itt? – kérdezte Barney.
– Régi barátok, s most azt bizonygatják egymásnak, hogy mennyire örülnek a találkozásnak.
– Eléggé nyilvánvaló. Kicsoda a vörös szakállú?
– Ottar Thorhallnak szólította. Lehet, hogy ő az izlandi Thorhall Gamlisson. Együtt vikingeskedett Ottarral, Ottar gyakran és nagyon melegen beszélt róla.
– Most miért üvöltöznek?
– Thorhall azt mondja, örül, hogy Ottar meg akarja vásárolni a hajóját, mert ő a maga részéről vissza akar menni Norvégiába, és erre éppen megfelel neki Ottar hosszú hajója. Kéri a fizetség második részét.
Ottar hangosan csattanó, egytagú szóval válaszolt.
– Ezt értem – mondta Barney. – Elég régóta vagyunk itt, ennyit én is fölszedtem a nyelvből.
A kiabálás felhangosodott, és egyre kellemetlenebb felhangok társultak hozzá.
– Ottar úgy véli, hogy Thorhallt megszállták a gonosz lelkek... illar vaetíir..., mert ő semmiféle hajót se vett. Thorhall szerint Ottar egész másként énekelt, amikor három hónapja odalátogatott, élvezte a vendégszeretetet, és megvette a hajót. Ottar most már biztosra veszi, hogy Thorhall a gonosz lelkek martaléka, mert egy éve nem hagyta el a szigetet, s úgy véli, hasznos lenne lyukat nyitni Thorhall fején, hogy a rossz lelkek egy részét kiengedjék. Thorhall viszont utal rá, hogy mihelyt a fejszéje a kezében lesz, megmutatja, melyik fejet kell kinyitni...
Barney fejében hirtelen összeállt a kép. Kiszakította magát a nézőtéri hangulatból, mellyel a véresen komoly bokszmeccsre készülődő nehézsúlyúakat figyelte.
– Stop! – üvöltötte, de mindketten fütyültek rá. Újra próbálta, ezúttal ónorvégül: – Nemit sladarl {Hagyjátok abba!} –, az eredmény ugyanaz volt. – Lőjetek néhányat a levegőbe! – kiáltotta Dallasnak. – Le kell törnünk a balhét, mielőtt komolyan belekezdenek.
Tex a parti kavicsok közé lőtt. Ide-oda pattogtak a szétlapult lövedékek, majd sikoltva repültek a vízbe. A két viking megfordult, személyes nézeteltéréseik átmenetileg háttérbe szorultak. Barney odarohant.
– Ottar, figyelj rám, azt hiszem, tudom, mi a baj!
– Én tudom, mi a baj – morgott Ottar, összeszorítva pöröly nagyságú öklét. – Senki se nevezze Ottart egy...
– Nem olyan nagy a baj... szimpla véleményeltérés – Barney Ottar karját rángatta, de egyetlen milliméterrel se tudta elmozdítani. – Doki, vidd magaddal 
Thorhallt a házhoz, és hívd meg néhány sörre, amíg én Ottarral tárgyalok.
Dallas még néhányat lőtt a levegőbe, nehogy ellankadjon a beszélgetés. A két vikinget végül szétválasztották, és Thorhall odábbállt, hogy igyon egyet.
– El tudsz vitorlázni Vinlandba a saját hajódon? –kérdezte Barney.
Ottar még mindig alig látott a méregtől. Másodpercekig pislogott, és a fejét rázta, mielőtt eljutott volna hozzá Barney kérdése.
– Hajó? Mi van a hajómmal? – kérdezte végül. Barney türelmesen megismételte a kérdést. Ottar teljes határozottsággal nemet intett.
– Ostoba kérdés – jelentette ki. – Hosszú hajó jó rajtaütésre, folyókon felfelé, part mentén. Nem jó nagy tengeren. Keresztül menni óceánon, knorr kell. Ez knorr.
A különbségek teljesen nyilvánvalóvá váltak, amikor Barney keresni kezdte őket. A sárkányos orrú viking hajó hosszú, keskeny jármű volt, míg a knorr szélesen és magasan emelkedett ki a vízből, és legalább harminc méter hosszú volt. Minden szempontból megbízható, erőteljes járműnek látszott.
– És ezzel el tudnál menni Vinlandra?
– Persze – Ottar Thorhall felé pillantott, kezei ökölbe szorultak.
– Akkor miért nem veszed meg Thorhalltól?
– Még te is! – ordította Ottar.
– Várj, figyelj egy kicsit! Ha feldobnám a pénz egy részét, meg bírnád venni ezt a hajót.
– Sok márkába kerül.
– A vitorlázás költséges szórakozás. Meg tudnád venni?
– Talán.
– Akkor rendben. Ha Thorhall azt mondja, hogy néhány hónapja megvetted tőle, akkor úgy is van... ne üss meg! Én adom a pénzt, a prof visszavisz téged Izlandra, ott nyélbe ütitek az ügyletet, és minden rendben lesz.
– Miről beszélsz?
Barney odafordult Jens Lynhez, aki az egész tárgyalást végighallgatta.
– Ugye, te érted, Jens? Ma reggel megállapodtunk, hogy Ottar Vinlandra akar hajózni. Most kiderül, hogy ehhez másik hajóra van szüksége. Thorhall felbukkan, és közli, hogy Ottar két hónapja megvette tőle a hajót. Hát akkor úgy is volt. Úgyhogy egykettőre rendezd el a számára a vásárlást, mielőtt tényleg mindnyájan belebonyolódunk. Vidd magaddal Dallast, hogy biztonságban legyél, magyarázz el mindent Hewettnek. Használd a motorcsónakot. Menjetek mindenestül Izlandra... két hónappal ezelőtt, vegyétek meg a hajót, rendelkezzetek úgy, hogy ma érkezzék ide, és gyertek vissza. Fél órán belül végezhettek is. Vegyél fel néhány márkát a pénztárnál, hogy legyen mivel fizetni. Indulás előtt feltétlenül faggasd ki Thorhallt, tudd meg tőle, mennyit fizetett Ottar. Így biztos elegendő pénzt vihetsz magaddal.
– Értelmetlenséget beszélsz! – vitatkozott Jens. – Nem hiszem, hogy ez lehetséges lenne...
– Nem számít, mit hiszel. Fizetésért dolgozol. Tedd, amit mondok! Megolajozom Thorhall torkát, hogy mire visszaértek, jobb hangulata legyen.
A dzsip elporzott. Barney elindult, hogy felvidítsa a nyomott hangulatú ivászatot. A vikingek két csoportra szakadtak, az újonnan érkezettek a főnökük körül gyülekeztek. Sötét pillantásokban nem volt hiány, ital viszont alig fogyott. Gino is befutott, kezében palack, melyet az objektíves táskában rejtegetett mostanáig.
– Egy kortyot, Barney? – kínálta. – Igazi grappa az óhazából. Az itteni főzet nem megy le a torkomon.
– A tied alig jobb – közölte véleményét Barney.
– Próbálkozz Thorhallnál, neki valószínűleg ízleni fog.
Gino kihúzta a kukoricacsutkából készült dugót, és jót húzott a flaskából, majd Thorhall felé nyújtotta.
– Drekkit! – mondta tűrhető ónorvég kiejtéssel –, ok verid velkommir til Orkneyja! {Igyál... és Isten hozott az Orkney-szigeteken!}
A vörös szakállú viking elfogadta a kínálást. Nagyot kortyolt, köhögött, közelebbről is megnézte a palackot, majd újra ivott.
A Barney által megjósolt fél órára se volt szükség, hogy a dzsip visszatérjen. Mégis jutott elég idő arra, hogy az ivászat lendületet vegyen. Patakokban folyt a sör, a grappa is csaknem elfogyott. A jókedv érezhetően alábbhagyott, amikor Ottar a színre lépett. Thorhall gyorsan felállt, hátát a falnak vetette, Ottar azonban sugárzott a boldogságtól. Rávert Thorhall vállára, a következő pillanatban a veszély elmúlt. Mindenki megkönnyebbült, és amúgy istenigazából megkezdődött az ivászat.
– Hogy ment? – kérdezte Barney Jens Lynt, aki sokkal-sokkal óvatosabban mászott ki a dzsipből, mint Ottar. A néhány távol töltött perc alatt háromnapos szakállt növesztett, vérbelövéses szemei alatt nagy, fekete táskák díszelegtek.
– Thorhallt elég könnyen megtaláltuk – felelte rekedten. – Lelkes fogadtatásban volt részünk, és minden nehézség nélkül megvettük a hajót. Áldomást kellett azonban innunk a vételre, addig nem indulhattunk. A vigalom éjjel-nappal tartott, s több mint két nap telt el, míg végre Ottar az asztalra dőlve elaludt, és kicipelhettük, hogy hazahozzuk. Oda nézz, már megint iszik. Hogy bírja?
– Az egészséges életmód teszi, meg a rengeteg friss levegő. – Egyre hangosodott a kiabálás, szaporodtak a jókedvű északi átkok. Ottaron nyoma se látszott, hogy elpilledne az újabb mulatozás gyönyöreitől. –A jelek szerint férfi főszereplőnk és statisztáink nemigen dolgoznak ma már. Legjobb lesz, ha értekezletet hívunk össze, és megbeszéljük, hogyan intézzük a forgatást Vinlandon meg ezen a hajón... hogy is hívják?
– Knorr. Alanyeset. Hér ér knorrur, tárgyeset. Um knorr...
– Állj! Én se tanítalak filmet rendezni.- Szeretném közelebbről megnézni a knorrt. Elég stabilnak tűnik a kamera számára. Látni akarom, hány jelenetben használhatjuk. Aztán meg kell terveznünk a vinlandi találkozást, meg valahogy a hajóval is kapcsolatot kellene tartani. Rengeteg dolgunk van. A nehezén túl vagyunk, gurulhatunk a lejtőn... hacsak közbe nem jön valami.
Fejük fölött hangosan rikoltott egy sirály. Barney gyorsan kinyújtotta bal kezét, és hármat koppantott a knorr törzsén.

12. FEJEZET

– Megöllek, mannhundr! {Ó-norvég sértés, melyet „ember-kutya"-ként is fordíthatnánk, jelentésben azonban közelebb áll hozzá a német schweinhund} Vizet fröcskölsz arcomba! – üvöltött Ottar.
– Ennyi – Barney végigsétált a fedélzeten, és törülközőt nyomott Ottar kezébe. – A szöveged így szólt: „Ne nyúljatok ahhoz a vitorlához! Megölöm, aki egy ujjal is hozzá ér! Hadd dagadjon a vitorla! Én mondom nektek, közel a föld, érzem. Ne adjátok fel a reményt!" Ezt kell mondanod. Szó sincs vízről a szövegedben.
– Szándékosan lefröcskölt! – dühöngött Ottar.
– Természetesen. Ez a dolga. Ha a tengeren vagy, viharban, mérföldekre a szárazföldtől, a szél szórja tele permettel az arcodat. Ez hajózás közben sűrűn megesik. Mégse haragszol meg minden egyes alkalommal a tengerre, igaz? És nem is mondasz rá mindenféle sértést. 
– Nem tengeren. Szárazföldön, saját házam előtt.
Barney úgyis hiába magyarázta volna, hogy most filmet forgatnak, meg hogy a filmnek élethünek kell lennie, a színészeknek pedig bele kell élniük magukat a szerepükbe. A kelleténél legalább negyvennel többször elmondta már mindezt. A mozi az égvilágon semmit sem jelentett a viking férfiasság eme díszpéldányának.
– Meg vagyok lepve, hogy ennyire bosszantanak téged az ilyen jelentéktelen apróságok, mint az a kis víz. – Barney a kellékeshez fordult. – Légy szíves, Eddie, adj egy teli vödörrel, egyenest a szemem közé!
– Ahogy óhajtja, Mr. Hendrickson.
Eddie meglendítette a karját, s a vödör tartalmát a szélgép légáramába zuttyantotta. A bőséges permet kőkeményen csapódott Barney arcába.
– Pompás! – Barney alig bírta visszatartani a fogai vacogását. – Üdítő. Szeretem, ha vizet spriccelnek az arcomba. – Szája félig megfagyott, s ez a tény kísérteties jelleget kölcsönzött mosolyának. Itt az Orkney-szigeteken az őszi éjszakák a bőrig ázás nélkül is elég hidegek voltak. Így viszont a szél késként vágott keresztül a nedves ruhákon.
– Fröcskölj rám vizet! – rendelkezett Ottar. – Majd én megmutatom nektek, milyen jó a víz!
– Már jön is... és ne feledd a szöveged! – Barney kilépett a kamera látószögéből. A háttérvetítős odaszólt neki:
– Csaknem lefutott a film a háttérvetítő orsójáról, Mr. Hendrickson.
– Akkor egykettőre csévéljék át, különben itt töltjük az éjszakát.
A háttérvászonról eltűnt a viharos, felkorbácsolt tenger látképe. A stáb megkönnyebbülten szusszant egyet. A knorr mellé épített emelvényen a kellékesek bekapcsolták a szivattyúkat, és újra feltöltötték a hordókat tengervízzel. Ottar egyedül álldogált a partra húzott hajó kormánylapátjánál, és dühösen hunyorgott bele a világba. A hatalmas fényszórók vakítóan megvilágított színpaddá varázsolták a knorrt és mellette a partot. A világ többi része vaksötétbe burkolózott.
– Adjon egy cigarettát! – fordult Barney a titkárnőjéhez. – Az enyimek eláztak.
– Indulhatunk, Mr. Hendrickson – kiáltott oda a háttérvetítős.
– Nagyszerű. Mindenki a helyére. Kamera indul. – A két kellékes teljes testsúlyával a hosszú emelőkarok-ra nehezedett, minek következtében az Ottar lába alatti műfedélzet vészes himbálózásba fogott. – Felvétel.
Ottar összeszorított állkapoccsal nézett farkasszemet a szélviharral, s a kormánylapáttal viaskodott, melyet egy látótávolságon kívüli kellékes ki akart húzni a kezéből.
– Ne nyúljatok a vitorlához! – kiáltotta. – Thorra mondom, megölök mindenkit, aki hozzányúl. – Telibe kapta a permet, hidegen köhögött. – Nem bánom a vizet! Szeretem a vizet! Dagadjon a vitorla! Érzem, közel a föld. Tartsatok reményt!
– Ennyi – szólt Barney.
– A szabad szövegértelmezés élharcosa – fanyalgott Charley Chang. – Én nem egészen ezt írtam.
– Így hagyjuk, Charley. Ha csak ennyire tér el, én azt már telitalálatnak veszem. – Felemelte a hangját.
– Rendben, mára elég! Holnap reggel fél nyolckor kezdünk, hogy elkaphassuk a kora reggeli fényt. Jens, Amory, beszélni akarok veletek itt a hajón.
A hajóközépen álltak, a hatalmas árboc mellett. Barney sarkával a fedélzetet rugdosta.
– Tényleg elmegy ez az izé Amerikába?
– Nem fér hozzá kétség – jelentette ki Jens Lyn.
– Ezek a knorr típusú norvég hajók jobb és gyorsabb nyílt tengeri járművek voltak, mint Kolumbusz hajói vagy akár mint azok a brit és spanyol hajók, melyek öt évszázaddal később vitorláztak az új világba. A sagák nagyszerűen tükrözik ezeknek a hajóknak a történetét.
– Ne felejtsd el, mostanában kételkedni kezdtünk egyes sagák hitelében.
– Más bizonyíték is van. 1932-ben egy ilyen jármű másolata, egy alig húsz méter hosszú hajó megismételte Kolumbusz egyik nyugati útvonalát, és Kolumbusz leggyorsabb átkelésénél harminc százalékkal jobb időt futott. Makacsul tartja magát néhány félreértés e járművekkel kapcsolatban. Így például elterjedt az a tévhit, hogy hatalmas, szögletes vitorláik révén csak hátszéllel haladhatnak. A valóságban ezzel szemben öt vonáson belül manőverezhettek... manőverezhetnek. Sőt, roppant érdekes, hogy a haladási irányt a beita szóval jelölik, és ebből származik a hátszelezésre mindmáig használatos angol kifejezés...
– Ha te mondod, elhiszem. Mi ez a bűz?
– A szállítmány – mutatott Jens a fedélzeten sorakozó, szorosan leszíjazott kupacokra. – Hajófenék és egyéb raktártér híján a fedélzetre kell hordani mindent. – Mi a szállítmány? Pálpusztai sajt?
– Nem. Leginkább élelmet, takarmányt, sört, ilyesmit visznek. A szag a nyersbőr vitorlavászontól ered, melyet fókazsír kátránnyal és vajjal impregnáltak.
– Zseniális – Barney az árboc mögötti akna fedetlen nyílására bökött. – Mi van azzal a kézi pumpával, amit oda kellett volna szerelnetek? Ez a hajó el kell hogy jusson Vinlandra, különben oda a filmünk. Egyetlen elképzelhető óvintézkedést se hagyhatunk figyelmen kívül. Amory azt mondta, hogy a pumpa értékes újítás lenne. Hát akkor hol van?
– Ottar nem volt hajlandó felszerelni – magyarázta Jens. – Nem bízott benne. Félt, hogy elromlik, ő meg nem tudja megjavítani. Az ő módszerük abból áll, hogy az egyik ember beleáll az aknába, megmeríti a vödröt, a másik meg ezzel a faemeltyüvel átlódítja a vizet a palánkon. Van ennek a szisztémának egy alapvető előnye. Igaz, hogy kezdetleges, de mindig működik.
– Amíg vödrük és emberük van. Az meg biztosan lesz bőven. Jó, elfogadom. Nem akarom Ottart a saját mesterségére tanítani, csak szeretném, ha féltétlenül célba érne. Hol az a navigációs bigyó, amit beépítettél, Amory?
A hajótörzsbe építettük, ott nem lehet babrálni vele.
Egyszerű mutatós műszerben végződik, azt látja a kormányos.
– Mit gondolsz, beválik?
– Nem látok okot az ellenkezőjére. Ezek az északiak maguktól is kitűnő navigátorok. Általában nagyon rövid tengeri útvonalakat használnak, s az irány beállítását a hajó mögötti, illetve az előtti szárazföldön kijelölt tájékozódási pontok szerint végzik. Ismerik a tengeri áramlatokat meg a madarak szokásait, követni tudják őket a partra. Sőt, egész jól meg tudják becsülni, hogy melyik szélességi fokon vannak. Az Északi Sarkcsillag horizont feletti magasságát vizsgálják ehhez. Csak olyan segítséget adhatunk nekik, mely beleillik a saját rendszerükbe, azaz extra segítségként működik, és nem jár tragédiával, ha csődöt mond. Legkézenfekvőbb az volna, ha közönséges mágneses iránytűt adnánk. Ez azonban vadidegen a számukra, nem beszélve arról, hogy ennyire fenn, északon nagyon komplikált az iránytű használata, mivel sok errefelé a mágneses anomáliái, és számottevő a valódi és a mágneses észak eltérése.
– Ezt tehát nem tetted. Mit tettél?
– Girokompaszt, pörgettyüs tájolót építettem be a hajótestbe a farnál, és ezekkel az új típusú, hosszú élettartamú nikkel-kadmium elemekkel láttam el. Induláskor bekapcsoljuk, s legalább egy hónapig pörögnie kell, mielőtt az elemek kifújnak. A pörgettyüs tájoló egyike azoknak a vadonatúj, mikrominiatür, ingadozás- és precessziómentes eszközöknek, melyeket a rakétákhoz fejlesztettek ki. Ide, a kormányos melletti korlátba pedig beépítettük az iránykövető műszert.
Barney szemügyre vette a vastag üvegborítást, mely alatt tisztán látszott a fekete háttér előtt mozgó fehér nyíl. Az egyenletesen fekete műszerlapon csupán egy fehér pont díszelgett.
– Remélem – mondta Barney –, ez többet mond Ottarnak, mint nekem.
– El van tőle bűvölve – felelte Amory. – Egészen fellelkesedett. Lerajzolom, talán úgy érthetőbb. – Filctollat és noteszt húzott elő a zsebéből, és gyors mozdulatokkal rajzolni kezdett.

– A szaggatott vonal az északi szélesség hatvanadik fokát jelzi. Magától is ezen a szélességi fokon hajózna Ottar, hogy elérje a Farvei-fokot itt, Grönland csúcsán. Egyenesen nyugat felé haladna, és az Északi Sarkcsillag magasságát figyelve a hajót ezen a szélességi fokon tartaná. Mi sem teszünk mást, mint hogy a Farvei-fokra állítjuk a pörgettyűs tájolót. Ha az iránykövető műszeren a nyíl egyenesen a pontra mutat, akkor halad a hajó a helyes irányban. Éppen Grönland csúcsára érkeznek.
– Ahol áttelelnek Ottar egynémely rokonával. Eddig rendben. Mi lesz tavasszal, mikor tovább kell menniük? Ez az útvonal beviszi őket a Hudson-öbölbe.
– Át kell állítanunk az iránytűt – felelte Amory. – Ottar megvár minket, mi új elemeket teszünk be, és úgy állítjuk az iránytűt, hogy a Béllé Isle-szorosba vigye őket, ide, ni. Addigra már bízni fog a műszerben, és követi a jelzett irányt, még ha az nem is párhuzamos valamelyik szélességi fokkal. Különben is, a Keleti Grönlandi Áramlat ugyanebben az irányban folyik, azt meg ő is ismeri. Minden nehézség nélkül el fogja érni vagy Labradort vagy Új-Foundlandot.
– Tehát simán felfedezi Vinlandot – mondta Barney. – A kérdés most már csak az, hogyan fedezzük fel mi őt?
– Az elemekkel együtt egy rádió-visszajelzőt is beépítettünk. Ez automatikus jeladó készülék, mely a tőlünk kapott rádiójelre lép működésbe. Utána nincs más dolgunk, mint hogy használjuk a rádióiránykeresőt.
– Bombabiztosnak tűnik. Reméljük, az is. – Barney végignézett az alacsony mellvéddel szegélyezett fedélzeten  és a vékony árbocon. – Én az öblöt se merném átszelni ezen a hajón, no de nem is vagyok viking. Tehát holnap. Itt már végeztünk a forgatással. A hajó holnap vízre száll, ki-be futtatjuk a kikötő és az öböl közt néhányszor' filmezünk, a partról és a hajóról. Aztán bekapcsoljuk az automata postagalambodat, és mehetnek. Az a te bigyód meg legjobban teszi, ha működik, Amory, különben mindannyian Vinlandon maradunk, és az indiánokra bízzuk a házvezetést. Ha a kész filmet nem tudom magammal vinni, visszatérnünk is fölösleges.

*

Gino feje úgy bukkant fel a vízmeregető aknából, miíit a gémeskút vödre.
– Felhúzhatják. Kész vagyok. Barney Ottarhoz fordult, aki hanyagul támasztotta a kormánylapát rúdját.
– Szólj nekik, légy szíves!
A sötéten morgó, fáradt tengerészek még egyszer a csörlőhöz léptek. Egész nap mást se csináltak, csak fel-le húzták a vitorlát, és ide-oda csónakáztak az öbölben, míg a hajózási jelenetek készültek. Átfordult a csörlő dobja, az olajos rozmárbőr kötél nyekeregve bújt át az árboc tetején levő nyíláson, maga után vonta a terjedelmes gyapjúvitorlát, melynek súlyát tovább növelték a merevítőül bevarrt fókabőr csíkok. Gino kamerája végigpásztázta az árbocot, követte az emelkedő vitorlát.
– Az idő eltelt – mondta Ottar. – Ha ma akarunk indulni, akkor hamar mennünk kell.
– Majdnem végeztünk – nyugtatta meg Barney.
– Még egy jó képsort akarok rólatok, amint elhagyjátok az öblöt. Ez lesz az utolsó.
– Azt már reggel megcsináltad, belevitorláztok a hajnalba, mondtad.
– Az a partról készült. Most téged akarlak filmezni Slitheyvel a kormányrúdnál, amint otthonotokat elhagyva az ismeretlenbe hajóztok...
– Az én hajómon sose áll nő a kormányrúdhoz.
– Szó sincs arról, hogy kormányozzon. Csak melléd áll, esetleg ráteszi a kezét a karodra. Igazán nem kérek sokat.
Ottar ordítva osztogatta a parancsokat, miközben. a vitorla az árboc csúcsáig emelkedett. A felhúzókötelet úgy rögzítették, hogy egyszersmind az árbocrögzítő szerepét is betöltse. Most lassan letekeredett a csörlő dobjáról. A horgony kötelét a helyére erősítették. Újabb nekiveselkedéssel – Gino szorgosan filmezett – felvonták és a fedélzetre húzták a horgonyt, a kiliket, mely fakeretbe foglalt, jókora kő volt, és hínár lógott róla. A szél kidagasztotta a vitorlát. A hajó lassan teret nyert, Barney sietve állítatta be a kamerát.
– Slithey – szólt oda. – Gyorsan a színre!
Nem volt könnyű a telerakott knorr orrából a hátsó fedélzetre jutni. A fedélzeten mindössze két apró hálókamra volt, rakodóteret viszont egyáltalán nem építettek. Így nem csupán a szállítmányt zsúfolták össze a fedélzeten, hanem még vagy negyven embert, hat satnya tehenet és egy leszíjazott bikát, továbbá egy kisebb birkanyájat és két kecskét. Az utóbbiak a rakomány legtetején álltak. A fülrepesztő bőgés, bégetés, ordítozás minden gondolkodást meggátolt. Slithey keresztülvergődött a káoszon. Barney felsegítette az apró fedélzetre. Slithey fehér köpenyt viselt, mélyen kivágott tunikával. Hosszú szőke copfjai és széltől pirosra csípett arca még vonzóbbá tették.
– Állj oda Ottar mellé! – utasította Barney, ő maga meg kilépett a kamera látószögéből. – Kamera indul.
– Remek látványt nyújt a tarkójuk – közölte Gino.
– Ottar – kiáltotta Barney –, Thor szerelmére, fordulj meg! Rossz irányba nézel!
– Jó irányba a kormányzáshoz – makacskodott Ottar. Kezében tartotta a kormányrúd nyelét, mely oldalról szelte át a fedélzetet, s arccal a tovatűnő part felé fordult. – Amikor a szárazföldről kifutunk, mindig a partot kell nézni, hogy biztosak legyünk az irányban. Így kell csinálni.
Némi könyörgés, hízelgés, no meg vesztegetés árán Ottar hajlandónak mutatkozott rá, hogy Slitheyvel együtt a kormányrúd túloldalára álljon, ahol csak a válla fölött hátrapillantgatva tudott kormányozni. Slithey mellé állt, kezét a rúdon nyugtatta Ottar keze mellett, s elkészülhettek a felvételek a távolba vesző partról.
– Ennyi – mondta végül Barney, Ottar pedig megkönnyebbülten visszatért a rendes kormányosi pozícióba.
– A hegyfokon túl teszlek partra titeket.
– Rendben – felelte Barney. – Odarendelem rádión az egyik teherkocsit.
Az egyetlen kényes művelet a kamera átlódítása volt a palánkon. Miután a többiek partra szálltak, Barney hátramaradt, és megvárta, hogy a felvevőgép is biztonságba kerüljön. – Vinlandon találkozunk –nyújtotta a kezét. – Jó utazást! –
– Úgy lesz – Ottar összemorzsolta Barney kezét. – Keress nekem jó helyet! Víz, fű az állatoknak, soksok kemény fajú erdő.
– Megteszem, ami tőlem telik – ígérte Barney, s megpróbált életet dörzsölni elfehéredett ujjaiba.
A viking nem vesztegette az időt. Mihelyt Barney partra ugrott, megkönnyebbült ordítás és hangos szitkok közepette megparancsolta, hogy illesszék helyre a beitasst. Ennek a hosszú rúdnak az egyik vége a fedélzeten kialakított üregbe illeszkedett, a másik pedig a vitorla szélét rögzítette, mely így telibe kapta a szelet. A hajó utoljára futott ki a vízre, a nyílt tenger felé vette útját, a kiabálás és az állatok hangjai a távolba vesztek.
– Ajánlom nekik, hogy megcsinálják! – morogta félhangosan Barney. – Nagyon melegen ajánlom! –Heves mozdulattal megfordult, és bemászott a kocsiba. – Taposs a gázba! – mondta. – Irány az időemelvény! – A fele gond megszűnik, ha kiderül, eljutott-e a hajó Grönlandra. – Az aggodalmat nem csökkenthétté ugyan az időgép, de legalább megkurtította a várakozással és körömrágással töltött időt.
A táborban teljes volt a felfordulás. A sátrakat lebontották, a holmikat felpakolták, hogy az új helyszínre szállítsák őket. Barney mindebből semmit se látott. Türelmetlenül dobolt ujjaival a szélvédő peremén. Energiapocsékolás az egész költözködési manőver, ha a hajóval bármi történik. Még csikorgóit a fék, amikor Barney már kipattant a kocsiból az időemelvénynél. A dzsip már odafenn állt, Tex és Jens Lyn a professzort figyelték, amint a vremeatron telepeit tölti.
– Hol van Dallas? – kérdezte Barney.
– Szunyál – bökött arrafelé Tex a hüvelykujjával.
– Épp most?!
– Nélküle is mehetünk – mondta Tex. – Ehhez a munkához nincs mindkettőnkre szükség. Hisz nincs más dolgunk, mint hogy leszállítsuk Ottar téli whisky-adagját, ha már biztos, hogy rendben megérkeztek.
– Azt teszitek, amit mondok. Biztos, ami biztos, két embert akarok adni Jens mellé. Nincs szükségem balfogásokra. Megjött Dallas... lóduljatok!
Barney leugrott az emelvényről, a professzor pedig aktiválta a mezőt. Mint mindig, a megfigyelő szempontjából most is csupán a másodperc törtrészéig tartott az út. Az emelvény eltűnt, és pár méterrel odább mindjárt meg is jelent.
Nem minden változás nélkül. Hewett professzor a gondosan bezárt műszerkamrában kuporgott. A többiek a dzsipben ültek, a kocsi tetejére és oldalára felhúzták a ponyvát. Csaknem mindent beborított a térdig érő hó és a levegőben lebegő pelyheket szétfújta a vremeatron mezeje.
– Nos?! – süvöltötte türelmetlenül Barney. – Mi történt? Kifelé, jelentsetek! Dallas kimászott a dzsipből, és átgázolt a havon.
– Hű, ez a Grönland! – mondta. – Micsoda időjárás van ott októberben...
– Kímélj meg az időjárás-jelentéstől! Ottar és a hajó rendben megérkeztek?
– Minden rendben. A hajó a partra húzva telel át. Amikor leléptünk, Ottar és a bácsikája a mi piánkon itták egymást az asztal alá. Eleinte aggódtunk, hogy föl se fog bukkanni, a prof négy ugrást is tett, míg ráakadtunk. Úgy látszik, valamiért megállt a Farr-szigeteken. 
Köztünk szólva, nem hiszem, hogy valaha is eljutott volna Grönlandra, ha a szomjúsága nem erősebb nála. Hiába, aki rákap az égetett szeszre, annak ezek a házi sörök már nem az igaziak.
A feszültség enyhült, Barney hosszú idő óta először megnyugodott. Még némi mosolyra is futotta.
– Jó. Akkor gyerünk, szállítsuk el a csapatot, amíg tart ideát a nappali fény! – Felkapaszkodott az emelvényre, és gondosan a dzsip keréknyomaiban lépkedve, nehogy hó kerüljön a cipőjébe, a műszerszobához ment.
– Futja a kakaóból még egy ugrásra? – kérdezte a professzort.
– Remek újítást vezettem be. A generátor egyfolytában jár, a telepek állandóan fel vannak töltve.
– Akkor vigyen bennünket a következő év tavaszához, az 1005-ös évre gondolok. Válasszon ki Új-Foundlandon egy alkalmas helyet, azok egyikét, amiket Lynnel végigvizsgáltak, mikor a viking településeket keresték.
– Emlékszem egyre – Hewett professzor sebesen lapozgatott a jegyzetfüzetében. – Ideális helyszín. – Beállította a koordinátákat a műszerfalon, és bekapcsolta a vremeatront.
Az időbeli helyváltoztatás immár ismerős érzete következett, és az időemelvény máris földet ért egy sziklás tengerparton. A hullámok csaknem a fejük fölött törtek meg, a felcsapódó permet sziszegve hullott a hóba. Málladozó, baljóslatú szikla nyúlt mellettük a magasba.
– Mi a véleménye?! – próbálta Barney túlordítani a hullámtörés robaját.
– Rossz koordináták! – kiabált vissza a professzor. – Apró hiba. Ez nem az a helyszín.
– Mit nem mond! Gyerünk innen, mielőtt a tengerbe sodródunk.
A következő ugrás apró tengeröbölre néző, füves rétre vitte őket. Tömött sorokban borították a hosszú fák a környező hegyeket. A rét közepén tiszta vizű, sebes patak kanyargott a tenger felé.
– Mindjárt jobb – állapította meg Barney, míg a többiek kikászálódtak a dzsipből. – Hol vagyunk, Jens?
Jens Lyn körülnézett, beleszimatolt a levegőbe, és elmosolyodott.
– Emlékszem erre a helyre, egyike volt a legelsőknek, amiket megvizsgáltunk. Ez az Epaves-öböl, tulajdonképpen a Szent-öböl nyugati ága, Új-Foundland legészakibb csúcsán. Az ott a Belle Isle-szoros. Azért vizsgáltuk meg ezt a...
– Nagyszerű. Pont ilyet képzeltünk el magunknak. És Ottar hajóján az a bigyó... az is erre a szorosra van beállítva, ugye?
– Igen.
– Akkor ez a hely kell nekünk. – Barney lehajolt, felmarkolta a vizes havat az emelvényről, lassan hógo-lyóvá gyúrta. – Azt a területet a patak torkolatától délre meghagyjuk Ottarnak. Mi magunk a domb tetején verünk tábort. Elég simának látszik ahhoz, hogy a huszadik századot a kamera látókörén kívül tartsa. Gyerünk vissza a táborba. És ezt a latyakot takarítsátok el, mielőtt valaki a lábát töri.
Dallas lehajolt, hogy megkösse a cipőfűzőjét. Leküzdhetetlenül kísértő célpont volt. Barney egyenesen a feszes kék overall közepébe vágta a hógolyót.
– Halihó, vikingek! – kiáltotta boldogan. – Gyertek, telepedjünk le Vinlandon!

13. FEJEZET

Szürkén, csöndesen, nedvesen tespedt az egész világ. A köd mindent bebugyolált, felszívta a hangokat és fényeket. Semmi sem jelezte az óceán jelenlétét, míg csak meg nem moccant egy apró hullám, mely hangtalanul tajtékká foszlott, amint a homokos parton a filmesek lába felé futott. Alig három méterrel odébb sötét árny jelezte a várakozó teherautót.
– Próbáld újra! – Barney erőlködve pislogott a nedves ürességbe.
Dallast óriási, fekete poncho és széles karimájú Stetson-kalap védte az időjárás viszontagságaitól. Felemelte a ködkürtöt a hozzá csatolt szén-dioxidpalackkal, és kinyitotta a szelepet. A jajongó harsogás lüktetve szállt át a vízen. A visszhang a szelep elzárása után is a fülükben maradt.
– Te is hallottad? – kérdezte Barney. Dallas félrehajtott fejjel fülelt.
– Semmi, csak a hullámok.
– Esküdni mernék rá, hogy loccsanást hallottam, mintha evezne valaki. Dudálj még egyet, aztán percénként újra, közben meg feszülten figyelj!
A ködkürt újra megszólalt. Barney felkapaszkodott a dombtetőre a ponyvába burkolt teherautóhoz.
– Van változás? – szólt fel a platóra.
Amory Blestead nemet intett, anélkül hogy elfordult volna a rádióvevőtől. A fején fülhallgatók díszelegtek. Lassan forgatta a vevő tetejére szerelt irány kereső keretantennájának gombját. Az antenna lassan elfordult az egyik, majd a másik irányba. Amory felnézett, s ujjával a keret alaplapján lévő mutatóra koppantott.
– Megítélésem szerint nem mozdultak el – mondta.. – Az irány változatlan. Valószínűleg arra várnak, hogy felszálljon a köd.
– Milyen messze vannak?
– Barney, viselkedj ésszerűen! Legalább százszor mondtam, hogy ezzel a készülékkel az irányt megállapíthatom, de a távolságot nem. A válaszadó jelének erőssége semmit se mond, éppúgy lehetnek egy mérföldre, mint ötvenre. Hangosabb a jel, mint három napja volt, amikor először csíptük el, eszerint közelebb jöttek, ez minden. A bemérési adatokból se számolhatom ki a távolságot, túl sok a változó. Állandóan sebességet váltottunk, ezért nem használhatom a teherkocsi sebességmérőjét. Így nem állapíthatok meg egy alapvonalat, továbbá a viking hajó is nyilván elmozdult azóta...
– Meggyőztél. Ezt tehát nem tudod megmondani nekem. Mi az, amit viszont megmondhatsz?
– Azt már megmondtam. A hajó tizennyolc napja hagyta el Grönlandot. Magam állítottam be a pörgettyűs  tájolót a Belle Isle-szorosra, új elemeket tettem bele, bekapcsoltam és kipróbáltam a visszajelzőt. Láttuk, amint elindulnak.
– Te meg Lyn azt ígértétek, hogy négy nap alatt ideérnek – Barney a körme tövén levált bőrdarabkát harapdálta.
– Mi csak azt mondtuk, hogy ideérhetnek négy nap alatt. Ha azonban az idő rosszra fordul, megváltozik a szél vagy akármi, akkor sokkal tovább is tarthat az útjuk. Ez történt. Mindenesetre elcsíptük a szignált, ami azt jelenti, hogy sikerült az átkelés.
– Ez két napja volt. Mi van azóta?
– Ne sértődj meg, Barney, de ez az időutazás-dolog csöppet se használ az idegeidnek. Filmet csinálunk, nem? A többi mind túlóra meg ráadás. Nem mintha bárki is panaszkodnék. Azért a legjobb, ha enyhíted a nyomást, könnyebb lesz neked is, nekünk is.
– Igazad van, igazad van – morogta Barney. Szókincsében ez állt a legközelebb a bocsánatkéréshez. – Tudod, ez a két nap... az idegeimre megy a várakozás.
– Pedig semmi ok sincs az aggodalomra. Vágni lehet a ködöt, szinte semmi szél sincs, ismeretlen part előtt horgonyoznak... kizárt dolog, hogy bárhová elmozduljanak. Nem kezdenek evezgetni, ha azt se tudják, hova mehetnek. Az iránykereső szerint olyan közel vagyunk hozzájuk, amennyire csak lehet, s ha felszáll a köd, ide tudjuk irányítani őket...
– Hé! – kiáltott Dallas a partról. – Hallok valamit ott kinn a vízről!
Barney siettében többet csúszott, mint lépett a lejtőn lefelé. Dallas füléhez tett kézzel, feszülten figyelt.
– Csöndben – mondta. – Figyelj, te is hallod-e. Odakinn a ködben. Esküdni mernék, hogy vízcsobogást hallottam, mintha eveznének, és hangokat is.
Megtört és visszahúzódott egy hullám. A nyomában támadt csendben tisztán hallatszott az evezők csapása.
– Igazad van! – kiabálta Barney, majd még nagyobb hangerőre váltott.
– Errefelé... erre!
Dallas is kiabált. A ködkürtről mindketten elfeledkeztek, mert sötét árny bontakozott ki a tengert borító ködből.
– Ez a csónak – mondta Dallas –, amit a hajó oldalára akasztottak..
Kiabáltak, integettek. Hirtelen rés nyílt a ködben, s tiszta kilátás nyílt a járműre és az utasaira.
A csónak valamiféle sötét bőrből készült, a benne ülő három férfi csuklyás prémzubbonyt viselt. A hátravetett csuklyák alól hosszú, fekete haj lógott előre.
– Ezek nem vikingek – állapította meg Dallas, karjával arrafelé intve. A fekete poncho meglebbent. – Kik ezek?
Dallas mozdulatára a csónak farában ülő két férfi újra a vízbe mártotta a kerek evezőket, a harmadik azonban, aki elöl térdelt, meglendítette a karját, s Dallas felé süvített valami a levegőn át.
– Eltaláltak! – ordított Dallas. Hanyatt esett, mellkasából felmeredt a lándzsa. A ködkürt melléje esett a partra. A szelep kinyílt, bömbölő hang szállt végig a vízen. A csónakban ülők szemvillanás alatt megváltoztatták a lapátolás irányát, s néhány csapással visz-szaküldték járművüket a ködbe.
Érkezésük és eltűnésük között alig néhány másodperc telt el. Barney döbbenten állt. Megbénították a történtek és a ködkürt üvöltése. Lehetetlen volt a zajban gondolkodni. Először ezt kellett megszüntetnie,, s csak aztán fordulhatott Dallashoz, aki még mindig mozdulatlanul hevert a hátán, s olyan halottnak látszott, mint egy konzervált sós hering.
– Kihúznád ezt a vacakot? – kérte Dallas egész , nyugodt hangon.
– Félek, hogy fáj... hogy belehalsz... nem merem...
– Nem olyan vészes, mint ahogy látszik. Azért ügyelj rá, hogy kifelé húzd, és ne befelé nyomd...
Barney gyengéden megrántotta a dárda nyelét. Egész könnyen kijött, de beleakadt Dallas ruhájába. Barney jól megvetette a lábát, s két kézzel kapaszkodott a fanyélbe. A dárda kiszabadult, hosszú csíkot tépve a poncho impregnált anyagából. Dallas felült, felemelte a ponchót, és feltépte a kabátját és az ingét.
– Ide nézz – mutatott a bordáin díszelgő vörös karcolásra. – Öt centivel jobbra megy, és kipukkaszt. Az a horog belém mart, ha megmozdultam. Mondhatom, rosszabb volt, mint amilyennek most látszik. –Végigsimította a dárda elefántcsont fejéből kimeredő kampót.
– Mi történt? – Amory futva jött lefelé a lejtőn a kocsitól. – Mi volt ez? Nem csónak jött? Dallas felállt, és visszagyűrte az ingét a nadrágjába.
– A bennszülöttek felvették velünk a kapcsolatot –felelte. – Úgy tűnik, az indiánok vagy az eszkimók a vikingek előtt értek Amerikába.
– Súlyosan megsérültél?
– Túlélem. Nem erre a dárdahegyre írták a nevemet. – Kuncogva vizsgálgatta a fegyvert. – Szép faragás. A súlyelosztása is jó.
– Nem tetszik nekem ez a dolog – Barney elázott cigarettát kotort elő. – Nem volt elég bajom enélkül is? Remélem, a viking hajót azért nem találják meg.
– Én meg remélem, hogy megtalálják – mondta Dallas mély kéjjel. – Nem hinném, hogy Oltárnak gondot okoznának.
– Azt akartam mondani – szólt Amory –, hogy mindjárt felszáll a köd. Odafentről már látni, amint helyenként áttör a nap.
– Legfőbb ideje – Barney mohón beleszívott a cigarettájába. A parázs sistergett és sziszegett.
Most, hogy kisütött végre a nap, a frissen feltámadt nyugati szél segítségével egykettőre eltakarította a ködöt. Fél órán belül teljesen megtisztult a levegő. Alig egy mérföldre a parttól Ottar knorrja vesztegelt.
Barney majdnem mosolygott.
– Szólaltasd meg nekik azt az izét – mondta. – Ha ide néznek, meglátják a teherautót.
Dallas az utolsó molekula szén-dioxidot is beleengedte a kürtbe, erőtlen nyávogás volt az eredmény. A kívánt hatást azonban ez is elérte. Látták, hogy a hatalmas vitorla elkeskenyedik, aztán ismét kiszélesedik, amint körbefordítják, és fehér hab jelenik meg a hajó faránál. Nyoma se volt a bőrcsónaknak. Ugyanolyan váratlanul tűnt el, mint ahogy érkezett.
A knorr a parttól néhány száz méterre megfordult és megállt. A vitorlát leeresztették, a hajó lágyan ringott a hullámokon. Mindenki integetett és teli torokból üvöltözött.
– Gyerünk már! – kiabált Barney. – Kössetek ki! Miért nem hozzátok ki azt a jószágot a partra?
– Biztos megvan rá az okuk – vélte Amory. – A part jellege vagy valami ilyesmi.
– Mit javasolsz, hogy jutok ki oda?
– Talán kiúszol – ajánlotta Dallas.
– Okos fiú. Még jobb lenne, ha kievickélnél, és átadnál nekik egy üzenetet.

– Oda nézzetek! – mutatta Amory. – Van még egy csónakjuk. – A knorr saját csónakja, a hajó hat méter hosszú, miniatűr mása még mindig a fedélzeten volt. Egy kisebb csónakot eresztettek le a hajó oldalánál.
– Ej, de ismerős ez nekem – Dallas.
Barney hunyorogva nézte. – De még mennyire. Ugyanolyan, mint a vörös bőrűeké volt.
Ketten másztak be a himbálózó járműbe, s evezni kezdtek. Ottar ült elöl, evezőjével integetett, s néhány perc múlva partra húzták a csónakot, és kilábaltak a vízből.
– Isten hozott Vinlandon! – fogadta Barney. – Milyen volt az út?
– Itt rossz a part, nincs fű az állatoknak, fák nem jók – mondta Ottar. – Találtál jó helyet?
– A lehető legjobbat, néhány mérfölddel lejjebb a part mentén, épp olyan, amilyet akartál. Nem volt gond a grönlandi átkelésnél?
– Rossz szél, nagyon lassú. Sok-sok úszó jég és fóka, és láttunk két skraellinget. {Barbárok. Grönland és Észak-Amerika bennszülötteivel kapcsolatban használták a kifejezést} A fókákat ölték, el akartak evezni, mi utánuk mentünk, és amikor dárdákat dobtak, megöltük őket. Megettük a fókáikat. Elvettük a csónakjukat.
– Tudom, mire gondolsz, mi is találkoztunk a rokonaikkal.
– Hol az a jó hely, amit találtál?
– Tovább lefelé a part mentén, a földnyelvet megkerülve, a szigeteken túl. El se lehet téveszteni. Majd Amory veletek megy a hajón, és megmutatja.
– Én ugyan nem – Amory maga elé tartott kézzel hátrált. – Elég ránéznem egy hajóra, már elzöldülök. Kifordul a gyomrom, és a vízre szállás harmadik percében meghaltam.
Dallas a hivatásos katona veleszületett ösztönével tudta elkerülni a kényelmetlen megbízásokat. Amikor Barney feléje fordult, már félig felmászott az emelkedőn a kocsi felé.
– Teherkocsisofőr vagyok – szólt hátra a válla fölött. – A kocsiban várok.
– Ó, igaz és hű alkalmazottak! – jegyezte meg Barney hidegen. – Értem az adást, fiúk, nem kell megismételni. Rendben van, Amory, közöld a sofőrrel, hogy vigye vissza a kocsit a táborba. Mi a hajóval jövünk, amilyen gyorsan tudunk. Partra tesszük Ottar embereit, s talán egyszer megint elkezdünk filmezni. Keltsétek fel Ginót, mondjátok meg neki, hogy menjen a hegyre, a megbeszélt helyről filmezze a hajó érkezését. És gondod legyen rá, hogy azok a teherkocsinyomok ne maradjanak ott a homokon.
– Hogyne, Barney, minden meglesz. Bár elmehetnék helyetted, de én meg a hajók...
– Jó, persze. Igyekezz!
Barney pocsékká ázott a csónakban. A víz olyan hideg volt, hogy úgy érezte, térdből amputálták a lábait. A csónak hajlított fakeretre feszített fókabőrből készült, himbálózott, és úgy pattogott a vízen, mint valami óriási bogár. Barney kénytelen volt a fenékre guggolni. Két kézzel kapaszkodott a tákolmány oldalába. Amikor elérték a knorrl, képtelen volt rá, hogy kimásszon az imbolygó járműből, és átmász-szon a hajó magas palánkján. Végül erős kezek nyúltak le érte, és felrántották, mint egy zsák gabonát.
– Hananu! Sidustu handartökin! {Gyerünk! Az utolsó feladat!} – harsogta Ottar. Emberei boldog kiáltozással futottak, hogy nekilendítsék a hajót az utolsó útszakasznak. Barney visszavonult a hátsó fedélzetre, nehogy a sietség közepette eltiporják. A hajósok helyreillesztették a beitass rúdját, az asszonyok sikoltozva menekültek az útból, a leszíjazott birkák viszont csak zajos bégetéssel tiltakozhattak a rúgások ellen. Lármásán kavargó istállóudvarra emlékeztetett a túlzsúfolt fedélzet. Feltépett takarmánybálák és megrettent lábasjószág mindenfelé. A felfordulás közepén egy asszony guggolva fejte a tehenét. Amikor a hajó megfordult, a szél magával hozta a hajófenék szagát. Az istállóudvar-hasonlat egyre helytállóbbnak tetszett.
A hajó elindult. A felfordulás elcsitult, az állatok is visszatértek a takarmányukhoz. A hátszél nem csupán a vitorlát duzzasztotta, elhajtotta a szagokat is. A hátsó fedélzetet friss, tiszta levegő töltötte be. Az orrtöke sziszegve hasította az Atlanti-óceán hosszú hullámait, és gömbölyded, dúsan habzó hullámokat küldött hátra. A knorr elemében volt. Könnyedén haladt a tengeren, mint egy parafa dugó, mégis hatékony, méltóságteljes járműnek bizonyult.
– Föld látszik jónak! – Ottar alig ért a kormányrúdhoz. Szabad kezével a part felé intett, ahol magas fák között dús rétek tűntek elő.
– Várj, míg a földnyelvet megkerüljük! – biztatta Barney. – Ott még ennél is jobb.
Elhaladtak az öböl előtt sorakozó szigetek mellett. Az állatok megérezték a friss fű illatát, s éktelen ricsajt csaptak. A megbéklyózott, lenyűgözött bika köteleit rángatva bömbölt. Az asszonyok sikongattak örömükben, a férfiak daloltak. Az utazás a végéhez közeledett, a kikötés jónak ígérkezett. Még Barney is izgatottan leste, hogyan tárul fel előttük az Epaves-öböl, a hegyek mentén az ég kékje felé törő fákkal s a patak mentén a füves legelők üde tavaszi zöldjével. Aztán észrevette az operatőrt és a dzsipet a domboldalon. Ismét eszébe jutott a film. Letérdelt a mellvéd mögött. Óvatosan kerülve a kamera látószögét, végig a mellvéd védelmében, odakúszott, ahol a palánk egyik lécére akasztva szarvval díszített viking sisak lógott a szíján. Barney föl se emelte a fejét, amíg a sisakot szorosan a fejére nem tette. Most már megláthatják a partról.
Ottar teljes sebességgel a patak torkolatának vezette a hajót. Az emberek izgatottan kiáltoztak a fedélzeten. A knorr alja a homokot karcolta, egy hullám átemelte és továbbsegítette, majd ismét megcsikordult a homok, s a hajó enyhe rázkódással megállt. Senki se vesződött vele, hogy leeressze a vitorlát. Az utasok és tengerészek egyaránt a hullámok közé vetették megukat. Örömükben kacagva, hangos fröcsköléssel gázoltak ki a patak partjára és a rétre. Ottar hatalmas marokkal tépett a térdig érő fűből, megszagolta, megrágta. A többiek a földön hemperegtek együgyű, állati gyönyörükben, hogy a hajón eltöltött hónapok után ismét szárazföldet taposhatnak.
– Óriási! – kiáltotta Barney. – Egyszerűen óriási! Partraszállás Vinlandon. Az Újvilág első telepesei. Nagyszerű képsorok, valódi, hamisítatlan, történelmi képsorok! – Keresztülverekedte magát az izgatott állatokon, odaállt a tathoz, hogy az operatőr jól láthassa, s hívó mozdulattal intett. – Ebből elég is! – kiáltotta. – Gyere le ide!
A hangja nem ért el odáig, de a gesztus félreérthetetlen volt. Gino felállt a kamera mögött, visszaintett, s kezdte berámolni a felszerelést a dzsipbe. Pár perc múlva már a partra is kanyarodott a kocsi. Barney leugrott a hajóról, és futott, hogy találkozzon vele.
– Várj! – utasította Dallast. – Fordulj meg, és menj fel arra a partoldalra ott, a patakkal szemben. Gino, állítsd fel a tetőn a kamerát, úgy, hogy szemből kaphasd el a befutó hajót, a leözönlő embereket, ahogy a kamera felé rohannak és kétoldalt megkerülik.
– Frenetikus jelenet – lelkendezett Gino –, káprázatos, ahogy lecsődültek a hajóról! Adj tíz percet!
– Jó. Ennél úgyis tovább tart, míg még egyszer beállítjuk a jelenetet. Várj! – fordult Dallashoz, aki újra beindította a motort. – Szükségem van a flaskád-ra.
– Miféle flaskára? – kérdezte Dallas, ártatlanul tágra nyílt szemekkel.
– Arra a flaskára, amit mindig magadnál tartasz, gyerünk már! Kölcsön, majd később visszakapod.
A kaszkadőr vonakodva előhúzott az ülés alól egy fekete címkés, negyedrészt üres whiskys palackot.
– No lám, no lám! –jegyezte meg Barney barátságtalanul. – Privát készletem kincsei.
– Kimerültek a tartalékaim, véletlen volt, visszafizetem!
– Én meg azt hittem, enyém az egyetlen kulcs. Hogy a hadsereg mi mindenre meg nem tanítja az embereket! Na gyerünk, lóduljatok! – bedugta a palackot a kabátja alá, és Ottarhoz, ballagott, aki a patak mellett térdelt, és vizet szürcsölt a két markából.
– Légy szíves, küldd vissza őket a hajóra! – mondta Barney. – Még egyszer le akarjuk fényképezni a partraszállást, sokkal közelebbről.
Ottar felnézett, pislogott, keze fejével kitörölte a vizet dús szakállából.
– Te mit beszélsz, Barney? Mindenki boldog földön. Nem fognak visszamenni a hajóra.
– De igen, ha te küldöd őket.
– Miért küldeném őket? Ez egy hülyeség ötlet.
– Azért küldöd őket, mert megint nekünk dolgozol. Itt van némi fizetés – odaadta a palackot Ottarnak, aki szélesen elmosolyodott, és az ajkához emelte. Mialatt ivott, Barney.teljesen meggyőzte.
Még Ottarnak sem volt könnyű visszazavarni őket a hajóra. Végül is elfutotta a méreg – ez amúgy is könnyen megesett nála –, az egyik férfit úgy mellbe vágta, hogy elterült a homokon, két asszonyt meg jól célzott rúgással terelt a kellő irányba. Bár ezután is morogtak és kiabálva panaszkodtak, mégis visszamásztak a hajóra, és az evezőkhöz telepedtek. A zendülés maradékát elfojtotta az erőfeszítés, hogy levontassák a knorrt a zátonyról.
A parton pedig, mihelyt lerakták a kamerát, Barney rohanvást zavarta vissza a dzsipet a táborba. A hajó még meg se fordult az öbölben, hogy ismét vitorlát bontson, amikor a dzsip már visszaért. A hátsó ülésen sörösládák, sajtosrekeszek és sonkakonzervek halmozódtak.
– Szórd ki az egészet tíz méterre a kamera mögött! – dirigálta Barney. – Tornyozd fel, hogy messziről meglássák. Nyisd fel a sonkákat, hadd lássák, miről van szó. Adj a kezembe egy sonkát és egy doboz sört!
– Jönnek – mondta Gino. – Káprázatos, mindent elsöprő!
A knorr teljes sebességgel száguldott át az öblön. Magasan tornyosult a kamera fölé a vitorla, a hajó nagy fröcskölés közepette hatolt be a patak torkolatába. Barney nem volt biztos benne, hogy a lelkesedésből a második partraszállásra is futja, s nem kívánt kockáztatni.
– Öl! – kiáltotta teli torokból. – Svinakjöt, öl ok ostr! {Sör! Disznóhús, sör és sajt!}
A vikingek megértették. Csaknem három hetet töltöttek szűken adagolt kemény kenyéren és szárított halon. Tomboltak a lelkesedéstől. Legalább olyan látványos volt a reakciójuk, mint először. Talán még festőibb. Egymást a sárba taposva verekedtek a partra magukat, s versengve futottak el a kamera mellett az ételhez és italhoz.
– Ennyi – szólt Barney –, de ne menj el. Mihelyt telezabálták magukat, le akarom tereltetni velük a lábasjószágot. – Ottar lépett hozzájuk, egyik markában félig elfogyasztott sonka, a másikban sörösdoboz. – Nos – kérdezte Barney –, milyen a táborhely? Megfelel? Ottar körülnézett, és boldogan bólintott.
– Jó fű, jó víz. Bőséges fa a parton tűznek. Sok fa, kemény fa, kivágni. Hal, vadászat, ez jó hely. Hol van Gudrid? Hol vannak a többiek?
– Szabadnapot kaptak – közölte Barney. – Ó-Katalinán piknikeznek. Fizetett szabadnap, óriási buli, ökörsütés meg minden.
– Miért a buli?
– Mert nagylelkű vagyok, szeretek boldog arcokat látni magam körül, mert úgyse tudtunk mihez kezdeni, amíg rátok vártunk, s mert így olcsóbb. Minimális létszámú csapattal vártam itt rátok három hétig. A többiek, akik részt vesznek a bulin csak egy napig lesznek távol.
– Látni akarom Gudridot.
– Slitheyre gondolsz. Biztos ő is látni akar téged.
– Hosszú idő volt.
– Az egyszerű örömök embere vagy, Ottar. Végezz legalább azzal a sonkával előbb, és jusson eszedbe, hogy ez fontos történelmi pillanat. Megérkeztél az Újvilágba!
– Ostobaság vagy, Barney! Ugyanaz a régi világ, csak egy Vinland nevű hely. Ott azok a fák jónak látszanak.
– Nem feledem ezeket a történelmi szavakat –mondta Barney.

14. FEJEZET

– Nem érzem jól magam ma reggel – panaszkodott Slithey. Meglazította az aranyozott csatot a derekán. – Nyilván az itteni levegő teszi, vagy az éghajlat, vagy valami ilyesmi.
– Valami ilyesmi – Barney hangjában szemernyi együttérzést sem lehetett felfedezni. – A levegő. Nyilván semmi szerepe sincs annak a tegnapi viking ökörsütésnek ott a parton, a sült kagylókkal és a kék osztrigával az uszadék fából rakott tábortűz mellett, a hat ládácska sörrel leöblítve.
Slithey nem válaszolt, tejszínes őszibarack orcáin azonban elmélyült a zöld árnyalat. Barney még két tablettát rázott a markába a már ott csörgő háromhoz, és odanyújtotta.
– Vedd be ezeket, mindjárt hozok egy pohár vizet.
– Ilyen sokat? – nyögte Slithey. – Nem is hiszem, hogy ennyit le tudok nyelni.
– Márpedig jobb, ha megteszed, előttünk az egész napi forgatás. Íme, dr. Hendrickson garantált hatású másnapossági és macskajajkúrája. Aszpirin a fejfájásra, Dedalon a hányingerre, szódabikarbóna a gyomorégésre, benzedrin a nyomott hangulatra és két pohár víz dehidratáció ellen. Mindig beválik.
Slithey javában fulladozott a tablettáktól, mikor Barney titkárnője kopogtatott az ajtón. Barney behívta.
– Hiszen magának ragyog a szeme és rendezett a frizurája! – ámult Barney.
– Allergiás vagyok a kagylóra, korán lefeküdtem. – Felemelte az aznapi hívások listáját. – Van itt valami a maga számára – mutatóujja végigfutott a tételeken. – Művészek, oké... beállósok, oké... felvevőgép, oké... kellékek. Tudni akarják, kell-e vér is az összecsukódó tőrhöz?
– De még mennyire. Nem a gyerekmatiné számára forgatunk – belebújt a zakójába. – Gyerünk, Slithey!
– Egy pillanat és jövök – lehelte Slithey elhalóan.
– Legfeljebb tíz perc. Szerepelsz az első jelenetben.
Verőfényes délelőtt volt. A nap már kibukkant a tábor mögötti hegyek fölött. A gyeptégla kunyhók és a nyírfakéreg fészerek árnyéka hosszan vetődött végig a réten. A viking telepesek javában szorgoskodtak. A kék füst nyílegyenesen szállt az égre a legnagyobb épület kéményéből.
– Ottar remélhetőleg jobb állapotban van, mint a női főszereplő – jegyezte meg Barney. Hunyorogva szemlélte az öböl túloldalát. – Azok ott a szigettől jobbra... sziklák vagy egy csónak, mit gondol, Betty?
– Nincs itt a szemüvegem.
– Lehet, hogy a motorcsónak. Máris közelebb jött. Ideje is, hogy visszatérjen végre.
Barney hatalmas lépésekkel nekieredt, Betty csak futva tudta követni. Végigügettek a lejtőn a part felé, a csendesen kérődző tehéncsorda mellett. A partról már tisztán látszott a csónak, és odahallatszott a motor távoli duhogása is. Aki csak tehette, a parton várakozott, míg Gino felállította a kamerát.
– Úgy látszik, megjöttek a felderítőink – szólt oda Gino Barneynak.
– Magam is látom, és vigyázni is tudok magamra, úgyhogy legjobb lesz, ha mindenki a forgatással törődik. Mihelyt beszéltem velük, kezdjük ezt a jelenetet.
Barney csaknem a vízben állva várta a csónakot. Tex a farban ült, a farmotorral kormányzott. Ő is és Jens is borostásak, megviseltek voltak.
– Nos? – kérdezte Barney, mielőtt még elérhette volna a csónak a partot. – Mit találtatok?
Lyn leplezetlen skandináv mélabúval rázta a fejét.
– A part mentén sehol semmi. Elmentünk, amíg az üzemanyagból futotta, de senkit se találtunk.
– Lehetetlen. Saját szememmel láttam azokat az indiánokat. Ottar meg is ölt közülük néhányat. Itt kell lenniük valahol!
Jens kimászott a partra, és nyújtózkodott.
– Magam is szeretném megtalálni őket, legalább annyira, mint te. Micsoda példátlan kutatási lehetőség! A csónakjaik szerkezete és a dárdahegy faragása alapján azt gyanítom, hogy a csaknem ismeretlen Cape Dorset-kultúrához tartoznak. Viszonylag keveset tudunk ezekről az emberekről. Alig néhány régészeti adat meg pár célzás és utalás a sagákban. Amennyire megállapíthatjuk, ennek a századnak, tehát a tizenegyediknek a végén látták őket utoljára...
– Fütyülök a kutatás példátlan lehetőségére. Engem a forgatás befejezésének a példátlan lehetősége érdekel. Ehhez pedig indiánokra van szükség. Hol vannak? Legalább a nyomukat láttad valahol?
– Valóban találtunk néhány tábort a parton, de egytől egyig elhagyottak voltak. A Cape Dorset népe nomád nép. Többnyire a fókacsapatokat követik, meg a tőkehalrajokat. Az az érzésem, hogy ebben az évszakban északabbra tanyáznak.
Tex partra rántotta a motorcsónak orrát, és rátelepedett.
– Nem mintha tanítani akarnám a dokit a szakmájára, de azért...
– Babona! – horkantott megvetően Jens. Tex krá-kogott, beleköpött a vízbe. Láthatóan nem először merült fel köztük ez a nézeteltérés.
– Mi van? Ki vele! – rendelkezett Barney. Tex megvakarta állán a sötét borostát, és nem minden vonakodás nélkül elkezdte:
– Nézd, a dokinak igaza van. Senkit és semmit se láttunk, csak néhány régi táborhelyet és fókacsontkupacokat. Én azért mégis azt hiszem, hogy ott voltak valahol a közelben, és egész idő alatt figyeltek minket. Könnyű dolguk volt. Ennek a fűnyírónak a hangja öt mérföldre is elhallatszik. Ha tényleg fókavadászok, ahogy a doki mondja, akkor úgy meghúzhatják magukat, mikor a motort meghallják, hogy semmit se látunk. Szerintem ott vannak.
– Milyen bizonyítékkal tudod alátámasztani az elméletedet? – kérdezte Jens.
Tex boldogtalanul fészkelődött, majd fenyegető arcot vágott.
– Nehogy nevetést vagy ilyesmit halljak! – mondta harciasán.
Barneynak eszébe jutott, hogy Tex korábban kézitusát oktatott.
– Eszem ágában sincs, hogy valaha is kinevesselek – mondta mély meggyőződéssel.
– Hát... tudod, ezt a dzsungelben is éreztük, olyan, mintha néznék az embert. Az esetek felében úgy is volt. Bumm, egy lesipuskás. Ismerem ezt az érzést. És most is, végig éreztem. Holtbiztos, hogy ott vannak, egész közel.
Barney megfontolta az információt, közben ropogtatta az ujjait.
– Azt hiszem, igazad van, de nem látom, mit segít ez rajtunk. Ebédnél beszélünk még róla, hátha eszünkbe jut valami. Szükségünk van azokra az indiánokra.
Sehogy se állt össze a jelenet, és ez leginkább Barney hibája volt. Nem ott járt a feje. Pedig egyszerű a szituáció, csupa cselekmény. Val de Carlo játssza Orlyg szerepét, Thor jobbkezét, legjobb barátját. Orlyg titokban beleszeret Gudridba, aki nem meri elmesélni Thornak, mert fél a következményektől. Orlyg érzelmei azonban egyre hevesebbek. Gudrid egyszer azt mondta neki, hogy amíg Thor él, ő képtelen lenne mást szeretni. Orlyg szerelmi őrületében elhatározza, hogy megöli Thort. El is rejtőzik a hajó mögött, és rátámad az arra járó Thorra. Thor először nem hisz a szemének, de hamar magához tér, amikor Orlyg karon szúrja. Az ezt követő küzdelemben Thor fegyvertelenül, egy kézzel harcolva diadalmaskodik, és megöli Orlygot.
– Na jó – Barney türelme fogytán volt. – Még egyszer megpróbáljuk. Mélységesen leköteleznétek, ha ezúttal emlékeznétek a szövegetekre meg minden, és rendben végigcsinálnátok az egészet. Lassanként elfogy a vér meg a tiszta ing. Mindenki foglalja el a pozícióját. Orlyg, a hajó mögé! Thor, indulj el a parton! Kamera indul.
Ottar döngő léptekkel végigdübörgött a parton, még némi meglepődés is látszott rajta, amikor de Carlo nekiugrott.
– Hohó, Orlyg – mondta kifejezéstelenül. – Mit keresel itt, mit jelentsen ez... mikli Odinn! {Hatalmas Odin!} Oda nézzetek!
– Ennyi! – kiáltotta Barney. – Nem ez a szöveged, jobban is tudhatnád... – oda nézett, ahova Ottar mutatott, és hirtelen elhallgatott.
Egyik csónak a másik után siklott elő a sziget mögül. Hangtalanul eveztek a part felé.
– Axir, sverdi! {Fejszét, kardot!} – parancsolta Ottar, és körülnézett, hogy fegyvert ragadjon.
– Nyugalom! – szólt rá Barney. – Semmi fegyver és semmi harc! Ha csak lehet, barátságosak maradunk, keresünk valami kereskedelmi lehetőséget. Potenciális statisztáink csónakáznak odakint, s nem szeretném elijeszteni őket. Tex, tartsd kéznél a fegyveredet, de ne legyen szem előtt. Ha balhézni kezdenek, te majd befejezed...
– Örömmel.
– De te magad nem kezdheted, ez parancs. Gino, fel tudod venni őket?
– Mindegyiket. Ha eltakarítod a huszadik századi figurákat a terepről, miénk az egész érkezés, partraszállás, miegymás.
– Hallottátok, mozgás! Kifelé a kamera látószögéből. Lyn, egykettő, kapj viking szerelést magadra, hogy lemehess a partra tolmácsolni.
– Már hogy tehetném? A nyelvükből egyetlen árva szó se maradt fenn.
– Majd menet közben fölszeded. Te vagy a tolmács, hát tolmácsolj. Szükségünk lesz egy fehér zászlóra vagy ilyesmire, hogy a baráti szándékunkat észrevegyék.
– Van itt egy fehér pajzs – mondta az egyik kellékes.
– Megfelel, adjátok Ottarnak.
Az öbölhöz érve mind a kilenc csónak lelassított. Mindegyikben két-három férfi ült. Bizalmatlanok voltak, kezükben dárdákat és kurta íjakat szorongattak, de nem mutattak támadó szándékot. Az északiak asz-szonyai közül néhányan lejöttek a partra, hogy lássák, mi történik. A nők jelenléte felbátorította a csónakosokat. 
Közelebb merészkedtek. Jens Lyn odasietett, menet közben szíjazta be bőrzekéjét.
– Beszélj hozzájuk – utasította Barney –, de maradj Ottar mögött, hogy úgy látsszék, mintha mindent ő csinálna!
Cape Dorset népe közelebb merészkedett, fel-le hintáztak a csónakok az öbölben. Hangos kiáltozás hallatszott a partról és a vízből is.
– Jó sok film rámegy erre – jegyezte meg Gino.
– Nem baj, a fölöslegeset mindig kivághatjuk. Húzódj lejjebb a part mentén, hogy jobb legyen a szög, amikor partra futnak. Ha partra futnak. Ide kellene csábítanunk őket valamivel, valami kereskedelmi értékű dologgal.
– Puska és tüzes víz –javasolta de Carlo. – A westernekben mindig beválik.
– Szó se lehet fegyverekről! Ezek a fickók valószínűleg egész jól elboldogulnak azzal is, amit maguk szereznek. – Barney ihletet keresve körülnézett. Megakadt a szeme a konyhakocsin, mely kilátszott a legnagyobb gyeptégla épület, Ottar háza mögül. – Van egy tippem – mondta. Odasétált. Clyde Rawlstont találta ott, aki a kocsinak támaszkodva egy papírra irkáit.
– Nem Charleynak segítesz a dialógusokkal? – csodálkozott Barney.
– Rájöttem, hogy a forgatókönyvek ütköznek a költészetemmel. Inkább visszatértem a konyhához.
– Az elkötelezett művész. Mi minden van odabenn?
– Kávé, tea, sajtos szendvics, fánk, a szokásos.
– Emiatt ugyan nem jönnek izgalomba a rézbőrűek. Más?
– Fagylalt.
– Az megfelel. Tálald ki néhány viking cserépedénybe, majd felküldök értük valakit. Fogadni mernék, hogy azok odalenn ugyanolyan édesszájúak, mint bárki más.
Meg is felelt. Slithey lecipelt vagy négy liter vaníliafagylaltot a partra. Néhány bennszülött már a csónakok mellett álldogált, még mindig biztonságosabbnak látták, ha nem merészkednek feljebb. Slithey evett egy keveset a fagylaltból, a többit a vendégek markába lapátolta. A fagylalt – vagy Slithey hormonjai – hatására a bennszülöttek pillanatokon belül partra húzták a csónakjaikat, és elvegyültek az északiakkal. Barney olyan közel ment, amennyire a kamera engedte, onnan szemlélte őket.
– Inkább eszkimóknak látszanak, mint indiánoknak – morfondírozott. – Kell majd néhány toll és egy kis harci festék.
A Cape Dorset embereinek lapos arcuk, eszkimó jellegük és ázsiai vonásaik voltak, de az eszkimóknál magasabbnak, délcegebbnek, erőteljesebb külsejűek-nek tűntek. Magasságuk elérte a vikingekét. Fókabőrből összeöltött ruhájukat a tavaszi nap hevében nyitva viselték, kivillant alóla bronzszínű bőrük. Átható hangon beszélgettek egymással sebesen pergő nyelvükön. A biztonságos partraszállást követően mintha elfeledték volna korábbi aggályaikat. Érdeklődéssel vizsgál-gatták a környező újdonságokat. A knorr gyakorolta rájuk a legnagyobb hatást. Nyilvánvaló volt, hogy tengeri jármű, azonban összehasonlíthatatlanul nagyobb volt bárminél, amit addig láttak vagy elképzeltek. Barney elkapta Jens pillantását, és magához intette a nyelvészt.
– Hogy haladsz? Hajlandók nekünk dolgozni?
– Megőrültél? Azt hiszem, és ebben nem vagyok biztos, hogy két szót értek a nyelvükből. Unn-nah feltehetőleg igent jelent, henne pedig a tagadás szava.
– Folytasd a munkát! Az indián támadások jeleneteihez az összes fickóra szükség lesz, még többre is.
Már teljes volt a parton a kavarodás. Néhány viking a csónakok rakományát képező kupacokat vizs-gálgatta, melyeket a Dorset-indiánok szolgálatkészen felbontottak. Az újonnan jöttek közül a kíváncsiab-bak a házak közt kószáltak, mindent közelről, alaposan szemügyre vettek, izgatottan megtárgyalták a látottakat sipító nyelvükön. Egyikük, még mindig buzgón szorongatva a kőhegyű dárdát, észrevette Ginót a kamera mögött. Odament, és egyenesen a lencsébe bámult, pompás, részletes premier plánt kínálva. Mikor azonban meghallotta lentről a bömbölést és a fülsértő sikoltozást, megpördült.
Az egyik tehén elkószált az erdőt szegélyező mocsaras rét felé. A bika követte. Amilyen kicsi, olyan undok és mogorva állat volt. Az egyik szemére bandzsított, és ez még gonoszabb külsőt kölcsönzött neki. Az északiak általában hagyták, hadd menjen, amerre akar. A filmesek már többször kikergették a táborukból. A bika most a fejét rázta, és újra bömbölésbe fogott.
– Ottar! – kiáltotta Barney. – Kergesd ki innen azt a dögöt, mielőtt megzavarja az indiánokat!
Szó se volt róla, hogy a bika megzavarta volna az indiánokat. Egyszerűen a fejüket vesztették. Még sose láttak ehhez hasonló, tajtékzó, bömbölő fenevadat. Egészen megmerevedtek félelmükben. Ottar felragadott egy rudat a földről, és ordítozva vetette magát a bikára. Az állat a földet kaparta a patájával, leszegte a fejét, és Ottarra rohant. A viking félreugrott, rövid, rusnya ónorvég névvel illette a megvadult jószágot, és hatalmasat vert az oldalára a rúddal.
Nem kívánt eredményt ért el.
Ahelyett hogy kínzójára vetette volna magát, a bika a Cape Dorset népe felé rontott, mivel a sötét és ismeretlen alakok felbukkanását összekapcsolta a pillanatnyi felfordulással. A vendégek sikoltozva menekültek.
A pánik ragadós volt. Az egyik viking azt kiáltozta: támadnak, nyakunkon a skraelding. Az északiak a fegyverekhez kaptak. Két megrettent Dorset-indián az épületek közé szorult, Ottar házához futottak, és erővel akartak bejutni, az ajtó azonban el volt reteszelve. Ottar tüstént elrohant, hogy megvédje otthonát. Amikor az egyik idegen felemelt dárdával a kezében megfordult, Ottar lesújtott a rúddal. A fa kettétört, egyszersmind azonban bezúzta az ember fejét.
Hatvan másodpercen belül vége volt a csetepaténak. A konfliktus okozója, a bika átgázolt a patakon, és már nyugodtan legelészett a túlparti réten. A fókabőr csónakok a dühödt sietséggel forgatott evezőktől hajtva már a nyílt tenger felé tartottak. Jó néhány fókabőrcsomag maradt a parton. Az egyik szolga kezét nyíllal átlőtték. A Cape Dorset népének két tagja halott volt, köztük az is, akit Ottar vágott fejbe.
– Madonna mia! – Gino felegyenesedett a kamera mögött, és inge ujjába törölte homlokáról az izzadságot. – Hogy ezeknek micsoda temperamentumuk van! Rosszabbak, mint a szicíliaiak.
– Hiábavaló, ostoba pusztítás – mondta Jens Lyn. A földön ült, két kezével a gyomrát fogta. – Megrémültek, mint a gyerekek. Férfitestben gyermeki érzelmek. Így hát egymást öldösik. Micsoda ostoba halál.
– A filmen viszont jól mutat – felelte Barney. –Különben sem azért jöttünk, hogy beleavatkozzunk a helyi szokásokba. Mi történt veled? A nagy pánikban hasba rúgtak?
– Ne avatkozzunk a helyi szokásokba, nagyon vicces. Teljesen szétzúzod ezeknek az embereknek az életét a filmészeti halandzsád kedvéért, s ha a tetteid következményeiről van szó, mosod kezeidet... – megrándult az arca, fogait szorosan összezárta. Barney lenézett. Elakadt a lélegzete, mikor meglátta a Lyn ujjai körül növekvő vörös foltot.
– Megsebesültél! – mondta hitetlenkedve, majd sarkon fordult. – Tex! Az elsősegélydobozt, rohanj!
– Miért pont miattam aggódsz? Láttam, hogy azt a szolgát nézed, a sebesült kezűt. Ő nem zavart. A vikingek csata után a sebeiket zsineggel öltötték össze. Miért nem hozatsz nekem zsineget?
– Ne izgasd fel magad, Jens! Megsebesültél. Mi majd gondodat viseljük.
Tex futva hozta az elsősegélydobozt. Letette a földre, és letérdelt a sebesült mellé.
– Mi történt? – kérdezte meglepően gyengéd, nyugodt hangon.
– Dárda – felelte Jens. – Olyan gyorsan, hogy észre se vettem. Ott álltam az ember meg a csónak között. Őt elfogta a pánik. Felemeltem a kezem, hogy beszéljek hozzá, aztán döfést éreztem a hasamban, ő meg ott se volt.
– Hadd lám! Éppen elég szuronysebet láttam Új-Guineában. – Tex hangja higgadt volt, és szakszerű. Jens hagyta, hogy Tex meglazítsa és elhúzza a kezét, majd egyetlen vágással felhasítsa vérfoltos ruházatát.
– Nem is rossz – szemlélte Tex a vöröslő sebet. – Szép tiszta szúrás a belekbe. A gyomor alá került, és nem elég mély ahhoz, hogy mást is elkapjon. Kórházi eset. Ott majd befoltozzák a lyukakat, betesznek néhány csövet a hasadba, és telepumpálnak antibiotikummal. Ha viszont a harctéren próbálkozol kezeléssel, két nap alatt elvisz a hashártyagyulladás.
– Átkozottul őszinte vagy – mondta Jens, de mosolygott.
– Mindig – Tex elővette a morfinnal töltött Syrette-fecskendőt, és felpattintotta. – Ha a sebesült tudja, mi történik vele, nem panaszkodik a kezelés miatt. Neki is jobb, nekünk is. – Gyakorlottan beadta az injekciót.
– Biztos vagy benne, hogy nem láthat el az ápolónő itt? Nem akarok még visszatérni...
– Teljes fizetés és prémium – kecsegtette Barney. – És különszoba a kórházban. Nincs miért aggódnod.
– Nem a pénz aggaszt engem, Mr. Hendrickson. Az ön hitvallásával ellentétben más is van a világon, nemcsak dohány. Csak az számít, amit itt tanulhatok. Jegyzeteim egyetlen lapja többet ér az ön celluloid-borzadályának az összes tekercsénél!
Barney mosolygott, megpróbált témát változtatni.
– Ma már nem celluloidból csinálják a filmet, doki. Biztonsági filmet használunk, az nem tűzveszélyes.
Tex sebhintőport szórt a sebre, és nyomókötést tett rá.
– Hívjátok ide az orvost! – kérte Lyn idegesen. –Kérjétek ki a véleményét, hátha maradhatok. Ha a lábam kiteszem, elkészültök a filmmel, és soha többé nem térhetek vissza.
Érezhető mohósággal nézett végig az öblön, a házakon, az embereken, mintha mindenre külön-külön akarna emlékezni. Tex elkapta Barney pillantását. Gyors fejrázással nemet intet, és hüvelykujjával a tábor felé bökött.
– Elugrom a teherkocsiért, és szólok a profnak, hogy melegítse be az emelvényt. Valaki kösse be annak a vikingnek a kezét, és adjon neki egy doboz penicillintablettát.
– Hozd magaddal az ápolónőt is! – mondta Barney.
– Én itt maradok Jensszel.
– Hadd mondom el, mit találtam teljesen véletlenül
– Jens Barney karjára fektette a kezét. – Hallottam, amikor Ottar az iránykövető műszerről beszélt az egyik emberének a hajón. A maguk módján ejtették ki a „compass repeater", iránykövető műszer kifejezést. Így hangzott: uszasz-notra. Ez megdöbbentett. Az izlandi sagákban többször is említenek egy navigációs eszközt, melyet sose sikerült azonosítani. A neve husas-notra. Érted? Lehetséges, hogy az angol „compass repeater" husasnotra-ként lépett be a nyelvükbe. Ha így történt, akkor sokkal nagyobb hatást gyakoroltunk betörésünkkel a tizenegyedik századba, mint azt bármelyikünk gondolta volna. Mindez alapos tanulmányozást igényel. Nem térhetek most haza.
– Ez tényleg nagyon érdekes – Barney türelmetlenül nézett a tábor felé, de a teherkocsi még nem jött. –Talán le kéne írnod az eredményeidet, tudományos cikk, ilyesmi.
– Bolond! Fogalmad sincs, miről beszélek. A te számodra a vremeatron csak azért létezik, hogy prostituálható legyen a megfilmesített bóvlid kedvéért...
– Ne osztogasd olyan nagyvonalúan a sértéseket –Barney igyekezett megőrizni hidegvérét a sebesülttel szemben. A kutya se sietett Hewett segítségére, mielőtt mi elláttuk volna pénzzel. Ha ez a film nincs, te még mindig a Los Angeles Egyetemen lapozgatnád a könyveket, és egyetlen tény és adat se lenne a kezedben azok közül, amelyeket most olyan fontosnak tartasz. Én nem szólom le a te szakmádat, te se szóld le az enyémet. Máskor is hallottam már ezt a prostitució-dolgot. Nem megy össze a mosásban. A háborúk prostituálják a tudósokat, mégis úgy tűnik, mintha a legnagyobb találmányokat akkor találnák ki, mikor a háború adja rá a pénzt.
– A háborúk nem finanszírozzák az alapkutatásokat, mégis esak onnan származnak a valódi felfedezések.
– Már megbocsáss, de a háborúk tartják távol az ellenséget és a bombáikat, hogy az alapkutatóknak legyen szabadságuk és idejük kutatni.
– A válasz hangzatos, de nem kielégítő. Akármit is mondasz, az időutazás egyetlen haszna pillanatnyilag az, hogy olcsóbbá teszi a filmgyártást. Merő véletlen, ha emellett néhány morzsányi történelmi igazság is napvilágra kerül.
– Nincs teljesen igazad – Barney titokban felsóhajtott, mert meghallotta végre a teherkocsi motorját. – Egyáltalán nem zavartuk a kutatásaidat, sőt, inkább segítettünk. Szabad kezet kaptál. Ami pedig a filmgyártást illeti, mi tőkét fektettünk a vremeatronba, ezzel vált működőképes modellé. A birtokodban levő adatokkal akármelyik alapítványt rábeszélheted, hogy finanszírozza még egy időemelvény felállítását, s azzal magad is kedvedre kutathatsz.
– Meg is teszem.
– Egyhamar nem. – A kocsi csikorogva fékezett mellettük. – A professzort kizárólagosan lekötöttük még pár évig, csak addig, persze, amíg meg nem térülnek a beruházásaink.
– Hát persze – mondta Jens keserűen, s közben a hordágyat figyelte. – A profit mindenekelőtt, a kultúrát meg az ördög vigye.
– Ilyen az élet – felelte Barney. A filológust óvatosan becsúsztatták a kocsiba. – Ezt a játszmát így játsszák. És jobb is lesz, ha megtanulsz a Földön élni, ha már nem állíthatod meg, hogy leszállj róla.

15. FEJEZET

– Jobb állva meghalni, mint térdelve élni! – bömbölte Ottar. – Odinért és Friáért! Kövessetek! – Maga elé emelte a pajzsát, kilökte az ajtót. Két nyílvessző fúródott a pajzsba. A viking dühödten ordítva rázta a fejszéjét, és kirontott az épületből. Slithey kardot lóbálva követte, mögötte Val de Carlo, aki harsányan fújta a lurhoní, végül a többiek.
– Ennyi. Felhasználjuk! – Barney beleomlott a tábori székbe. – Akkor be is csukhatjuk a boltot. Siessetek az ebéddel, hogy elcsomagolhassák a konyhát.
A kellékesek oltóhabot permeteztek a vályúban meggyújtott olajra. Éktelen bűz támadt. Egyetlen kivétellel az összes lámpát lekapcsolták. Gino kinyitotta a kamerát, és kivette a filmet. Minden a megszokott mederben haladt. Barney megvárta, míg alábbhagy a sürgés-forgás, aztán maga is kiment. Ottar egy felfordított hordón üldögélt, a nyilakat hajtogatta vissza a pajzsba.
– Figyeld, jönnek a nyilak – mutatta Barneynak. Felemelte a pajzsot. Bumm-bumm, a rugók helyrelökték az elrejtett nyilakat.
– Csodás találmány – mondta Barney. – Egyelőre végeztünk itt a forgatással, Ottar. Most tehát előreugrom a csapattal a következő tavaszra. Mit gondolsz, elkészültök addigra a cölöpfallal?
– Könnyen. Te betartod a szavad, Ottar betartja a szavát. Itt hagytátok az acélfürészeket és fejszéket, azokkal könnyen vágunk tuskókat. Hagyjatok ételt, hogy ehessünk télen.
– Gondoskodom az utánpótlásról, mielőtt elköltözne a tábor. Minden világos? Van-e kérdésed?
– Világos, minden világos – motyogta Ottar. Figyelmét arra összpontosította, hogy visszatuszkolja a nyilakat a pajzs belsejébe. Barney bizalmatlanul méregette.
– Tudom, hogy mindenre emlékszel, de a biztonság kedvéért hadd fussak gyorsan át még egyszer az egészen. Hagyunk nektek elemózsiát, idehozzuk a stúdió élelmiszerraktárából az összes gabonakészitményt, szárított és konzervárut. Így nem kell eleséggyűjtéssel töltenetek a nyarat meg az őszt, hanem felépíthettek még néhány cölőpházutánzatot, és paliszádot emelhettek a tábor köré. Ha a dokinak igaza van, akkor egészen tavaszig nyugtotok lesz a Cape Dorset népétől. Tavasszal az úszó jégtáblák a partközeiben tömörülnek, a fókák odagyűlnek, hogy felneveljék a kölykeiket. 
Csak akkor jelennek meg a vadászok. Most feljebb, északon vannak. Ha mégis korábban jönnének, biztonságban lehettek a cölöpfal mögött.
– Megöljük őket, felaprítjuk őket.
– Ha lehet, ne, jó? Ennek a filmnek a kilencven százaléka elkészült, és szeretném, ha nem mészároltat-nátok le magatokat, mielőtt teljesen elkészülünk. Februárban és márciusban bekukkantunk, hogy minden rendben van-e, aztán idehozzuk a stábot, mihelyt elég közel lesznek a rézbőrűek. Áruval fizetünk nekik, hogy támadják meg az erődöt, és részben égessék fel, azzal kész. Egyetértünk?
– És Jack Daniels whisky.
– Benne van a szerződésedben... Egyenetlenül emelkedő és süllyedő, érces nyögés fojtotta belé a szót.
– Muszáj? – kérdezte Barney Val de Carlót, aki teljesen körültekerte magát a lurhorrmal. A tölcsér rücskösre kalapált pereme a vállán nyugodott, miközben buzgón trombitáit.
– Micsoda vad kürt – mondta Val. – Ezt hallgasd meg! – Megnyalta az ajkát, a fúvókára illesztette, és kidagadó erekkel, guvadó szemekkel eltrombitálta a Rock az óra körül alig felismerhető változatát.
– Jobb, ha a színészetnél maradsz! – tanácsolta Barney. – Zenészként éhen halnál. Régóta töröm a fejem, hol láthattam én ezt a hangszert korábban, már úgy értem, a múzeumokon kívül.
– A dán vajon. Ez a védjegyük,
– Lehet. A hangja olyan, mint egy náthás tubáé.
– Pókláb Spinneké imádná.
– Azt meghiszem – Barney kancsalított, ahogy átvillant a fején egy ötlet. – Éppen őrá gondoltam. Pókláb. Mindenféle bizarr hangszeren játszik abban a lerobbant csehóban, a Taplóbarlangban. Egyszer hallottam, rézfúvósok kísérték, meg egy dob.
Val bólintott.
– Én is voltam ott. Állítólag ő a jazz-tuba játékosok egyetlen állatkerti példánya. Életemben olyan szörnyű zajt nem hallottam.
– Nem olyan rossz az. Még szükségünk lehet rá. Eszembe jutott valami.
Ottar ki-be pattogtatta a nyilait. Barney a falnak támaszkodva hallgatta a lurhornt, míg oda nem gurult Dallas a dzsippel.
– Indulhatunk – jelentette. – A konyha teljes személyzete útra kész, és van pár önkéntes díszletező is, aki kíváncsi, hogy megvan-e még Hollywood.
– Elegen lesznek a rakodáshoz? – aggályoskodott Barney. – A telephelyről már mindenki hazament.
– Még sok is.
– Akkor gyerünk.
Nyergesvontató hátrált fel az időemelvényre. Egy tucat ember ácsorgott mellette. Hewett professzor kiakasztotta az irányítófülke ajtaját. Barney bekukkantott.
– Szombat délután, amilyen korán csak lehet.
– Mikroszekundumnyi pontossággal. Hajszálpontosan akkor érkezünk, amikor a legutolsó fuvar távozott.
Barneynak nem kevés erőfeszítésébe került, hogy tudomásul vegye: mindazok ellenére, ami itt történt az elmúlt hónapok során, Hollywoodban még mindig szombat délután volt, ugyanaz a nap, amikor megkezdték a műveletet. A hétvégi kirándulók az országutak dugóiban rostokolnak, a szupermarketek parkolói zsúfolásig megteltek, és a Benedict Canyon Drive tetején, mindjárt a privát golfpályája mellett, a villa legfelső emeletén L. M. Greenspan hamisított szívrohamban szenved. Barney fején átfutott, hogy felhívja és megörvendezteti egy időszaki jelentéssel, de jobbnak látta, ha nem teszi. L. M. számára csak néhány óra telt el, még esze ágában sincs, hogy aggódjék. Alvó stúdiótulajdonosokat legjobb békén hagyni. Talán telefonálnia kellene a kórházba, hogy megtudja, hogy van Jens Lyn, hiszen hetek teltek el... azaz nem, legfeljebb percek. Valószínűleg be se ért még a kórházba. Az időutazást nem könnyű megszokni.
– Kánikula! – morgott az egyik szakács. – El kellett volna hoznom a napszemüvegemet.
A műterem magas tolóajtaját félregördítették. Amikor megérkezett az időemelvény, mindenki felsziszszent a szubtrópusi fény hirtelen áradatában. Új-Foundland északi ege mindig sápadt volt, a nap sosem perzselt annyira, mint itt. Barney elzavarta az embereket az útból, míg a súlyos vontató dübörögve elindult, és a kocsi végigcsörömpölt a rámpán. A szünidei hangulatot élvezve kapaszkodtak fel a platóra, majd végiggördültek a filmgyár üres utcáin.
Az élelmiszerraktárnál véget ért a szünidő.
– Sajnálom, uram – a stúdióőr a szíjánál fogva pörgette a botját. – Sose láttam önt, de ha láttam volna, se engedhetném be a raktárba.
– Itt ez a papír...
– Azt látom, viszont parancsaim vannak.
– Ide egy hadifejszét! – süvöltötte az egyik díszletező. – Majd én kinyitom azt az ajtót!
– Öld! Öld! – kiáltozta a másik. Túl sok időt töltöttek a tizenegyedik században, nem csoda, hogy elsajátították azokat az egyszerű módszereket, amelyekkel a vikingek a problémáikat kezelték.
– Ne jöjjenek közelebb! – parancsolta az őr. Odább lépett, a kezét a fegyvere fölött tartotta.
– Elég ebből, emberek! – avatkozott közbe Barney. – Üljetek szép nyugodtan, mindent elintézek. Hol a telefonja? – fordult az őrhöz.
Barney egyenesen az irodaépületbe telefonált, hátha talál még ott valakit. Szerencséje volt. Maga Sam, L. M. személyes könyvelője is benn volt még, nyilván háborítatlanul kívánta böngészni a könyveket.
– Sam – mondta Barney –, de jó, hogy hallom a hangodat, hogy vagy mindig... mit?... Pardon, elfelejtettem. Persze, a számodra csak pár óra volt az egész, én azonban hónapokig... nem, természetesen nem ittam, a filmet forgattam... Úgy van, csaknem kész... Dehogy, Sam... ne izgasd fel magad... Ez a film éppúgy nem egynapos film, ahogy a forgatókönyv se volt egyórás forgatókönyv... Keményen dolgoztunk. Nézd, később majd elmagyarázom az egészet, most azonban segítened kell. Azt akarom, hogy beszélj az egyik őrrel, igazi bükkfafej, nyilván új fiú. Mondd meg neki, hogy nyissa fel az élelmiszerraktárát, hogy kipucolhassuk onnan a szárított tésztákat és a konzerveket... nem, szó sincs arról, hogy máris ennyire megéheztünk volna, ez mind csereáru a bennszülöttek számára. Ezzel fizetjük a statisztákat... Sam, mit akarsz ezen gondolkodni... ha egyszer zabpehellyel fizethetünk zöldhasúak helyett, ugyan mi a különbség?
Nem ment könnyen, Sammel sohase ment könnyen, végül is azonban sikerült meggyőzni. Sam még akkor is utált költekezni, ha csupán zabpehelyről volt szó. Most rázúdította a haragját az őrre, aki vörös arccal és dühösen jött elő a telefonfülkéből.
Fél hatra meg is rakták a teherautót, s háromnegyed hatkor visszaértek az időemelvényhez. Barney ellenőrizte, hogy mindenki az emelvényen van-e, aztán bedugta a fejét Hewett fülkéjébe.
– Mehetünk, prof, előbb azonban hadd szálljak le.
– Úgy értsem, hogy nem tér vissza velünk?
– Pontosan. Akad némi dolgom a városban. Ha lerakta ezeket az embereket meg az ellátmányt, pár óra múlva jöjjön vissza értem, mondjuk tízre. Ha nem talál itt, felhívom a raktárát odaát, és értesítem a fejleményekről.
Hewett zsémbes hangulatban volt.
– Úgy látszik, bizonyos értelemben időtaxit üzemeltetek. Egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy örömömre szolgál. Eredetileg mintha arról lett volna szó, hogy elmegyünk a tizenegyedik századba, ott megcsináljuk a maga filmjét, aztán visszatérünk. Ehelyett azóta is folyamatos ingajáratot tartok fenn...
– Nyugodjon meg, professzor, már a célegyenesben vagyunk. Csak nem gondolja, hogy így vesztegetném az órákat, ha nem lennék biztos a produkció felől? Még egy ugrást végzünk, befejezzük a filmet, és kész. Nem is lesz más hátra, csak az ordítozás.
Barney az ajtóból figyelte, ahogy az időemelvény eltűnik. Vissza az ősi Kanada vadonjaiba, a cserepes ajkak és a hideg eső földjére. Hadd tűnjön. Ő a maga részéről kivesz néhány órát, egyet s mást el is intéz persze, ez azonban nem fogja zavarni abban, hogy közben jól érezze magát. Szó se lehetett persze igazi lazításról, amíg a film nincs a dobozban, azonban látszott már a fény az alagút végén, ő pedig hónapok óta hajtotta magát. Első napirendi pont egy első osztályú luxusebéd a Chasen étteremben, tartozik önmagának ennyivel. Kilenc előtt semmi értelme sincs, hogy a Taplóbarlangba látogasson.
Egészen valószerűtlennek tűnt, hogy ismét Kaliforniában és a huszadik században lehet. Minden túl gyorsan mozgott, harsogtak a színek, s Barney feje megfájdult a kipufogó gázoktól. A falusi tahó. Ebéd, aperitiffel az elején, konyakkal a végén, pezsgővel a kettő között. Hatásos fájdalomcsillapító. Barney egész jól érezte magát, amikor kiszállt a klub előtt a taxiból. Még arra is futotta az erejéből, hogy ne háborodjon fel az epezöld ajtóra festett vörös halálfej és keresztbe tett lábszárcsontok láttán.
– Óva intelek! – nyögte egy síri hang, amikor Barney belökte az ajtót. – Óva intelek! A Taplóbarlangba ki-ki csak saját felelősségére léphet be! Óva intelek... – a hangfelvétel elhallgatott, amikor Barney becsukta maga mögött az ajtót. Végigtapogatózott a rosszul világított, fekete bársonnyal bélelt lépcsőházon. Foszforeszkáló műanyag csontok függönye képezte a klub belső szentélye előtti uto.lsó akadályt. Barney már járt itt, ezért az eredeti dekoráció hatástalan maradt nála. Hatástalan maradt elsőre is, mivel alig egy hajszállal volt jobb – vagy rosszabb – a farsangi kísértetháznál. Zöldes fények pislákoltak, a sarokban gumi pókhálók csüngtek, az ülések óriási mérges gombákat formáztak. Egyelőre Barney volt az egyetlen vendég.
– Egy Bloody Maryt kérek – mondta a vámpírruhás pincérnek. – Pókláb bejött már?
– Affem, av öltövőben van – motyogta műanyag agyarai közül a lény.
– Szóljon neki, hogy Barney Hendrickson keresi, a Climactictól.
Pókláb Spinneke hamarabb befutott, mint az ital. Szikár, feketébe öltözött, enervált figura benyomását keltette. Óriási, sötét szemüveget viselt.
– Ember, ezer éve nem láttalak – mondta. Hagyta, hogy nyirkos ujjai Barney tenyeréhez érjenek. – Hogy fizet a filmbolt?
– Elvegetál: Ide figyelj, Pók, igaz, hogy nyomja pár film a lelkedet?
– Zenéltem valami rongyos pornóban, Tinédzser Virággyerekek kokós dürrögése volt a címe, azóta is remélem, hogy a népek elfelejtették. Miért? Tán csak nincsenek terveid a szegény öreg Póklábbal?
– Meglehet, Spinneke, meglehet. Mit gondolsz, meg tudnád-e írni egy film zenéjét, és felvennéd-e a saját bandáddal?
– Bármi lehetséges, tata. Csak idő kérdése. Többfelé elígérkeztünk.
– Az idő ne aggasszon, majd úgy rendezem, hogy egyetlen fellépést se kelljen elszalasztanotok. Azt hiszem, a megfelelő hangzást nyújtanátok a készülő filmemhez, egy felkavaró viking történethez. Hallottál a vikingekről?
– Naná. Szőrös kandúrok fejszékkel, mindenütt feldarabolják a népeket.
– Körülbelül. Primitív, erős hangzás kell. Van egyfajta rézkürtjük, ez adta az ötletet. Kizárólag rézfúvósokra alapozott hangszerelés, dobokkal. Vad, nyers erővel dübörögjön.
– Csípem.
– Gondolod, hogy elbánsz vele?
– Nyilván.
– Jó. Előlegbe itt egy kiló – Barney öt darab húszdolláros bankjegyet vett elő a tárcájából. Az asztalra pottyantotta őket. A Pókláb ujjai odakúsztak a fekete terítő túloldaláról, és elnyelték a pénzt. – Ragadd fel a fiaidat, s ugorjunk át a stúdióba. Ott megbeszélünk mindent. Egy órán belül itt vagytok. – Hogy hol mindenütt lesznek még az alatt az egy huszadik századi óra alatt, azt Barney szükségtelennek tartotta feszegetni.
– Nem megy. Doody és én elbohóckodunk itt, amíg a többiek befutnak tizenegy körül. Azután színpadon vagyunk háromig. Korábban nem dobbanthatunk.
A Bloody Mary simán lecsúszott. Barney az órájára nézett. Meggyőzte magát, hogy fölösleges volna elmennie, csak hogy háromra visszajöjjön. Különben is, a vasárnap hajnali három óra még oké, hiszen csak hétfőn reggelre kell elkészülnie a filmmel. Minden simán halad. Pókláb visszasiklott a klub mélységeibe. Tízkor Barney telefonált Hewett professzornak, visz-Szarendelte háromra. Utána visszament az asztalához. Lazított, már amennyire lazíthatott a túlfűtött tuba-és rézfúvós zene meg az elektronikus dob mellett. A Bloody Maryk segítettek.
Két órakor megrázta magát, és kiment, hogy szívjon egy kis levegőt, tisztát, amelyben nem lehet vágni a dohányfüstöt, s amely nem remeg a vinnyogó ritmusoktól. Még két taxit is sikerült fognia, hogy háromkor a klubnál várakozzanak. Tényleg egyre jobban alakultak a dolgok.
Négy körül értek a raktárhoz. Hewett professzor türelmetlenül járkált fel-alá, minduntalan az óráját nézegette.
– Nagyon pontos, mondhatom! – vetette oda.
– Nem is olyan rossz, öreg fiú – csapott Barney a professzor vállára. Aztán megfordult, hogy segítsen kihúzni a dobot a taxiból. A zenészek libasorban vonultak az épületbe, Boody a Colonel Bogeyt játszotta harsonán.
– Minek az a tutaj? – kérdezte a fáradtságtól begyulladt szemű Pókláb.
– Szállítóeszköz. Másszatok fel. Alig pár percig leszünk távol, megígérem – Barney a kezével takarta huncut mosolyát.
– Elég ebből – Pókláb elhúzta Doody reszkető ajkától a harsonát. Doody szája legalább öt másodpercig csücsörített, még mielőtt rájött volna, hogy nem szól a hangszere. – Marihuána – magyarázta Spinneke.
Hewett megvetően horkantott, mikor a gyászos lebernyegekbe öltözött zenészek felmásztak az emelvényre. Bevonult az irányítófülkébe, hogy bekapcsolja a vremeatront.
– Ez a várószoba? – Dpody beóvakodott a prof után a zsúfolt kis helyiségbe.
– Kifelé, te félkegyelmű! – förmedt rá a professzor. Doody motyogott valamit, és engedelmeskedni próbált. Ahogy azonban megfordult, a hangszer tolóhüvelye kicsúszott, és végigsöpörte a szabadon álló elektroncsöveket. Kettő szét is durrant, és szikrázva serce-gett.
– Juj! – Doody ijedtében elejtette a hangszert. A hosszú sárgaréz szerszám ráesett a maradék csövekre. Hatalmas szikrákkal záródtak rövidre az áramkörök. A kontrollpult összes lámpácskája kialudt.
Egyetlen másodperc se kellett hozzá, hogy Barney kijózanodjék. Kirángatta a zenészt az irányítófülkéből, és a többiekkel együtt az, emelvény legtávolabbi sarkába terelte.
– Mi a helyzet, professzor? – kérdezte halkan, mikor visszatért. Nem kapott választ. Nem is kérdezte újra. Csak állt, és nézte, amint Hewett professzor feltépi a szerelőajtókat, és sorra kihajigálja a törött csöveket a fülke elé.
Sikerült kihúznia annyit a professzorból, hogy jó pár órába beletelik, míg a vremeatron működőképes lesz, úgyhogy elküldte a zenészeket.
Vasárnap reggel kilenc körül Hewett professzor bevallotta, hogy a javítás valószínűleg felemészti a nap legnagyobb részét, nem számítva azt az időt, amit a cserealkatrészek beszerzésével kell töltenie, Los Angelesben, vasárnap... Nem baj, mondta Barney hamis derűvel, rengeteg időnk van. Hiszen a filmet csak holnap reggel kell leadni.
Vasárnap éjjel aludt el Barney először, de mindjárt fel is riadt. Többé nem is tudott újra elaludni.
Hétfőn hajnali ötkor a professzor bejelentette, hogy elkészült az újrahuzalozással. Most alszik egy órát. Utána nekilát, hogy megszerezze a hiányzó csöveket.
Kilenckor Barney telefonon megtudta, hogy a bank képviselői megjöttek, és őrá várnak. Vihogva csapta le a kagylót.
Fél tízkor megszólalt a telefon. A telefonközpontos kisasszony közölte vele, hogy az egész stúdiót felforgatták, mindenki őt keresi, L. M. személyesen beszélt a telefonközponttal, s megkérdezte, tudja-e a kisasz-szony, hol van Mr. Hendrickson. Barney ismét lecsapta a kagylót.
Fél tizenegykor feladta. Hewett nem tért vissza, nem is telefonált. S ha vissza is érkezett, volna, késő lenne. A filmet nem lehetne időben befejezni.
Kész. Megpróbálta, kudarcot vallott. Olyan volt az útja L. M. irodájáig, mintha a vérpadra kapaszkodna fel. Tulajdonképpen úgy is volt.
Kicsit még habozott L. M. ajtaja előtt. Megfontolta az öngyilkosságot, mint alternatívát, de úgy döntött, hogy gyáva hozzá. Belökte az ajtót.

16. FEJEZET

– Be ne menj! – hangzott hátulról. Egy kar előrenyúlt Barney mellett, és eltolta kezét a kilincsről. Az ajtó halk sóhajtással becsukódott Barney orra előtt.
– Mi a fenét művelsz?! – kiabálta ingerülten, s túlcsorduló haraggal megperdült, hogy a másik szeme közé nézhessen.
– Meggátollak a végzetes hiba elkövetésében, te hülye! – az újonnan jött férfi arcán fölényes vigyor ömlött el, amint Barney az ajtónak tántorodott, álla leesett, szemei szélesre tágultak döbbenetében.
– Pompás póz! – értékelte a másik. – Talán jobb lenne, ha fellépnél a filmekben, ahelyett hogy rendezed őket.
– De hiszen... te... én vagyok... – rebegte Barney. Önmagát látta, legjobb fésűsgyapjú pantallójában, lóbőr pilótazakójában, hóna alatt egy doboz filmmel.
– Remek megfigyelés – a másik Barney komiszul vigyorgott. – Tartsd ezt egy picit! – nyomta alteregója kezébe a filmes dobozt, majd előkotorta a tárcáját a farzsebéből.
– Tessék...? – hebegte Barney. – Micsoda...? – lenézett a kezében tartott dobozra, és elolvasta a címkét: Viking Kolumbusz – 1. tekercs.
A másik Barney összehajtogatott papírlapot vett elő a tárcából, és Barneynak nyújtotta. Annak most tűnt fel először, hogy rejtélyes párjának a kezét terjedelmes, vörösre színeződött kötés takarja.
– Mi történt a kezemmel... a kezeddel?! – bámult elszörnyedve a kötésre, miközben a másik Barney kitépte a kezéből a tekercset, és belenyomta helyette a cédulát.
– Ezt add a profnak – mondta a másolat –, és ne lebzselj itt tovább, hanem eredj, fejezd be a filmet, világos? – kitárta L. M. ajtaját, mert a folyosó végén megjelent a küldönc a tolókocsival, rajta további tizenegy tekercs film. A küldönc meglepetten pislogott egyikükről a másikukra, majd vállat vont, és bement. A másik Barney követte. Az ajtó becsapódott mögötte.
– A kezed, mi történt a kezeddel? – kérdezte Barney elhalón a bezárt ajtót. A kilincsre tette a kezét, hogy kinyissa, de az összehajtogatott cédula ragadta meg a figyelmét. Kibontotta. Közönséges géppapír volt, hátoldala üres, széle beszakadt. Írás sehol se volt rajta, csupán egy golyóstollat kapkodva megrajzolt ábra.

Barney semmit se értett belőle. Összehajtogatta, és betette a tárcájába. Hirtelen megrándult: eszébe jutottak a bedobozolt filmek.
– Befejeztem a filmet! – kiabálta teli torokból. –Elkészült, időben leadtam! – Két arra járó titkárnő kuncogva hátrafordult. Barney fenyegetően meredt rájuk, aztán továbbment.
Mit is mondott a másik Barney? Hogy ne lebzseljen itt tovább, hanem fejezze be a filmet. Vajon be tudja-e fejezni? Úgy látszik, igen – ha egyáltalán volt valami azokban a dobozokban. No de hogy fejezheti be a forgatást határidő után, miközben határidőre szállít?
– Nem értem – motyogta útközben a B műterem felé. Még a vremeatronon dolgozó professzor látványa se törhette meg örvénylő gondolatait. Megállt az időemelvényen, és igyekezett megemészteni a történteket vagy a történendőket, ám a fáradtság és az önmagával folytatott beszélgetés megrendítő hatása átmenetileg megfosztotta a logikus gondolkodás képességétől.
– A javítás elvégeztetett – törölte meg Hewett professzor a kezét egy rongyban. – Visszatérhetünk 1005-be.
– Hát akkor gyerünk – Barney a tárcája után nyúlt.
A verőfényes Kalifornia után a napsütés ellenére homályosnak tűnt az új-foundlandi táj. A levegő egyértelműen hidegebb volt.
– Pontosan hánykor hagytuk el a stúdiót? – érdeklődött Barney.
– 12:03 órakor, hétfőn. A panaszokat kérem mellőzni. Ha figyelembe vesszük, hogy az a mikrokefál zenei idióta mit művelt a berendezésemmel, bámulatosan gyorsnak kell minősítenünk a javitási munkálatokat.
– Szó sincs panaszkodásról, professzor. Kezdem azt hinni, hogy mégis van esélyünk a határidő betartására. Önmagámmal találkoztam az irodaházban, s láttam a kezemben a Viking Kolumbusz tekercseit.
– Képtelenség!
– Könnyű mondani. Az is elképzelhető, hogy ön ugyanakkora megdöbbenésnek néz elébe, mint amekkorát én éltem át. Azt mondtam nekem, vagy azt fogtam mondani magamnak, vagy hogy a fenébe mondjam, hogy ezt adjam át önnek. Ért valamit belőle?
A professzor egyetlen pillantást vetett a papírra, és boldogan elmosolyodott.
– Hát persze – felelte. – Milyen ostoba voltam. A tények önmagukért beszélnek. Hogy úgy mondjam, mindvégig az orrom előtt voltak, csak nem vettem észre őket. Pedig milyen egyszerű.
– Elszánná magát, hogy nekem is elmagyarázza? –türelmetlenkedett Barney.
– Az ábra két időutazást mutat. A jobb oldali kisebb ív érdekel bennünket, mivel ez magyarázza meg, honnan jött az ön alteregója a filmes dobozokkal. Valóban, még most is mód van rá, hogy elkészítsük a filmet, és a megadott határidő előtt szállítsuk.
– Hogyan? – kancsalított Barney a diagramra, mely az égvilágon semmi információt sem nyújtott a számára.
– Ön most befejezi a filmet, és teljesen közömbös, hogy ezenközben mennyivel lépi túl a határidőt. Amikor elkészül, akkor a diagram B pontjának megfelelő helyen lesz. Az A pont a határidő. Ön egyszerűen visszatér A-ba, leadja a filmet, utána hazamegy B-be. Milyen fenségesen egyszerű.
Barney megmarkolta a papírt.
– Tegyük csak tisztába ezt az ügyet. Azt akarja mondani, hogy elkészíthetem a filmet a határidő után, majd visszatérek az időben egy korábbi időpontra, és határidőre szállítok?
– Igen.
– Bolondságnak hangzik.
– Az értelem csak a bolond számára hangzik bolondságnak.
– Elfelejtettem ezt a megjegyzést, ha még valamit megmagyaráz. Ez a papír a diagrammal – ingerülten rázta a professzor orra előtt. – Ki rajzolta?
– Az az egy biztos, hogy én nem, hiszen most látom először.
– Hát akkor gondolkodjék. Hétfő reggel kaptam ezt a papírt L. M. irodája előtt. Most megmutatom magának. Azután beleteszem a tárcámba, és ott hurcolom, amíg el nem készül a film. Akkor visszautazom, hogy leadjam a filmet L. M.-nek. Találkozom a régi magammal az iroda előtt, kiveszem az ábrát a tárcámból, átadom nekem, a papír visszakerül a tárcába és így tovább. Van ennek értelme a maga számára?
– Természetesen. Semmi zavarót se látok.
– Tehát nem lát zavarót. Ha minden eszerint történik, akkor senki se rajzolta ezt a rajzot. Ez egyszerűen körbejár a tárcámban, én meg önmagámnak adom. Ezt magyarázza meg! – tette hozzá diadalmasan.
– Semmi szükség rá, ez magától értetődik. Az a papírdarab önfenntartó időhurkot képez. Senki se rajzolta. Azért létezik, mert van. Ennél adekvátabb magyarázatra nincs szükség. Ha mégis érteni kívánja, mondok egy példát. Ön is tudja, hogy minden papírdarabnak két oldala van. Ha azonban egy papírszalag egyik végét 180°-kal elforgatja, majd összeilleszti a végeket, akkor a papír úgynevezett Möbius-szalaggá válik, melynek csak egy oldala van. Ez is létezik. Az, hogy ezt kimondjuk, nem változtat a tényeken.
– Mégis... honnan jött az a diagram? – Ha mindenáron ragaszkodik valami forráshoz, akkor mondja azt, hogy ugyanonnan jött, ahová a Möbius-szalag hiányzó oldala távozott.
Barney gondolatai alaposan összegabalyodtak. A végek lazán csapdostak. Az ábrára bámult, míg bele nem fájdult a szeme. Valakinek meg kellett rajzolnia. És minden papírdarabnak két oldala kell, hogy legyen... Erőtlen ujjakkal csúsztatta a diagramot a tárcájába, a tárcát a farzsebébe dugta, és buzgón remélte, hogy sikerül elfeledkeznie az egészről.
– Készen állunk az időugrásra – jelentette Dallas.
– Miféle időugrásra? – pislogott értetlenül Barney az előtte álló kaszkadőrre.
– A következő tavaszra, 1006 tavaszára. Alig fél órája beszéltünk róla. A kaját átadtuk Oltárnak, az egész csapat felpakolt és indulásra készen áll. Mehetünk, amikor mondod – mutatott a vontatók és teherkocsik várakozó sorára.
– A következő tavasz, hát persze, igazad van. Mondd csak, Dallas, tudod, mi az a paradoxon?
– A spanyol borbély, aki azokat borotválja, akik nem maguk borotválkoznak, tehát ki borotválja a borbélyt?
– Ilyesmi, csak még rosszabb. – Barney hirtelen visszaemlékezett a bekötött kézre. Felemelte a jobb kezét, és gondosan megszemlélte minden oldalról. – Mi történhetett a kezemmel?
– Szerintem tökéletes állapotba van – mondta Dallas. – Innál egyet?
– Nem segítene. Éppen most találkoztam magammal. A kezemet véres kötés borította, és nem voltam hajlandó megmondani nekem, hogy történt, és menynyire súlyos. Érted, mit jelent ez?
– Persze. Italra van szükséged.
– Akármit is mondtok, te meg a vaskori barátaid, az alkohol nem nyújt megoldást minden problémára. Azt jelenti, hogy egyedülálló eset vagyok a világegyetemben. Szadomazochista. Az összes többi szegény nyomorult kénytelen beérni azzal, hogy önmagával szemben mazochista vagy másokkal szemben szadista. Én azonban mazochista gyönyört lelek abban, hogy szadista vagyok önmagámmal szemben. Egyetlen neurotikus se mondhatja ezt el magáról, csak én – megborzongott. – Talán mégis jót tenne egy ital.
– Hoztam magammal.
A flaska árleszállításból származó, hangyasavízű, olcsó rozspálinkát rejtett. A nyelőcsövét égető, maró ital átmenetileg elterelte Barney figyelmét a paradoxonokról és saját szadokompenzációs hajlamairól.
– Menj, nézz körül, légy szíves! – kérte Dallast.
– Ugorj előre márciusra, állapítsd meg, hogy észleltek-e már indiánokat. Ha Ottar még nem látta őket, akkor folytasd! Egyhetes időközökben érdeklődj. A végén jelentkezz itt!
Barney félreállt. Az időemelvény aprót vibrált, s eredeti helyétől néhány méterre megjelent. Dallas lemászott, kezével fekete borostáját dörzsölgette.
– A prof becslése szerint tíz órát voltunk távol – tért azonnal a lényegre. – Az nyolc óra túlórázást jelent...
– Ezt mellőzheted. Mit találtál?
– Megépítették a falat, csupa cölöp, mint azokban az indiánfilmekben. Március elején minden békés volt, az első két bőrcsónakot huszonegyedikén látták.
– Elég jó. Gyerünk! Szólj a profnak, hogy indítsa el az ingajáratot március huszonkettedikére. Mindenki itt van?
– A Jeltárt Betty ellenőrizte és rendben találta. Tex meg én névsort olvastunk. A lakókocsikban üldögélnek. Kivéve persze a sofőröket.
– Milyen a márciusi éghajlat?
– Napos, de a levegőnek még foga van.
– Szóljatok mindenkinek, öltözzenek melegen. Nem akarom, hogy az egész csapat benáthásodjék.
Barney hátrasétált a saját lakókocsijához. Felhúzta az esőkabátját és a kesztyűjét. Mire ismét a konvoj elejére ért, az ingajárat már javában működött. A következő fordulóval Barney is átment 1006 tavaszára. Vérbeli északi tavasz volt. A párás napfény alig enyhítette a hideget. A mélyedésekben megállt a hó, lenn a völgyben a paliszád északi oldalánál is havas maradt a talaj. A telep valóban olyan volt, mint a western-filmek erődjei. Barney magához intette az éppen akkor érkező kis teherkocsi vezetőjét.
– Vigyen le oda!
A következő megálló: az Apacs-erőd! – jelentette be a sofőr.
A kocsi elporzott a felfelé kapaszkodó, kíváncsi vikingek mellett. Keskeny nyílásnál állt meg, ahol egy laza cölöp helyén bejáratot alakítottak ki. Amikor megérkeztek, Ottar préselte magát keresztül a hézagon.
– Kénytelenek leszünk nagyobb kaput vágni ide –közölte vele Barney. – Széles, dupla kaput, belülről retesszel.
– Nem jó, túl nagy, túl könnyű betörni. Így kell csinálni.
– Nem a megfelelő mozikba jártál...
Barney szava elakadt, mert Slithey nyomakodott át a résen. Korántsem tiszta öltözékét a vállán összetűzött karibubőr köpeny egészítette ki. Arca kozmetiká-zatlan volt, a csípőjén csecsemőt himbált.
– Mit keresel itt?! – kérdezte zsémbesen Barney. Úgy érezte, rászedték. Mintha még nem lett volna elég megrázkódtatásban része ma.
– Egy ideje itt vagyok – felelte Slithey. Ujját a gyerek szájába dugta. Az cuppogva szopni kezdett.
– Ide figyelj, csak most jöttünk, mi van ezzel a gyerekkel?
– Vicces, nem? – Slithey kuncogni próbált. – Amikor tavaly nyáron útra készen álltunk, olyan soká kellett várni, hogy kiszálltam a lakókocsiból, sétáltam a friss levegőn. Érted, ugye?
– Nem, és azt hiszem, nem is akarom érteni. Te tehát nem ugrottal velünk együtt az időben, hanem mindvégig itt voltál?
– Hát... Annyira meglepődtem. Elmentem sétálni, ugye, aztán találkoztam Ottarral, és egyik dolog a másikból adódott, ugye érted...
– Attól tartok, ezúttal értem.
– Mielőtt észrevettem volna, mindenki elment. Megrémültem, mondhatom. Heteken át zokogtam. És mivel véletlenül maradtam itt, a tablettáimat se hoztam magammal.
– Tied a gyerek? – mutatott a kisfiúra Barney.
– Aranyos, ugye? Igazából neve sincs még. Én Zor-rinak hívom, mert mindenkinek az orra után kapkod. Tudod, Hófehérke egyik törpéje után.
– Nem is volt Zorri a Hófehérkében – Barney sebesen gondolkodott. – Sajnálom, Slithey, de most, hogy a gyerek megvan, nem mehetünk vissza, hogy mindezt semmissé tegyük. A te hibád, miért hagytad el a lakókocsit.
– Ó, én senkit se vádolok – bizonygatta Slithey. –Megszoktam itt. Ottar folyvást ígérgette, hogy tavasszal megjöttök, és igaza volt. Csak egy jó ebédre vágyom. Phü, hogy ezek milyen koszton élnek! Azt hiszem, mást se bírtam legyűrni a télen, csak whiskyt és zabpelyhet.
– Nagy ünnepséget rendezünk ma este. A te tiszteletedre meg Ottaréra. Meg a bébiére. Marhasült, bor, minden.
Zorri oázni kezdett. Slithey előrelendítette a csípőjéről, s hozzálátott, hogy kibontsa a blúzát.
– Munkába állítom Charley Changet – jelentette ki Barney. – Beleírjuk a gyereket a történetbe. Ez a film tele lesz meglepetésekkel.
Ettől ismét feltámadtak fájdalmas emlékei. Barney lenézett a jobb kezére. Eltűnődött rajta, mikor és hogyan, aztán a biztonság kedvéért gyorsan zsebre vágta.

17. FEJEZET

A kőhegyű dárda átlyukasztotta a motorcsónak oldalát, és beszorult a padozatba.
– Otthagytam, hogy bedugaszolja a lyukat – magyarázta Tex. – Jött még több is, de addigra már iszkoltunk onnan.
– Nyilván meglepődtek – vélte Barney. – Talán megijedtek a motor hangjától.
– Eveztünk.
– Márpedig biztos, hogy okuk volt rá. A Cape Dorset népe békés nép, láttátok, hogy viselkedtek a múltkori látogatás során.
– Esetleg nem tetszett nekik, hogy felaprítottuk a rokonaikat, holott barátságosan közeledtek – szólt közbe Dallas. – Most viszont nem kellett keresnünk a bajt, kérés nélkül megkaptuk a magunkét. Ha a motor nem indul első berántásra, tengeri temetésben részesültünk volna, vagy a főzőedényükbe kerülünk. Megbeszéltük a dolgot Texszel, és úgy gondoljuk, hogy ezért a melóért harctéri pótlék jár...
– Majd írjátok rá az utalványotokra. Meglátom, mit tehetek. Most ne bosszantsatok vele! – Barney megrántotta a dárdát, de az nem engedett. – Fontosabb dolgok aggasztanak. Csaknem kész a filmünk, mindössze az életbevágóan fontos és roppant elengedhetetlen indián csatajelenet hiányzik. Nem mellőzhetjük, viszont elég nehéz indián csatát produkálni indiánok nélkül. Ezrével vannak odakint a part menti jégen. Kiküldelek benneteket mindenféle gyönggyel meg csillogó vacakkal, hogy béreljetek fel néhányat nekem, és mit kapok? Kifogásokat.
A kaszkadőröket hidegen hagyta az érvelés. Dallas szó nélkül a dárdára mutatott. Rezesvinnyogás szelte át a levegőt.
– Feltétlenül itt kell ezt művelniük?! – csattant fel Barney.
– Ha jól emlékszem, te parancsoltad – emlékeztette Tex. – A part az egyetlen hely, ahol nem zavarják a többieket.
A fekete köpönyegesek körmenete lemasírozott a partra. A dobos a ritmust verte. Pókláb menetelt az élen. Összehajtható székeket is cipeltek. Öltözet címén kendők, őzbőrök és karibuköpenyek festői gyűjteményét aggatták magukra.
– Húzzátok partra azt a csónakot, és gyerünk innen! – mondta Barney.
– Támogatom az indítványt – dünnyögte Dallas. –Ezek a zenekari próbák rosszabbak a közönséges gyilkosságnál.
Pókláb keresztülbotladozott a homokon. Tubáját a mellére ölelte, orra vörösen meredt elő a sápadt arcbőrből.
– Fedett próbateremre van szükségünk! – könyörgött. – Ez a sok friss levegő kinyír minket, annyi szent. A kandúrjaim évek óta nem voltak szabad levegőn.
– Kitisztul a tüdejük.
– Jobb szeretik piszkosán.
– Majd meglátom, mit tehetek...
– Ellenség a láthatáron! – kiáltott Tex. – Nézzétek azt a különítményt!
Lenyűgöző látvány volt. Az öböl száját szegélyező szigetek mögül egyik csónakrakomány Cape Dorset-i a másik után úszott elő. Ahogy közelebb értek, villódzás látszott a csónakok fölött, és mély zúgás töltötte be a levegőt.
– Szó sincs baráti vizitről – állapította meg Tex.
– Talán mégis barátságosak lesznek – Barney hangja alig hordozott lelkesedést.
– Mibe fogadunk? – kérdezte Dallas megvetően.
– Jó. Akkor hát, izé, védelmi állást veszünk fel. Mit javasoltok?
Tex Daliásra bökött a hüvelykujjával.
– Ő a rangidős, ő adja a parancsokat.
– Rendben! – pattogott Dallas. – Eltakarítjuk a civileket a partról, értesítjük Ottart, hogy zárja be az erődjét, visszavonulunk a táborunkba. A járműveket körbeállítjuk, a lakókocsik legyenek belül. Minden katonaviselt pasas fegyvert kap. Utána ülünk és figyelünk. Tex, vidd a civileket a táborba.
– Jó terv – értett egyet Barney. – De ugye nem felejtettétek el, hogy a film vége hiányzik? Gino vigye fel a dombra a kameráját, onnan az egészet áttekintheti. Még egy kamerát akarok, kézben tarthatót, hogy az erődből is filmezzük őket. – Gondolatban végigfutott a segédoperatőrök névsorán, és arra az elkerülhetetlen, ám nyomasztó eredményre jutott, hogy egyedül ő jöhet szóba. – Azt hiszem, Ottarral és az övéivel kell tartanom.
– Ahogy akarod – felelte Dallas. Gondolataiba merülve nézte, amint a zenészek visszamenekülnek azon az úton, amelyiken lejöttek. – Gino és a kamera a teherkocsi platóján utaznak. A kocsi a dombon vár, a sofőrrel együtt. Mivel a domb a tábor és a part között van, Tex is ott marad egy sörétes puskával. Ő lesz a főnök. Ha azt mondja, visszavonulás, visszavonulnak. Én veled tartok az erődbe.
– Menjünk.
A csónakok előretörése lelassult, mert az élen haladók bevárták az újonnan érkezőket. Úgy látszik, tömeges támadásra készültek. Ezzel mindenesetre időt engedtek a parton levőknek, hogy rendezzék soraikat. Mihelyt a filmeseket Dallas megelégedésére elrendezték, ő és Barney kocsiba ültek, és lezötyögtek a viking erődbe. Dallas pisztolyt és géppisztolyt viselt, a vállán töltényöveket vetett át. Néhány rossz külsejű fémdobozt is az erődbe vitt. Ők érkeztek utoljára a falak mögé. Bezáródott mögöttük a hosszú farúddal elreteszelt dupla kapu. A tüzelőállásból Barney nézte, hogyan tolat a teherautó a kellő helyzetbe a domb tetején.
– Mi csinálja ezt a zajt? – kérdezte Ottar.
– Fogalmam sincs – tájékoztatta Barney. – Jönnek!
Fodrozódó mozgás söpört végig az öblön. A bőrcsónakok nekilendültek.
Barney a cölöpfal tetejére támasztotta a 34 mm-es kamerát. Végigpásztázta az előretörő csónakok vonalát. A felhők résén áttörő napfény felsziporkázott a számtalan evező csapkodó tollán és a vízpermeten. Komor, egyenletes előnyomulás volt. A csónakok a sötétség egyenruhás seregét hordozták. A vízi alkalmatosságok közeledtével egyre hangosabb lett a földöntúli, rémisztő zaj. Barney a kamerába kapaszkodott, megállás nélkül filmezett. Örült, hogy elfoglaltsága akad. Érezte, ha ez a kötelesség nem tartaná vissza, már fejvesztve iszkolna.
– Már hallottam ilyen zajt – mondta Dallas. – Ugyanilyen zümmögés, csak halkabb.
– Hol? – Barney ráközelített az egyik vezércsónakra. Már majdnem a parton volt.
– Ausztráliában. Ott vannak ezek a bennszülöttek, abóknak {aborgines, azaz bennszülöttek (a ford.)} hívják őket, azoknak a varázslója egy zsineg, végére kötött fadarabot pörgetett a feje felett, annak volt ilyen sípoló hangja.
– Zúgattyú, hát persze. Számos primitív törzs használja őket. Varázserőt tulajdonítanak nekik. Most, hogy hallom a hangjukat, nem is csodálom. Feltehetőleg mindegyik csónakban zúgattyúzik egy-egy indián.
– Nekem is van varázslat, elbánik az ő varázslatukkal! – Ottar fenyegetően pörgette a fejszéjét a feje fölött.
– Ne keresd a bajt! – tanácsolta Barney. – El kell kerülnünk a harcot, ha lehet.
– Micsoda?! – Ottar viking lelke alapjaiban rendült meg ettől a lehetőségtől. – Harcot akarnak, harcolunk. Itt nincsenek gyávák! – kihívón meredt Barneyra.
– Partra szállnak – lépett kettejük közé Dallas.
A látogatás békés célját illető remények végképp szétfoszlottak. Amint egy-egy csónak partot ért, a benne utazók a fövényre rántották, majd előkapták dárdáikat. Íjaikat és a zömök, kőhegyű nyilakkal megtöltött puha tegezeket. Barney a közeli felvételekre összpontosított. Gino nyilván nagy totálokkal dolgozik, ő viszont többet is láthat a fegyverzet részleteiből, mint amennyit szeretne.
– Ottar – szólt Dallas –, mondd a tieidnek, hogy bújjanak fedezék mögé, és húzzák be a fejüket! 
Ottar morgott, de kiadta a parancsot. A viking lelki alkat nem szívesen alkalmazkodott a védekező harcmodor gondolatához, de azért nem is volt öngyilkos beállítottságú. A falak mögé húzódó védők legalább hússzoros túlerővel álltak szemben. Még az egyébként harcias skandinávok is kénytelenek voltak számot vetni a hátrányos körülményekkel. Zümmögni kezdtek a nyilak. Egy dárda éppen a kamera alatt csapódott a falba. Barney térdre bukott, az optikát két cölöp közötti hézagon dugta ki. Ez a látóteret korlátozta ugyan, de kedvezett testi épségének.
– Gyáva fegyverek – morogta Ottar. – Gyávák.
Nem így kell harcolni. – Mérgesen csörgette a pajzsán a harci szekercét. A vikingek mélységesen megvetették az íj és nyíl használatát.. Kizárólag a rohamharcászat és a kézitusa erényeit becsülték.
Átmeneti szélcsend következett. Az összes csónakot partra vonták és kirámolták. A Cape Dorset-kultúra képviselői a cölöpfal körül tömörültek, hogy bejáratot keressenek. Néhányan megpróbálkoztak a fal megmászásával. A villogó viking fejszék villámgyorsan lefejezték vagy megcsonkították a támadókat, s ezzel elejét vették az efféle rohamnak. A támadók a fegyvereiket lengették, és magas hangon visítoztak. A zaj fölött egyfolytában a zúgattyúk zümmögő füttye hullámzott. Dallas a támadók háta mögött összegyűlt kisebb csoportra mutatott.
– Úgy látszik, azok a főnökök. Másként öltöznek, valami szőrmeszerelésük van, rókafarokkal.
– Inkább vajákosok – vélte Barney. – Vajon mit terveznek? – Célirányos sürgés-forgás indult meg a Cape Dorset emberei között. A szőrmeszegélyes főnökök szervezték. Irányításuk alatt néhány támadó harcos az erdőbe futott, és rőzsével megrakodva tért visz-sza.
– Talán be akarják törni a falat? – találgatott Barney.
– Rosszabbtól tartok – felelte Dallas. – A Cape Dorset-i indiánok ismerik a tüzet?
– Biztos. Jens azt mondja, hogy a házaik romjai között tüzrakó gödröket és hamut talált.
– Ettől tartottam – mondta Dallas komoran, s a fal tövében egyre magasabbra növekvő rőzsekupacra mutatott.
A vikingek dárdadöfölése, kard- és szekercerázása haszontalannak bizonyult: a máglya egyre följebb magasodott. A következő pillanatban hátulról, a vezetők csoportjából előretört egy férfi, és lángoló fáklyával a kezében átszaladt a kiabáló tömeg sorain. Záporoztak körülötte a viking dárdák, ő azonban, mihelyt elég közel ért a farakáshoz, megcsóválta a fáklyát, széles ívben belehajította. A láng felfénylett, belekapott a száraz fába, és vastag füstoszlopot küldött az égnek.
– Akár most rögtön megállítom ezt az egész balhét – ajánlotta Dallas, s lehajolt, hogy kinyissa az acéldobozokat a lába előtt.
– Nem! – Ottar tiltón nyújtotta ki a kezét. – Harcolni akarnak, harcolunk. Elbánunk azzal a tűzzel.
– Meglehet, de közben lemészárolnak titeket.
– Mi is lemészárolunk néhányat – Ottar gonoszul vigyorogva bámult le a falról. – És Barney jó képeket akar harcoló indiánokról.
Barney habozott. Dallas merev, kifejezéstelen pillantásának a jelentését nem hagyhatta figyelmen kívül.
– Persze hogy kell az a film! – tört ki végül. – De nem emberi életek árán! Hadd intézze el őket Dallas!
– Nem – döntött Ottar. – Megkapod a jó kis harcot a filmedhez. – Dübörgőén felnevetett. – Ne nézz olyan szomorúan, gamli vinr {öreg barátom}, saját magunkért is harcolunk. Ti hamar elmentek. Mi egyedül maradunk. Azt akarjuk, hogy a skraelling emlékezzék rá, hogyan csatáznak az északiak – mondta, és már ott se volt.
– Igaza van – mondta Dallas. – Mégis jó lesz, ha felkészülünk rá, hogy segítsünk, ha bajba kerül.
– Kinyitotta a legnagyobb dobozt. Viharálló hangszórót és egy tekercs szigetelt huzalt vett elő. – Olyan messzire akarom ezt tenni, amennyire csak a huzal engedi.
– Mi ez?
– Ennek a vérfagyasztó egységnek a hangszórója. Majd meglátjuk, milyen képet vágnak a bennszülöttek, mikor ezt telibe kapják.
Ottar összevonta a harcosait a kapu belső oldalán. A falak őrzését a nőkre és a nagyobb gyerekekre bízta. Két asszony készenlétben állt, hogy kinyissák a kapukat. Barney döbbenten észlelte, hogy egyikük Slithey. Miért nincs odaát a táborban, biztonságban? Kiabálni kezdett neki, ám ugyanebben a pillanatban Ottar felemelte a karját, és Barney szavai elvesztek a viking csataordításban. A kapu kitárult, az északiak kiözön-löttek.
Ez az a fajta harc. volt, amelyet a vikingek a legjobban értettek és élveztek. Üvöltő, zárt csapatuk előretört, és a Cape Dorset-kultúra harcosaira rontott. A támadók létszámfölénye mit sem ért. Semmit vagy csaknem semmit sem tudtak tenni a skandináv mészárosok ellen, akik érinthetetlenek voltak acélpajzsaik és – sisakjaik védelmében. Mészárosmunka következett. Rövid kardjuk, szekercéjük a dorsetiek húsát és fegyverét egyaránt felaprította.
Az indiánok sorai megtörtek, menekülésre kényszerültek. Iszkoltak a véráztatta gyilkosok megállíthatatlan előretörése elől. Mihelyt azonban szétvált a két csapat, térköz támadt köztük, és megváltozott a csata jellege. Fürge dárdák hatoltak a vikingek sorai közé, nyílvesszők pattogtak a pajzsokon. Előbb egy, aztán még egy viking elesett, dárdától átszúrt lábbal. A Cape Dorset-i főnökök lassan felismerték a megváltozott helyzetet. Elszakadtak a vikingektől. Így azok nem kelhettek birokra az ellenséggel, márpedig csak a kézitusa kedvezett nekik. Nyilvánvaló volt, hogy hamarosan körülveszik és egyenként lemészárolják őket.
– Ha bármit is tehetsz, Dallas, most kell tenned –mondta Barney.
– Rendben. Az egyetlen pár füldugó az enyém. Ha neked volnék, a fülembe dugnám az ujjamat.
Barney válaszolni készült, Dallas azonban felcsapta a kapcsolót. Barney hangja, az összes többi hanggal együtt, megsemmisült. Ahogy a vijjogó, érzékromboló, vérfagyasztó üvöltés belerobbant a világba, ő sem tehetett mást, mint hogy ujjait a fülébe dugja, és két kézzel kapaszkodik a fejébe. Dallas elégedetten bólintott. Kinyitotta a másik dobozt, könnygáz- és füstgránátokat vett elő. Szakszerűen, nyújtott karral dobálta át egyik gránátot a másik után a palánkon.
Anélkül, hogy a fejét elengedte volna, Barney elgyötörtén megfordult és lenézett. E pár másodperc alatt teljesen megváltozott a csata képe. A sziréna és a bombák a vikingek és támadóik számára egyaránt ismeretlenek voltak. Az előbbiek azonban természetes védekező reakciójuknak megfelelően még szorosabb csomóba tömörültek. Nem így a Cape Dorset-iek. Elsöpörte őket a pánik. Fülüket tépte a félelmetes zaj. Fojtó füstoszlopok nőttek körülöttük a földből. Nem láttak, nem kaptak levegőt. Tudatos gondolkodás és döntés nélkül sarkon fordultak és a csónakokhoz rohantak. A támadó hadsereg helyén csupán fejvesztetten menekülő, küszködve rohanó csöcselék maradt, mely mozdulatlan, sötét holttesteket hátrahagyva menekült. A csata befejeződött. A parti csürhe a csónakokért verekedett. A könnygáz felhőin keresztül az utolsó támadók is lebotladoztak a partra.
Ottar emberei együtt maradtak. Egymásnak vetették a hátukat, készen álltak rá, hogy felvegyék a harcot emberi vagy természetfeletti ellenségeikkel. A könnygáztól megvakítottak éppúgy harcra készen álltak, mint a többiek. Bátorságuk fenséges volt.
Amikor Dallas lekapcsolta a rémisztőgépet, a csönd mintha hullámokban támadott volna. Barney fülei süketek voltak, még mindig betöltötte őket az a hihetetlen, érzékbénító zaj. Lassan leengedte a karját, és felállt. A Cape Dorset-ieket legyőzték, elkergették, ehhez nem fért kétség. Ezt a viking harcosok is felismerték, pajzsaikat leengedték, diadalmasan rázták fegyvereiket. Dallas hangja óriási távolságból, soksok réteg vattatömésen át érkezett.
– Fütyültek a teherkocsira és a táborra, Gino nyilván mindvégig kurblizott – intett a dombtetőn várakozó teherkocsi felé. Lenézett a kacagó vikingekre, akik az égő máglyát kapkodták szét a falnál. – Az indián csatát is megkaptad, kész a filmed.
Barney elfordult a holtaktól és a sebesültektől. Reszkető térddel lefelé indult.

18. FEJEZET

– Barney, erre a naplementére vártunk! – állapította meg Charley Chang. – Nézd azokat a színeket!
– Akkor fogjunk hozzá! – Barney végighordozta pillantását a gyülekező filmeseken. – Készen állsz, Gino?
– Még két perc – az operatőr a kamera keresőjébe hunyorított. – Hadd húzódjék az a felhősáv a nap elé, hogy direktben fényképezhessem.
– Akkor várunk. – Barney Oltárhoz és Slitheyhez fordult, akik a legjobb viking öltözékükben ácsorogtak. 
Ottar arcán műgumi karcolás, halántékán alig látható szürke hajfesték díszelgett. – Ez az utolsó jelenet. A legutolsó. Egészen mostanáig vártunk, hogy a megfelelő színeket kaphassuk el. Minden más a dobozban van. A vetítéskor természetesen egymást követi majd a jelenet három fésze, de a forgatáskor a sorrend megváltozik, utoljára a sziluetteket vesszük fel a naplemente hátterével. Az egyes számú részletben felmentek a dombra. Világos? Megálltok a tetején, a földbe karcolt vonalnál. Semmit se tesztek, ott álldogáltok, míg azt nem kiáltom: Most. Akkor te, Slithey, kinyújtod a kezedet, és karon fogod Ottart. Ez az első jelenet vége. Azután te, Ottar, Slithey derekára fűzöd a karodat. Azt akarom, hogy így maradjatok, amíg mi visszagurulunk a kamerával, hogy felvegyük a záróképet: a kettőtök apró alakját a naplementével. Világos? Mindketten bólintottak.
– Kész! – kiáltott Gino.
– Még egy pillanat. Ha szólok, hogy ennyi, ti helyben maradtok, hogy beguríthassuk a kamerát, és felvehessük a kettes részletet, a párbeszédet. Érthető?
Minden remekül ment. Ottar már csaknem hivatásos színészként ténykedett. Legalábbis vita nélkül követte az utasításokat. Kettesben felmásztak a dombra, és belebámultak a naplementébe. Barney harsány instrukciói alapján a díszletezők lassan, lágyan mozgatták a kamera kocsiját a fűre telepített deszkákon. A szerelmesek alakja lassan a távolba veszett.
– Ennyi! – kiáltotta Barney. A kocsi a deszkasor végére ért. – Főszereplők! Maradjatok odafönn! Mozgás azzal a kamerával, míg el nem megy a fény.
Jól szervezett, összehangolt kapkodás indult. Míg a kamera a domb teteje felé gördült, a hangtechnikusok felállították a mikrofonjaikat és magnetofonjaikat. Slithey szemöldökét ráncolva meredt a saját szövegére, míg a súgó Oltárnak olvasta az övét. Vörösen lángolt az ég, a nap a tenger felé siklott.
– Kész – szólt Gino.
– Egyetlen hangot se! – figyelmeztetett Barney. – Kamera indul.
– Ott kinn – mutatta Ottar –, valahol odakinn, a tengeren túl van az otthonunk. Még mindig visszavágysz, Gudrid?
– Sokáig visszavágytam, de nincs többé honvágyam. Harccal és vérrel fizettünk ezért a földért. Most már a miénk. Vinland... Ez az új világ, ez már a hazánk.
– Ennyi. Megtartjuk. Be is fejeztük, azt hiszem. Mindenki éljenzett. Slithey megcsókolta Barneyt,
Ottar alaposan megnyomorgatta a kezét. Roppant izgalmas pillanat volt, hiszen a film szinte minden részletében elkészült már, s mihelyt a végső jeleneteket is megzenésítik, megvágják és beillesztik, befejezték a munkát. Az aznap esti bankett ugyancsak jelentős eseménynek ígérkezett.
Az is volt. Még az időjárás is kedvezett. A hősugárzóknak köszönhetően az ebédlősátor oldalponyváit is felhajthatták. Pulyka volt, és pezsgő, négyféle desszert és korlátlan mennyiségű ital. Ott volt minden filmes, a legtöbb viking és az északiak néhány asszonya. Isteni buli volt.
– Nem akarok elmenni! – jajveszékelt Slithey. Hatalmas könnycseppeket hullajtott a pezsgőjébe. Barney a szabad kezét veregette, Ottar pedig együttérzően masszírozta a combját.
– Nem is mégy el igazán. És a bébidet se hagyod el – magyarázta Barney immár huszadszor. Tiszteletteljesen csodálta saját türelmét. Hiába, rendkívüli este volt. – Tudod, hogy Kirsten kitűnő dajka lesz, ha elmaradnál egy ideig, de erre se lesz szükség. Különben is, be kell látnod, nehezen magyarázhatnánk meg, hogyan lett hirtelen gyereked, hiszen a múlt héten még csak terhes se voltál. A film reklámkampánya idején végképp nehéz lenne efféle magyarázattal előállni. Nem kell hát mást tenned, mint várnod, amíg a filmet bemutatják. Addigra el is döntheted, hogy mit akarsz a gyerekkel kezdeni. Ne feledd, Kaliforniában hajadon vagy, s arrafelé van egy szó az ilyesmire. Azután, ha úgy döntesz, visszatérhetsz ide. A prof megígérte, hogy távozásod után egy perccel itt lehetsz. Mi lehetne egyszerűbb?
– Hónapokig is eltarthat – sírta Slithey. Barney épp hozzálátott, hogy huszonegyedszer is elmagyarázza, amikor Charley Chang karon veregette, és friss italt nyomott a kezébe.
– Az idő természetéről csevegtem a proffal – említette Charley.
– Nem akarok hallani az idő természetéről – zárkózott el Barney. – Az elmúlt két hét után legszívesebben elfeledkeznék az egészről.
Az a két hét sokukat igénybe vette. Kaliforniában négy nap telt el, a vremeatron visszaérkezési időt jelző óráján csütörtök délután volt, s ez a négy nap fölöttébb zsúfolt volt.
Gyakran ingáztak a helyszínen és a stúdió között, hogy a bonyolultabb vágási és utószinkronmunkákat az ottani laborokban végezhessék. Pókláb Spinneke és rezesbandája az egyik műteremben készítették a hangfelvételeket. A létesítmények napi huszonnégy órás kihasználása érdekében bőségesen éltek az időátfedések lehetőségével, s számos esetben egy-egy személy önmagával találkozott. Barney szívesen elfelejtette volna annak a látványnak az emlékét, melyet az egymással lelkesen tárgyaló három Hewett professzor nyújtott. Most mindenesetre ivott a poharából.
– De mégis – makacskodott Charley. – Tudom, hogy mindannyian begolyóztunk attól, hogy csaknem kezet rázhattunk önmagunkkal, de nem erre gondoltam. Az jár a fejemben, miért éppen ezen a helyen forgatunk, itt Labradorban?
– Mert a prof ide hozott bennünket.
– Úgy van. És miért pont ide hozott minket a prof?
– Mert ez egyike volt azoknak a vidékeknek, melyeket Jensszel végigjártak, hogy telepeseket keressenek – felelte Barney vontatottan. Ma az égvilágon mindenki számára volt türelme.
– Helyes. Vajon elgondolkodtál-e azon, hogy miért éppen itt akart Jens telepeseket keresni? Professzor, mondja el neki, legyen szíves.
Hewett letette a poharát, s ajkához érintette a szalvétát.
– A Helge Ingstad által, a hatvanas évek elején, itt folytatott ásatások eredményei alapján választottuk ezt a helyszínt. Kilenc épület maradványait tárták fel. A helyszínen talált növényi szénmaradványok C14-izotópos kormeghatározása alapján a település kb. i. sz. 1000-ben létesült.
– Kapiskálod, mit jelent ez? – kérdezte Charley.
– Ne kímélj! – Barney alig figyelt. Együtt zümmögte a zenekarral a „Gyerünk, vikingezünk" lüktető dallamát. A film slágerét Pókláb csapata játszotta halkan a háttérben.
– Az 1006. évet írjuk most – magyarázta Charley. – Odalenn a táborban kilenc épület áll. Közülük kettő eleve csak utánzat volt, szénné égettük őket a film kedvéért. Tehát azért van itt északi település, az Epaves-öbölben a tizenegyedik században, mert megtalálták a nyomait a huszadikban. Azt mondhatjuk, hogy zárt kör alakult ki az időben, nincs se eleje, se vége. Azért jöttünk ide, hogy nyomokat hagyjunk, melyeket később megtalálunk, s mert megtaláltuk, idejöttünk, és nyomokat hagytunk...
– Elég – emelte fel Barney a kezét. – Ezzel az időhurokdologgal már találkoztam. Legközelebb azt akarjátok majd elhitetni veleni, hogy az összes régi saga szó szerint igaz, és mi vagyunk érte a felelősek, vagy Ottar valójában az a Thorin Karlsefni, aki az első telepet létesítette Vinlandon...
– Úgy is van – mondta Ottar. – Az én vagyok.
– Hogyhogy te vagy az? – Barney sűrűn pislogott.
– Thorin Karlsefni, Lófejű Thor fia, aki Thorhild Rjupa fia, aki Thord Gellir lánya...
– Téged Ottarnak hívnak.
– Persze. Az emberek Ottarnak hívnak, ez a rövid nevem. Igazi nevem Thorin Karlsefni, aki Lófejű Thor...
– Emlékszem a Karlsefni-sagára – szólt közbe Charley. – Azt is tanulmányoztam a forgatókönyvhöz. A saga szerint Izlandon át jött, és feleségül vett egy Gudrid nevű lányt...
– A filmben Slithey a neve – mondta fojtottan Barney.
– Ez még nem minden, várj! – Charley hangja üresen kongott. – Emlékszem, hogy Gudrid állítólag gyermeket szült Vinlandon, és Snorrinak nevezték el...
– Zorri – Barney érezte, hogy a tarkóján felmered a haj. – Hófehérke egyik törpéje után...
– Nem értem, miért aggódik itt mindenki – jegyezte meg Hewett professzor. – Néhány hét óta tudomásunk van az időhurkokról. Önök most nem tesznek mást, mint egyetlen ilyen hurok közönséges szerkezeti részleteit taglalják.
– De a jelentősége, prof, a jelentősége! – kiáltotta Barney. – Ha mindez igaz, akkor a vikingek mindössze azért telepedtek le Vinlandon, mert mi úgy döntöttünk, hogy filmre visszük, hogyan telepedtek le a vikingek Vinlandon.
– Ez éppen olyan jó ok, mint bármi más – válaszolta hidegen a professzor.
– Eltart egy darabig, míg hozzászokunk – morogta Barney.
A bankett felejthetetlen volt. Ebben később mindenki egyetértett. Az ünnepség hajnalig elhúzódott, emiatt aztán alig haladt a másnapi munka. Mindenesetre megszűnt végre a nyomás, s a személyzet többségére nem volt már szükség. Egymás után elszivárogtak. Néhányan elugrottak Ó-Katalinára szabadságra, a többség persze egyenesen hazament. Boldogan integettek fizetési utalványaikkal. A Climactic Filmstúdió bérszámfejtésén aznap egész éjjel égett a villany.
Mire a film olyan lett, ahogy Barney elképzelte, és az első kópia elkészült, alig maroknyian lézengtek a táborban, s azok többsége is sofőr volt, akik a konvojt költöztették.
– Sokáig nem. szívsz majd ilyen friss levegőt – mondta Dallas. A viking települést nézte a domb oldalán.
– Ennél többet is hiányolok majd – felelte Barney. – Csak most kezdem felismerni, hogy mindvégig kizárólag a filmmel törődtem, pedig sokkal többről volt itt szó, mint hittük volna. Érted?
– Mondjuk. Ne feledd, hogy a sok Joe csak azért láthatta Párizst, mert a kormány odaküldte őket, hogy fasisztákat öldössenek. Megesik az ilyesmi, Ennyi az egész. Megesik.
– Azt hiszem, igazad van – Barney a tenyerét szopogatta. – De ne nagyon hangoztasd! Nagyon hasonlít a professzor időhurkaira.
– Mi van a kezeddel? – kérdezte Dallas.
– Talán szálka ment bele.
– Ki kéne vetetned az ápolónővel, mielőtt becsukja a boltot.
Az ápolónő résnyire nyitotta lakókocsija ajtaját, és gyanakvóan pislogott kifelé.
– Sajnálom, már mindent elzártam.
– Én is sajnálom – mondta Barney. – Nyissa ki! Sürgős ellátásra van szükségem.
Az ápolónő az orrát fintorgatta a sürgős ellátás okának láttán, de felnyitotta az elsösegélyszekrényt.
– Nem tudok olyan mélyre nyúlni a csipesszel – jelentette ki nem minden káröröm nélkül. – Kénytelen leszek icipicit bevágni a szikével.
A műtét alig egy percig tartott. Barney gondolatait sürgetőbb ügyek töltötték be, míg csak az ápolónő be nem jódozta a sebet.
– Auu!
– Ugyan már, Mr. Hendrickson. Ez igazán nem fájhatott. Ilyen nagy ember! – feltúrt még egy szekrényt. – Sajnos teljesen kifogyott a gyorstapaszom. Egyelőre kénytelen lesz gézkötéssel beérni, Mr. Hend-rickson.
Az ápolónő már a második réteget tekerte a kezére, mielőtt Barney kapcsolt volna. Harsogó nevetésben tört ki.
– Egy szálka! – mondta. Lenézett. Legjobb fésűsgyapjú pantallóját húzta fel aznap reggel, és a lóbőr pilótazakót viselte hozzá. – Fogadni mernék, hogy van magánál Mercurochrome.{Mercurochrome – az USA-ban használatos, piros színű fertőtlenítő oldat (a ford.)} Sőt. Garantálom, hogy van!
– Fura dolgokat beszél. Hát persze hogy van.
– Akkor jó vastagon tekerje fel azt a kötést. Majd én megmutatom annak a szadista kurvapecérnek.
– Micsoda? Kinek?
– Kinek, kinek? Nekem. Csúnyán viselkedtem velem szemben, de most majd megfizetek nekem. Hogy képzelhettem, hogy így bánhatok velem!
Az ápolónőnek ezek után egy szava sem volt. Terjedelmes kötést tekert a sebesült kezére, úgy, ahogy Barney kérte, és akkor se tiltakozott, amikor Barney bőségesen meglocsolta a kötést Mercurochrome-mal. Pedig még a tiszta padlóra is jutott belőle. Amikor Barney kuncogva távozott, az ápolónő sietve kulcsra zárta mögötte az ajtót.
– Fájsz? – kérdezte Ottar.
– Csöppet sem – Barney a másik kezét nyújtotta. Így Ottar ezúttal a balját préselte össze. – Ne izgulj, és vigyázz az indiánokkal!
– Nem félek tőlük! Sok keményfát vágtunk, vagyont kapok Izlandon. Visszahozod Gudridot?
– A te időd szerint két percen belül. S hogy aztán mi lesz, az tőle függ. Viszlát, Ottar!
– Far heill {Ég veled!}, Barney! Csinálj másik filmet, fizess Jack Danielsszel!
– Lehet, hogy meg is teszem.
Ez volt az utolsó forduló. A többiek már mind elmentek. Az időemelvény fél hektár letaposott fű és sáros abroncsnyomok közepén állt. Egyetlen jármű volt rajta, egy furgon, benne a bedobozolt film. Dallas a volánnál ült, mellette a vörösre sírt szemű Slithey.
– Viheti! – kiáltotta Barney Hewett professzornak, és utolsót szippantott a friss levegőből.
Hewett professzor a teherkocsit és a többieket pénteken rakta ki. Csupán Barney indult el az időhurokban visszafelé, hogy ugyanazon hét hétfőjén megérkezzék a filmmel.
– Ne sajnálja az időt, prof! – kérte. – Fél tizenegyre L. M. irodájába kell érnem.
Amikor megérkezett, telefonált küldöncért és kézikocsiért. Tíz óra húszkor végeztek a pakolással.
– Vigye ezt L. M. irodájába. Előremegyek az első tekerccsel.
Barney jól kilépett. Az utolsó sarkon befordulva ismerős alakot pillantott meg, amint kivert kutyaként vánszorgott felfelé a lépcsőn. Komiszul mosolygott, és egészen L. M. ajtajáig követte önmagát, végig a hosz-szú halion. A szerencsétlen ott elöl egyszer se pillantott vissza. Barney kivárta, hogy a másik lenyomja a kilincset, és csak akkor tolta el a kezét.
– Be ne menj!
– Mi a fenét művelsz?! – kiabálta Barney ingerülten, aztán felpillantott, s úgy csuklott össze, mint akármelyik sokadrangú színész a legócskább horrorfilmben. Minden végtagja reszketett, a szeme kiguvadt.
– Pompás póz! – értékelte Barney. – Talán jobb lenne, ha fellépnél a filmekben, ahelyett hogy rendezed őket.
– De hiszen... te... én vagyok... – rebegte az idétlen alak.
– Remek megfigyelés – Barneynak hirtelen eszébe jutott a diagram. Örült, hogy megszabadul tőle. – Tartsd ezt egy picit – nyomta alteregója kezébe a filmes dobozt. Kezén a vérfoltos kötéssel nem tudott a zsebébe nyúlni, ezért a bal kezével kellett kihalásznia a tárcáját. A másik Barney a dobozba kapaszkodva motyogott, míg Barney ki nem tépte a kezéből s bele nem nyomta helyette a diagramot.
– Mi történt a kezemmel... a kezeddel? – bámult a másik Barney elszörnyedve a kötésre.
Meg kellene mondanom nekem, gondolta Barney, de meglátta, hogy jön a küldönc a kézikocsival, s kinyitotta előtte az ajtót.
– Add ezt a profnak – mondta, amint a küldönc elhaladt mellette. Aztán, mert nem bírta leküzdeni a kísértést, hozzátette: – És ne lebzselj itt tovább, hanem eredj! Fejezd be a filmet, világos?
Követte a küldöncöt, s hagyta, hogy az ajtó becsapódjék mögötte. Hátra se pillantott. Szemernyi kétely nélkül tudta, hogy nem fogják követni. Élvezte, hogy életében először tökéletesen bizonyos lehet valamiben. Ugyanez a bizonyosság vitte tovább Miss Zucker mellett is, aki felállt, és a banktól jött emberekről akart mondani valamit. Barney félresöpörte a titkárnőt, kitárta a belső ajtót a küldönc számára. L. M. holtsá-padtan nézett fel. Hat fagyos arcú, szürke hajú férfi fordult hátra.
– Sajnálom, uraim, hogy elkéstem – kezdte Barney hűvös magabiztossággal. – Mr. Greenspan természetesen mindent elmagyarázott már. Külföldön voltunk, éppen most érkeztem meg annak a filmnek a kópiájával, melyről Mr. Greenspan az imént tájékoztatta önöket. Uraim, ez a több millió dolláros haszonnal kecsegtető produktum új korszakot nyit a filmművészetben, emellett jelentős profitot biztosít a Climactic Filmstúdiónak.
A filmdobozok halkan megcsörrentek, amint a küldönc sarkosra igazította a kézikocsit. A legtávolabbi sarokból felröppent Sam alig hallható sóhajtása.

19. FEJEZET

– Nézd el nekem, hogy fekve fogadlak – mondta Jens Lyn. – Az orvos szigorúan megköveteli, hogy pihenjek.
– Természetes – nyugtatta meg Barney. – Ne is beszélj róla. Vannak még fájdalmaid?
Jens háza kertjében feküdt egy nyugágyon. Sokkal vékonyabb és sápadtabb volt, mint ahogy Barney emlékezett rá.
– Egyáltalán nem – mondta Jens. – Már csak türelem kérdése, mikor leszek egészséges. Egész jól megvagyok. Még a tegnapi premierre is elmentem. Kénytelen vagyok elismerni, hogy a legtöbb vonatkozásban tetszett a film.
– Miért is nem te írsz a lapoknak. Az egyik kritikus a „rongy és kosz típusú orosz realizmus" terén elkövetett, csúfos kudarcra ítélt gyenge utánérzésnek nevezte a filmet. Kijelentette, hogy a tömegjelenetekhez derék amerikai statisztákat használtunk, és még azt a kaliforniai partszakaszt is felismerte, ahol a jeleneteket forgattuk.
– Megértem az érzéseit, annak ellenére, hogy részt vettem a film készítésénél, magam se éreztem, hogy dokumentumértékű felvételeket látok. Azt hiszem, annyira hozzászoktunk a film csodáihoz és a különleges helyszínekhez, hogy nálunk most már minden egyre megy. Mondd csak, nem jelenti a film bukását ez a negatív kritikusi hozzáállás?
– Soha! A kritikusok mindig lehúzzák a kasszasikereket. Máris a költségeink tízszeresét kaptuk vissza, s még javában ömlik a pénz. A kísérlet fényesen sikerült. Ma tartjuk a következő film előkészítésével kapcsolatos értekezletet. Csak azért ugrottam be, mert erre jártam, és... hát, mert remélem, hogy a harag...
– Harag? Ugyan, Barney, az már elmúlt. Én kérek elnézést, amiért elvesztettem az önuralmam. Ma már más szemszögből látom a dolgokat.
Barney szélesen vigyorgott.
– Az eddigi legjobb hír. Hadd vallom be, hogy bogarat ültettél a fülembe, Jens. Még békeáldozatot is hoztam, bár igaz, ami igaz, Dallas szerezte. Ő kért meg, hogy hozzam el.
– Te jó ég! – Jens kibontotta a csomagot, s hosszúkás, lapos, rovátkolt élű fadarabot vett ki. – Hát ez meg mi?
– Zúgattyú. A Cape Dorset-kultúra gyártmánya. Ezeket pörgették, amikor megtámadták Ottar táborát.
– Hát persze. Zúgattyú – Jens vaskos könyvet emelt le a feje melletti asztalról. – Milyen kedves tőletek, hogy gondoltatok rám. Feltétlenül add át Dallasnak a köszönetemet, mikor legközelebb látod. Tudod, többen is beugrottak hozzám a stábból. Így jócskán értesültem a távozásom után történtekről. Sőt, még olvastam is róluk. – A kötetre mutatott. Barney értetlenül nézte.
– Ezek az izlandi sagák, ónorvég nyelven, ahogy eredetileg is íródtak. Persze a többségük csupán szóban megőrzött történet volt vagy kétszáz évig, míg lejegyezték, de így is meglepően pontosak. Hadd olvassak fel egy részletet a Thorfinn Karlsefni Sagából és a Grönlandi Történetből. Itt van... „És ennek az időszaknak a végén rengeteg skraellinget fedeztek fel, akik délről jöttek, mintha csónakká változott volna a folyó összes hulláma... Rudakat pörgettek a nappal szemben, és valamennyien harsány kiáltásokat hallattak..." A rudak nyilván a zúgattyúkat jelentik, olyanokat, mint ez itt.
– Azt akarod mondani, hogy Ottar... Thorfinn... meg minden, ami vele történt, benne van ezekben a sagákban?
– Minden. Egyes részletek ugyan hiányoznak, és az egész zavaros egy kicsit, de kétszáz év szájhagyomány nagyon hosszú idő. Benne van például az utazása, a telep felépítése, a skraelling támadása. Még a fagylalt és a bika is, ami az első látogatáskor megrémitette őket.
– Az is kiderül, hogy... hogy mi lett Ottarral?
– Abból, hogy feljegyezték a jelentéseket, arra kell következtetnünk, hogy vagy épségben visszatért Izlandra, vagy legalább átadhatta kalandjai történetét az újonnan érkező norvég telepeseknek. További sorsát illetően többféle változat ismeretes, abban azonban mind egyetért, hogy eredményes, hosszú és boldog élete volt.
– Meg is érdemli. Tudtad, hogy Slithey visszament hozzá?
– A sagák Gudridja, hát persze. Olvastam valamit a lapokban...
– Na igen. Az biztos, hogy nem a sajtóügynöke írta. Hogy ő visszavonul a filmtől az egyetlen férfi kedvéért, akit szerethet, meg a világon a legaranyosabb bébi kedvéért, a tanyára, mely talán nem elég komfortos, viszont annál kedvesebb és barátságosabb, és bőven van friss levegő.
– Ez volt az.
– Szegény Slithey! Vajon van-e fogalma róla, hogy hol... vagy mikor... van az a farm?
Jens mosolygott.
– Az nem is igazán fontos, ugye?
– Valóban nem.
Jens egy xeroxmásolatot emelt ki a könyvből.
– A te számodra tettem félre, hátha erre jársz. Az egyik diákom találta, és félretette, hadd mulass rajta. Ha jól tudom, egy 1935-ös New York Times-cikk másolata.
– Rendbontás a konferencián – olvasta Barney. – A Régészeti Társaság kongresszusa félbeszakadt, amikor két részvevő dulakodni kezdett az előcsarnokban... Rágalmazási per kilátásba helyezve... kijelenti, hogy Dr. Perkins csalást kísérelt meg, mikor is üvegcserép-maradványokat mutatott be, azt állítva, hogy Új-Foundlandon, egy norvég szemétdombon találta... A lelet hamisítványnak nyilvánítandó, mivel ezt az edényformát egyetlen északi kultúrával sem lehetett összekapcsolni, a minősége túl jó, és alakja egy közismert amerikai bourbon whisky szabadalmazott üvegedényének az alakjára emlékeztet...
Barney vigyorogva adta vissza a papírt.
– Úgy látszik, Ottar nem tudott megszabadulni a kiürült üvegektől... – Felállt. – Kár, hogy rohannom kell, de máris elkéstem arról az értekezletről.
– Még valami. Felbukkan a sagákban egy név, egy férfi neve, aki a jelek szerint meghatározó szerepet játszott a vinlandi telepek életében. Valamennyi sagában megjelenik, állítólag részt vett egy vagy több utazáson, sőt, ő adta el a hajót Thorfinnak, amelyen aztán a vinlandi utazásokat lebonyolította.
– Tudom, ez nyilván... hogy is hívják... Thorvald Eriksson, akitől Ottar a hajót vette.
– Nem, nem ez a neve. Bjarni Herjolfsonnak hívják.
– Mindez roppant érdekes, Jens, de most már tényleg rohannom kell. Barney már az utcán volt, mikor rájött, hogyan hangozhat a Barney Hendrickson név kétszáz év viking szájhagyomány után.
– Ezek még nekem is írtak bele egy szerepet! – kapkodott levegő után.
– Menjen csak be, Mr. Hendrickson – fogadta Miss Zucker. Még halvány mosoly is feltűnt az arcán. Miss Zucker tökéletes barométer volt. Barney megállapíthatta, hogy rendkívül jó az ázsiója a Climacticnál.
– Rád vártunk – üdvözölte L. M. – Válassz szivart. Barney a zsebébe dugta a kiválasztott példányt, és biccentett a többieknek.
– Hogy tetszik? – kérdezte L. M. a falon függő, kitömött tigrisfejre bökött. – A maradék otthon van, szőnyegként.
– Elsöprő – mondta Barney. – Még nem is láttam ilyen tigrist. – A fej majdnem egy méter hosszú volt, két óriási, harminc centiméteres tépöfoga az alsó ajkakon túl lógott.
– Szablyafogú tigris – közölte L. M. büszkén.
– Biztos, hogy nem kardfogúra gondolsz?
– Miért? A szablya is kard, nem? Az a két kaszkadőr, az a „hogyishíjják" meg a barátja, azok adták. Szafárikat szerveznek, vadászatot, ugye érted. A Climactic százalékot kap az árbevételből, egyetlen cent befektetés nélkül, csupán megengedjük, hogy a berendezéseinket használják.
– Nagyszerű – mondta Barney udvariasan.
– És elég is ebből. – L. M. az íróasztalát kopogtatta arany öngyújtójával. – Ugyanolyan nyájas vagyok, mint bárki más, esetleg még nyájasabb, ennek ellenére dolgoznunk is kell. Azonnal tervezzük meg, hogyan használjuk ki a Viking Kolumbusz bombasikerét egy még bombább siker érdekében. Azért jöttünk ma ösz-sze, hogy ezt eldöntsük. Éppen mielőtt megjöttél, Barney, Charley Chang tájékoztatott, hogy a vallásos tárgyú filmek népszerűsége ismét emelkedik.
– Nem kétlem – mondta gépiesen Barney, aztán hirtelen kapcsolt. – L. M., ugye nem... L. M. azonban mosolygott és nem figyelt.
– Ez pedig – jelentette ki – minden idők leginkább vallásos, abszolúte végtelenül vallásos filmjének az ötletét sugallja, olyan témát, mely egyszerűen nem maradhat hatástalan!

UTÓSZÓ

Az északi népek híres sagairodalmának mindmáig legnépszerűbb – és legtöbbet vitatott – darabjai az izlandi sagák, melyek Vinland felfedezéséről számolnak be. A jelenkor átlagembere számára szenzációt jelentett, hogy a vikingek öt évszázaddal Kolumbusz előtt felfedezték Amerikát. Maguk a vikingek azonban csupán úgy tekintettek e földre, mint még egyre a sok új terület között. Nem is meglepő ez a hozzáállás, ha meggondoljuk, hogy a korai középkor során hova el nem jutottak a skandinávok. Spanyolországot megkerülve a Földközi-tengeren hajóztak, kalandoztak Olaszországban, Észak-Afrikában, Oroszországban. A nagy orosz folyókon a Fekete-tengerig jutottak. 
Közvetlen szomszédságukban sem tétlenkedtek. Elfoglalták és lakhatóvá tették a Feröer és az Orkney-szigeteket, s települést hoztak létre Grönlandon is. Nem csoda, hogy a vikingeket mindenütt félve emlegették a korabeli Európában.
Amerika viking felfedezése majdhogynem rutinmunka volt. Az események menete meglepő egyezést mutat Izland és Grönland felfedezésének történetével. Izland földjét véletlenül pillantotta meg egy tengerész – bár egyes források szerint Írországból származott az északi, lakható sziget létezésének híre. Az első telepes, Ingolf Arnarson, a törvény szigora elől menekült oda, seregestül csábítva maga után a földre éhes északiakat. E vándorlás révén jött létre az önálló izlandi állam.
Grönlandot Gunnbjorn Ulffson pillantotta meg először, mikor hajóját egy szélvihar ismeretlen vizekre sodorta. Az első telepes Vörös Erik volt, akinek szintén meggyűlt a baja a törvénnyel. Ő adta a szigetnek a Grönland, Zöld Föld elnevezést, hogy ezzel is vonzóbbá tegye a majdani telepesek számára. Pedig Grönland éghajlata még az első ezredforduló enyhe klimatikus körülményei között is fagyos volt.
Grönland meghódításával nyílt meg az út a vikingek számára Amerika felé. A felfedezés az immár megszokott menetrend szerint zajlott: Björni 
Herfjolsson ismeretlen földet pillantott meg, ezt Szerencsés Leif felfedező útja, majd pedig Thorfinn Karlsefni gyarmatosítási vállalkozása követte.
Thorfinn Karlsefni utazásának leírása két grönlandi sagában szerepel. Az egyik a Groenlendinga Saga, melynek legrégibb, rendelkezésre álló változatát mintegy két évszázaddal az eredeti elkészülte után másolták. A másik az Erik-saga, melynek két, eltérő stílusú példánya is fennmaradt.
Nézzük, mit ír a Groenlendinga Saga Thorfinn Karlsefni vinlandi vállalkozásáról.

Karlsefni vinlandi útja
(Részlet a Groenlendinga Sagából)

...Ugyanazon a nyáron hajó érkezett Grönlandra Norvégiából. Kapitányát Thorfinn Karlsefninek hívták. Karlsefni nem csekély gazdagságot mondhatott magáénak. A telet Brattahlidben töltötte Leif Eirikssonnal.
Karlsefni hamarosan beleszeretett Gudridba, és megkérte a kezét. Gudrid felkérte Leifet, válaszolna az ő nevében. Meg is történt az eljegyzés. A házasságot még azon a télen megkötlek.
Változatlanul sok szó esett a vinlandi utazásról.
Mindenki, maga Gudrid is arra biztatta Karlsefnit, hogy vágjon neki az útnak. A kapitány végül elszánta magát. Hatvan férfiból és öt nőből álló sereget gyűjtött. Megegyeztek, hogy bármiféle hasznot hoz vállalkozásuk, egyenlően osztoznak majd rajta. Bőségesen vittek magukkal lábasjószágot is, mivel szándékukban állott, hogy tartósan megtelepedjenek Vinlandon.
Karlsefni megkérdezte Leifet, nem engedné-e át neki a vinlandi házakat. Leif el nem adta ugyan a házait, de hozzájárult, hogy a telepesek használják őket.
Thorfinn Karlsefni hajója vitorlát bontott, és biztonságban átszelve a tengert, megérkezett Leif házaihoz. Ott partra szállították a függőágyakat. Élelemben nem szenvedtek hiányt, mivel egy partra sodródott bálnára bukkantak. Ezt feldarabolták, és még tartalékokra is szert tettek. A lábasjószágot kihajtották a fűre. A hímek hamarosan olyan tüzessé váltak, hogy alig lehetett bírni velük. A hím állatok között egy bika is volt.
Karlsefni elrendelte, hogy vágjanak szálfákat, és hasítsanak gerendát belőlük, amit majd hazaszállítanak. Az elkészült gerendákat kint szárították a sziklákon. A vidék összes természeti kincsét hasznosították: a gyümölcsöket, a terméseket és a sokféle vadat.
Eltelt az első tél, és beköszöntött a nyár, amikor először találkoztak a skraelingekkel. Nagy számban érkeztek az erdőn át. A közelükben legelészett a tehéncsorda, a bika pedig félelmetes erővel bömbölt, és a földet kaparta. A skraelingek ettől megrettentek, és szőrmékkel, prémekkel és gereznával teli csomagjaikat magukkal cipelve, Karlsefni házában kerestek volna menedéket. Ő azonban bezáratta előttük a kaput. Egyikük sem értette a másik nyelvét.
Azután a jövevények kibontották a csomagjaikat, és felkínálták a magukkal hozott árut. Fegyvereket szerettek volna kapni értük, Karlsefni azonban megtiltotta embereinek, hogy eladják fegyvereiket. Azután arra az ötletre jutott, hogy tejet hozasson az asszonyokkal a skraelingeknek, s hogy azt meglátták, az idegenek mást már nem is akartak vásárolni. Így hát a skraelingek a hasukban vitték el, amit szereztek, s cserében otthagyták szőrméiket és csomagjaikat Karlsefninál és embereinél.
Ezt követően Karlsefni megparancsolta, hogy építsenek cölöpökből erős palánkot a házak köré. Úgy is történt.
Körülbelül ez idő tájt Gudrid fiút szült Karlsefninek. A gyermeket Snorrinak nevezték el.
A következő tél elején visszatértek a skraelingek. Ezúttal sokkal nagyobb számban érkeztek. Ugyanazokat az árukat kínálták, mint az előző alkalommal. Karlsefni ezért így szólt az asszonyokhoz:
– Vigyétek elébük azokat az árukat és termékeket, amiket a múltkor a leginkább kerestek. Mást ne vigyetek.
Mihelyt a skraelingek meglátták, mit kínálnak nekik, átdobálták csomagjaikat a palánkon.
Gudrid az ajtó mellett ringatta Snorri bölcsőjét, amikor árnyék takarta el az ajtó nyílását. Egy asszony lépett be, aki fekete, testhez álló tunikát viselt. Alacsony termetű volt, haját gesztenyebarna szalag fonta át. Sápadt arcában hatalmas szemek világítottak. Gudridhoz lépett, és így szólt hozzá:
– Mi a te neved?
– Gudrid vagyok. És a tiéd?
– Gudrid vagyok – felelte az ismeretlen asszony.
Gudrid, Karlsefni asszonya hellyel kínálta maga mellett a vendéget. Ám ekkor hatalmas csattanás hangzott. A nő eltűnt, ugyanakkor pedig Karlsefni egyik embere megölt egy skraelinget, aki fegyvert akart lopni. A skraelingek ész nélkül menekültek, még ruháikat és csomagjaikat is hátrahagyták. Az idegen nőt egyedül Gudrid látta.
– Most pedig fel kell készülnünk – jelentette ki Karlsefni –, mivel bizonyos, hogy a skraelingek harmadszor is meglátogatnak minket, mégpedig ellenséges szándékkal, és nagyon nagy számban. Megmondom, mit tegyünk. Tízen kimennek a hegyfokra, és feltűnően viselkednek, hogy magukra vonják a figyelmet, A többiek irtást készítenek az erdőben, és odahajtják majd a jószágot, ha támadnak a skraelingek. A bikát pedig készenlétben tartjuk.
A csatához kiszemelt helyszínt egyik oldalról a tó, a másikról az erdő határolta.
Minden Karlsefni tervei szerint történt. A skraelingek ott támadtak, ahol Karlsefni várta őket. A csatában sok skraeling elesett. Az egyik skraeling magas, szép férfi volt. Karlsefni úgy vélte, ez a főnök. Egy skraeling felkapott egy fejszét, megszemlélte, majd belevágta a mellette álló emberbe, aki azonnal holtan összeesett. Akkor a skraeling jól megfogta a fejszét, és amilyen messze csak tudta behajította a vízbe. A skraelingek pedig az erdőbe menekültek, és ezzel véget ért a csata.
Karlsefni ott telelt Vinlandon az embereivel, tavasszal azonban bejelentette, hogy nem kíván tovább időzni ott, hanem hazatér Grönlandra. Felkészültek hát az útra. Sok-sok értékes árut, szőlőt, gyümölcsöt, gereznát vittek magukkal. Vízre szálltak, majd egészségben megérkeztek Eiriksfjordba, és ott töltötték a telet.

*

Szakemberek ma úgy vélik, hogy Erik sagája a Groenlendinga Saga tudatosan átdolgozott változata. Nézzük meg, hogyan írja le ez a mű a találkozást az indiánokkal és az azt követő csatát.

Támadnak a skraelingek (Részlet Erik sagájából)

...Egy tavaszi hajnalon hihetetlenül sok, állatbőrből készült csónak tűnt fel a hegyfoktól délre. Ahogy egyre közeledtek, úgy beborították a vizet, mintha csak szurkot hintettek volna az öbölbe. Minden csónakban rudakat lengettek. Karlsefni emberei felemelték pajzsaikat, s kezdetét vette a cserebere.
A bennszülöttek leginkább piros kelmét akartak venni, ezenkívül a dárdák és a kardok érdekelték őket. Karlsefni és Snorri azonban megtiltották a fegyverek csereberéjét. A kelméért cserébe szürke színű gereznát kínáltak. Egy arasz kelméért adtak egy gereznát. A ruhát a fejük köré kötötték. Így folyt a vásár, míg aztán alig maradt piros kelme. Akkor Karlsefni és emberei ujjnyi széles csíkokra vágták a maradékot, ám a skraelingek ugyanannyit vagy még többet adtak érte
Így is történt pedig, hogy a vásár közben a Karlsefni bikája kirontott az erdőből, és félelmetesen bömbölt. A skraelingek megrettentek, bőrcsónakjaikhoz rohantak, és sietve eleveztek a hegyfokon túlra.
Ezt követően három egész héten át nem mutatkoztak. Egy napon azonban Karlsefni egyik embere roppant nagy számban látta közeledni a csónakjaikat. Úgy zúdultak le, mint az áradat. Ezúttal visszafelé forgatták a botjaikat, és valamennyien hangosan üvöltöztek. Karlsefni és emberei vörös színű pajzsot ragadtak, és megindultak a támadók felé.
Amikor a két csapat összetalálkozott, ádáz csata tört ki köztük. Sűrűn záporoztak a lövedékek, mivel a skraelingek katapultokat is használtak. Karlsefni és Snorri látták, amint az ellenség harcosai hatalmas mélykék gömböt emelnek póznavégen a magasba. Zúgva szállt a lövedék Karlsefni embereinek a feje fölött, s fülsértő zajjal csapódott a földbe. Karlsefni és emberei annyira megrémültek ettől, hogy csak a menekülésre tudtak gondolni. Visszavonultak hát feljebb a folyó mentén. Meg sem álltak, míg sziklák közé nem értek. Ott pedig elszánták magukat a végső összecsapásra.
Freydis előjött a házból, és meglátta a visszavonulókat. Rájuk kiáltott:
– Miért menekültök holmi szánandó nyomorékok elől, bátor harcosok?! Úgy kéne mészárolnotok őket, mint a vágómarhát! Ha én fegyvert forghatnék, bizony bármelyikőtöknél különbül küzdenek!
A férfiak azonban nem hallgatták meg Freydist. Ő maga hiába próbált lépést tartani velük, mivel teherben volt. Így hát csak követte őket az erdőbe, ám a skraelingek utolérték. Freydis előtt ott hevert Thorb-rand Snorasson holtteste, fejében a halált hozó kovakő. Mellette hevert a kardja. Freydis felkapta. Ingvállából kivette az egyik mellét, és rácsapott a karddal. A skraelingek ettől elszörnyedtek, félelmükben visszafutottak a csónakokhoz, és elmenekültek.
Karlsefni és emberei Freydis köré sereglettek, és bátorságát dicsérték. Közülük ketten haltak meg, a skraelingek közül pedig négyen, bár Karlsefniéknek jelentős túlerővel kellett szembenézniük.