NNCL310-2EBv1.0

KOZMOSZ FANTASZTIKUS KÖNYVEK
SZERKESZTI KUCZKA PÉTER

SZEVER GANSZOVSZKIJ

Három nap egy esztendő

TUDOMÁNYOS-FANTASZTIKUS REGÉNY

KOZMOSZ KÖNYVEK
BUDAPEST, 1973

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült
Север Гансовский: Шаги в неизвестное
Детгиз, 1963

FORDÍTOTTA SZÉKELY SÁNDOR
A FEDÉLTERV HEGEDŰS ISTVÁN MUNKÁJA
AZ UTÓSZÓT MÉREI FERENC ÍRTA

TARTALOM

Beszélgetés a tengerparton

Korosztiljov megkezdi történetét. Az első óra a megváltozott világban

A mérnök egy idegennel találkozik.

Gluskovo felé. Az első összecsapás

Verekedés

A mérnök kapcsolatba lép a normális világgal

Üldözés

Vasúti szerencsétlenség

Újabb látogatások Mohovnál

Gyorsuló ritmus

A tengerparti beszélgetés vége

Szever Ganszovszkij (Mérei Ferenc)

A változás élménye (Mérei Ferenc)

BESZÉLGETÉS A TENGERPARTON

– Úgy érzem néha, az egész csak álom volt – mondta elmerengve a mérnök, és megtörölte homlokát. – Ugyanakkor tisztában vagyok vele, hogy nem álmodtam… De hát ez már nem is vitatható! Már folynak a tudományos kutatások. Külön csoport alakult. És mégis…
Felnevetett, én pedig egyre feszültebb figyelemmel hallgattam.
– Az a helyzet, hogy mi rendszerint úgy gondoljuk, hogy az a ritmus, amelyben élünk, az egyetlen lehetséges életritmus. Ez persze nem egészen így van. Követi a gondolatomat?
Válaszképp mormoltam valamit a relativitáselméletről.
Az igazság az, hogy nem voltak róla elég tiszta elképzeléseim…
A mérnök elmosolyodott.
– Hát én nem egészen erre gondoltam. Próbálja elképzelni, mi történnék, ha gyorsabban kezdenénk élni. Nem gyorsabban mozogni, hanem kifejezetten élni. A földi élőlények különböző sebességgel mozognak – óránként általában néhány millimétertől egészen negyven-ötven kilométerig. Skóciában pedig, úgy tudom, van egy légy, amely a repülőgép sebességével repül. Én azonban nem erről beszélek. Nem gyorsabban mozogni, hanem gyorsabban élni.
– De hiszen sok élőlény jóval gyorsabban is él, mint az ember – jegyeztem meg, és igyekeztem visszaidézni, amit az iskolában biológiából tanultunk. – Az egyszerűbb élőlények, például a papucsállatkák, úgy tudom, mindössze huszonnégy órát élnek. Bizonyos ostorosállatok ennél is kevesebbet.
Vitatársam a fejét rázta.
– Ezek egyszerűen csak rövidebb ideig élnek, mint mi. De nem gyorsabban. – Elgondolkodott. – Persze önnek nehéz lesz megértenie, amiről beszélek… ön nem hallott semmit arról, ami az idén Lebjazsij kerületben történt?
– Dehogynem! Úgy egy hónapja sokat beszéltek erről Leningrádban, de senki nem tud semmi biztosat. Majdhogynem kísérteteket emlegetnek. Valami kislányról beszélnek, akit valami láthatatlan lény a vonat alá lökött, vagy kihúzta onnan. Meg valami üzleti lopásról… ön tud valamit erről?
– Természetesen. Én magam voltam az egyik kísértet.
– ???
– Ha akarja, elmesélem.
– Persze hogy akarom! – kiáltottam fel. – De mennyire! Most rögtön!
A beszélgetés a rigai tengerparton, Dubultiban folyt, az egyik kis üdülővároskában, fél órára Rigától.
Az egész szeptembert ott töltöttem egy üdülőben, és hamar összeismerkedtem a tengerparti villa lakóival. Egyetlen üdülővendég volt csak, egy szikár, szőke férfi, akiről nagyon keveset tudtam. Ez annál különösebb volt, mivel az első találkozás után mindketten rokonszenvet éreztünk egymás iránt. Ő is, akárcsak én, szeretett kora reggel, vagy két órával a reggeli előtt végigsétálni az ilyenkor teljesen elhagyott fövényen. Korosztiljov – így hívták a szőke férfit – korábban kelt, és elsétált Bulduri felé. Amikor én kimentem a partra, ő már vissza is tért.
Az üres és valahogy elhagyatott strandon találkoztunk, köszöntünk, egymásra mosolyogtunk, és mindegyikünk folytatta a maga útját.
Úgy éreztem, hogy a találkozás után mindkettőnkben az a benyomás alakult ki, hogy nagyon érdekes volna, ha megállnánk és elbeszélgetnénk.
Egy reggel, ahogy kimentem a partra, különös tevékenységben leptem meg Korosztiljovot. A mérnök egy padon ült, aztán leguggolt, és az ujját húzogatni kezdte a homokban. Arca ezenközben igen aggodalmasnak látszott, de néhány mozdulat után ismét felderült.
Aztán megpillantott egy arra szálló pillangót, odaemelte a kezét a levegőbe, mintha a röptét kísérné. Végül pedig szökdécselt néhányat.
Köhintettem, hogy Korosztiljov észrevegye, nincs egyedül a parton. Felém fordult, pillantásunk találkozott, és mindketten kissé zavarba jöttünk.
Korosztiljov felém intett, és elnevette magát.
– Jöjjön csak ide. Nehogy azt gondolja, hogy elment az eszem.
Odamentem, és megindult közöttünk az a beszélgetés, amelynek során elmesélte a Finn-öbölben nemrég lezajlott eseményeket.

KOROSZTILJOV MEGKEZDI TÖRTÉNETÉT

AZ ELSŐ ÓRA A MEGVÁLTOZOTT VILÁGBAN

…Mindenekelőtt azt kell elmondanom, hogy én hőtechnikus mérnök vagyok. A Moszkvai Politechnikai Főiskolán végeztem az aspirantúrát, és védtem meg a disszertációmat, ezzel együtt azonban inkább a gyakorlat embere vagyok, mint az elméleté. Ezért aztán számomra különösen sok az érthetetlen mindabban, ami velem nemrég történt.
Az én szűkebb szakterületem: gőzturbinák a naperőművekhez. A családommal a Finn-öböl partján élek, erdős vidéken. Egy kis, kizárólag kísérleti jelentőségű naperőmű tudományos kutatóintézetében dolgozom. Ugyanott van a lakótelep, ahol mindnyájan élünk. A mi kis kertes villánk a legszélső a tengerparti műutat a helyiérdekű vasút állomásával összekötő utcában. Az igazat megvallva, ez a telep egyetlen utcája.
A mi házunkkal szemben a barátomnak, Mohov docensnek a házikója áll. Ő is az intézet munkatársa. Mohov háza mellett az élelmiszerüzlet, azaz helyesebben egy bódé, ahol az élelmiszereket vásároljuk.
Az én villám hátsó ablakai és a naperőmű területe között már semmiféle épület nincs. Alacsony növésű kis csemeteerdő húzódik ott, amelyet az építkezés során sem bántottak…
Június huszonötödikén, vasárnap történt. Előző este feleségem a két gyerekkel bement Leningrádba, hogy megnézzenek egy új indiai filmet. Engem is hívtak, de én úgy gondoltam, inkább dolgozom egy kicsit.
Megbeszéltük Anyával, hogy vasárnapra otthagyja a gyerekeket a nagymamánál, ő pedig reggel visszajön a tízórás vonattal.
Elvittem a feleségemet és a gyerekeket a helyiérdekű állomásához, aztán beállítottam a kocsit a garázsba, és az íróasztalomhoz ültem.
Elég sokáig ültem az asztalnál. A barátaim telefonáltak, hívtak, hogy hallgassam meg a legújabb mikrobarázdás lemezeket, de én szerettem volna befejezni egy számítást, nem volt kedvem kimenni.
Éjféltájban vihar tört ki. Szeretem nézni, hogy cikáznak a villámok, ezért felkeltem az asztaltól, az ablakhoz mentem, és félrehúztam a függönyt. Emlékszem, nagyon komoly vihar volt. A kerti fák ágai görnyedeztek a zápor korbácsolásától, a tetőre ömlő esőzuhatag moraja távoli ágyúdörgésre emlékeztetett. A dolgozószobám ablaka épp az erőműre néz, láttam, hogy a kerítésen túl a hársfák csúcsát és a reaktor épületének tetejét időről időre elönti a fellobbanó kékes fényár.
Egyszer csak egy libegő, kékesen áttetsző, foszforosan fénylő gömb jelent meg a látóteremben, akkora, mint egy kisebb görögdinnye. Valahol a háztól balra tűnt fel, a fák sűrűjében. Egy kicsit talán a medúzára emlékeztetett, amikor ez az állat fellibben a tenger mélyéről.
Életemben először láttam ezt a jelenséget.
A gömb elúszott a veranda mellett, oly közel, hogy úgy tűnt, menthetetlenül nekiütközik, aztán elrepült az erőmű épületei felé. Követtem a röptét, minden nehézség nélkül, hiszen a színe ekkorra már megváltozott, világossárga lett, mint a kohóból kicsorduló vasolvadék. Nekiütődött a reaktorépület tetejének, az ütközéstől felszökkent, ismét nekiütődött, aztán nem szétrobbant vagy szétpukkant, ahogy vártam, hanem mintegy keresztülhatolt a tetőn.
Megijedtem, hogy még valami tűz üt ki, kiszaladtam a tornácra, és megkerültem a házat, hogy megnézzem, nem fenyegeti-e veszély az erőművet. A főépület tetején azonban, ezt jól láttam a kertből, a tűznek semmi jele nem mutatkozott. Mindenütt csönd volt. Az eső ferde sugarai tovább csapkodták a fákat és a pázsitot. Álltam még vagy fél percet a ház mellett, aztán megnyugodva visszatértem a dolgozószobámba.
Már nagyon késő volt. Lefeküdtem aludni, és csak aztán, reggel kezdődött az, amiről mesélni fogok.
Nyolc óra körül ébredtem, és nagyon elcsodálkoztam, hogy ilyen sokáig aludtam. Mifelénk rendszerint hatkor kelnek.
A vihar még az éjjel elült. Az ablakon belátszott a kék ég csücske és a kertből a ház közvetlen közelében álló hársfa egy ága. Rápillantottam és örvendeztem, hogy szélcsendes napunk van – a levelek teljesen mozdulatlanul csüngtek.
Hamarosan megéreztem, hogy valami szokatlan van a szoba légkörében. Mindenekelőtt valami állandó, furcsa suhogást hallottam, mintha a közelben valaki nagy papírlapokat rakosgatna egyik helyről a másikra.
Valami szaggatott suhogás, amely időnként elcsendesedett, majd ismét felerősödött.
Aztán észrevettem, hogy nem hallom a nagyapámtól rám maradt, régi nagy óra megszokott érces ketyegését. Ez az óra, emlékezetem szerint, még soha nem állt meg, és igen kellemetlenül érintett a gondolat, hogy most elromlott.
Felugrottam az ágyról, és ahogy voltam, pizsamában, az ablakhoz mentem, nem ahhoz, amelyik a kertre, hanem amelyik az öbölre nyílik.
Felrántottam a rolót, és gyors pillantást vetettem a partra és az aszfaltozott útra, aztán megfordultam, és az órához léptem. Attól, amit láttam, valami nyugtalanító érzés fogott el. A homokpartot nyaldosó hullámok, az út szélén két gyalogos, egy száguldó motorkerékpár – mindez olyan volt, mint máskor, és ugyanakkor mindebben valami különös is érződött.
Az órához lépve – öreg, svájci szerkezet, faragott tölgyfa szekrénykében – kinyitottam a fedelét, hogy megnézzem, mi van vele. Kinyitottam és… megdermedtem.
Tudja, mit láttam? A hosszú, vastag, bronztengelyű inga nem állt függőlegesen. Bal felé állt, egészen távol az egyensúlyi helyzettől!
Emlékszem, hogy gyermekkoromban, tizenkét éves kisfiúként, gyakran álmodoztam arról, hogy valami csoda fog velem történni. Felugróm például, és nem esem vissza azonnal a földre, hanem fennmaradok a levegőben. És felugrottam hússzor, harmincszor, ugráltam a kifulladásig, de persze mindig azonnal visszaestem a földre, pontosan, ahogy az egyetemes tömegvonzás törvénye előírja. A sikertelenség azonban nem vette el a kedvem az álmodozástól. Úgy gondoltam, hogy ha nem ma, hát holnap, mégis sikerülni fog kiszabadulnom a nehézségi erő rabságából, és akkor… Akkor feltartóztathatatlanul nekilódult a képzeletem. Már ott lebegtem a föld felett, átrepültem a határokon, segítettem a csendőrökkel küzdő forradalmároknak, kiszabadítottam börtöneikből a tőke rabjait, és általában teljesen átalakítottam a világot.
Ki ne álmodozott volna gyermekkorában varázsszárnyakról, láthatatlanná tevő sapkáról vagy más efféléről?
És íme, a szemem láttára valósult meg az én gyermekkori csodám! Az óránk ingája felszabadult a nehézségi erő hatalma alól. Nem vonzotta a Föld tömege. A levegőben lebegett.
Nem tudom, más hogyan viselkedett volna a helyemben, én nagyon megdöbbentem, és vagy fél percig bénultan meredtem az ingára. Aztán megráztam a fejem, és megdörgöltem a szemem.
Az óra nem járt, az inga mégis a lengésív bal szélső pontján állt. Hihetetlen, de így volt.
Szórakozottan kinéztem az ablakon, és attól, amit ott láttam, végigfutott hátamon a hideg.
A látvány egy jottányit sem változott azalatt, amíg az ingát néztem. Még most is ugyanaz a hullám gördült ki a partra – ráismertem a habosán legöndörödő tarajára –, a két gyalogos az úton ugyanabban a helyzetben, amelyben az előbbi, futó pillantásom érte őket, a motorkerékpár is ott maradt azon a szent helyen.
Emlékszem, hogy legjobban a motoros döbbentett meg. Egy IZS-49-es volt, és legalább ötven kilométeres sebességgel haladt – ezt a kipufogón kitóduló kékes füstből láttam, amely a hangtompítótól meglehetős távolságra lövellt ki. A motor száguldott, s ugyanakkor egy helyben állt. Állt, és nem dőlt fel; ez megint csak homlokegyenest ellentétben állt az egyensúly törvényeivel.
Erre aztán az ötlött fel bennem, hogy hátha alszom, és mindez egyszerűen csak álom. Megcsíptem a bal kezemet, és felkiáltottam a fájdalomtól. Nem, nem aludtam.
“Mulatságos!" – mondtam magamnak, bár egyáltalán nem találtam mulatságosnak, hanem épp hogy ijesztőnek.
Újból végignéztem a szobán, aztán kinéztem az ablakon.
– Korosztiljov mérnök vagyok – mondtam hangosan. – Vaszilij Petrovicsnak hívnak, harmincöt éves vagyok, ma vasárnap van, június huszonötödike.
Nem, nem őrültem meg. Az értelmemnek semmi baja.
A félelemtől akadozó szívvel kimentem a szobából, az előszobában elfordítottam a kulcsot, és nagyot löktem a kertre nyíló ajtón. Nem mozdult. Erre erősebben toltam, vállal megtaszítottam.
Reccsent egyet, és a forgóiról leszakadt ajtó kiesett a verandára.
Sóbálványként bámultam rá. Az ajtó sem úgy viselkedett, mint ezelőtt.
Egyébként ez a reccsenés volt az első normális hang, amely azon a reggelen a fülemet érte. Rádöbbentem, hogy amíg a szobában voltam, valami furcsa némaság vett körül, amelyet csak az a halk suhogás tört meg.
Semmiféle magyarázatot nem találtam arra, ami az ajtóval történt, elindultam hát az ösvényen a kertünket az utcától elválasztó alacsony, ritka kerítés felé. És most megint valami különös kezdődött. Amikor már majdnem odaértem a kiskapuhoz, hirtelen úgy éreztem, hogy nehezen fogok tudni megállni. Olyan érzésem volt, mintha a tehetetlenségi erő előrelökne, mint amikor az ember meredek lépcsőn fut lefelé.
Nagy nehezen “lefékeztem" a kerítésnél, és kiléptem az utcára.
A telep házai békés képet mutattak. A palánkok mögött gyermekfehérnemű száradt. A Mohov háza mellett álló hatalmas, sudár nyárfa fénylő, világoszöld levélsátra felől erős, friss illat áradt. A vihar utáni tiszta égen fényesen ragyogott a reggeli nap.
A fűszálak ferdeségéből és a nyárfaágak hajlásából ítélve azt kellett hinnem, hogy meglehetősen erős szél fúj. Az öbölben a hullám is szeles időről tanúskodott. Én azonban ezt a szelet nem éreztem. Melegem volt.
Álldogáltam egy ideig a kiskapunál, aztán odamentem a motorkerékpároshoz.
Jól emlékszem, ahogy közeledtem hozzá, kezdtem meghallani a motor kipufogóit. De nem úgy, ahogy máskor, hanem jóval mélyebb hangon. Mint valami távoli mennydörgés, olyan volt. És amint megálltam, ez a hang átváltozott ugyanazzá a suhogássá, amely már a szobában is gondolkodóba ejtett.
A motoros, egy napbarnított, kiálló arccsontú fiatalember, kissé előredőlve ült a nyeregben, az útra meredt, azzal a feszült figyelemmel, amely általában jellemző a járművezetőkre. Engem nem vett észre.
Minden rendben volt nála, csak éppen nem mozgott.
Magam sem tudom, miért, megérintettem a motor hengerét, és elkaptam a kezem, mert a henger forró volt.
Aztán még nagyobb ostobaságot csináltam: megpróbáltam feldönteni a motorost. Nem tudom, miért vettem a fejembe, valószínűleg úgy gondoltam, hogy ha egyszer nem mozog, fel kell borulnia, nem maradhat állva, megcsúfolva a fizika minden törvényét. Mindkét kezemet rátettem a hátsó nyeregre, és meglöktem, de nem túl erősen. Szerencsére ebből a kísérletből semmi baj nem lett. Valamiféle erő megtartotta a gépet az eredeti helyzetében. 
Egyébként különösebben nem is igyekeztem. Túlságosan zavart és megdöbbent voltam.
Bizony jó néhány perc is eltelt, mire észrevettem, hogy a motorkerékpár nem áll teljesen egy helyben, hanem ha nagyon lassan is, de mégis mozog. A hátsó kerékről vettem észre.
A gumiköpenyre odatapadt egy szurokdarabka, ahhoz meg odaragadt egy gyufaszál. Amíg a motor körül matattam, ez a gyufaszál lassan megváltoztatta a helyét, alulról felülre került.
Leguggoltam, és kezdtem figyelni a kereket. Még most is itt van a szemem előtt. Sűrű porral lepett zöld abroncs, kissé rozsdás küllők, ócska, repedezett köpeny.
Sokáig néztem a kereket, mintha ott találnám a megfejtését mindannak, ami körös-körül történik.
Aztán felálltam, és a vezetőt vettem szemügyre. Megkerültem a motort, és elé álltam, úgy fél méterre az első keréktől. A fiú nem látott.
Előrehajoltam, és a fülébe kiabáltam:
– Hé! Hallja!
Nem hallott engem.
Elhúztam a kezem közvetlenül a szeme előtt. Ennek sem volt rá semmi hatása. Egyszerűen nem léteztem a számára.
Az első kerék végre odaért hozzám – körülbelül egy centiméter másodpercenkénti sebességgel mozgott –, és nekiütődött a térdemnek. Először csak gyengén, aztán egyre erősebben és erősebben nyomódott hozzám, úgyhogy kénytelen voltam odább lépni.
Aztán teljesen elhűlten, átmentem a két gyalogoshoz.
Ekkor vettem észre, hogy amint mozogni kezdek, azonnal meglehetősen erős szél kerekedik, ha pedig megállók, abbamarad. Minden valószínűség szerint korábban is így volt, csak nem figyeltem fel rá.
A gyalogosok – egy fiatal, fekete hajú nő és egy hátizsákos idősebb férfi – úgy ötvenméternyire álltak a motorostól. Egyébként ők sem álltak teljesen, hanem mentek, de iszonyú lassú járással.
Hogy egyetlen lépést megtegyenek, kéthárom percre volt szükségük. A hátul levő láb végtelen lassúsággal elvált az aszfalttól, és megindult előre. Végtelen lassúsággal megváltozott a testhelyzet, a súlypont áttevődött a másik lábra. Mialatt ezt az egyetlen lépést megtették, én nyolc-tízszer is körbejárhattam őket.
Gondolom, egy apa volt a felnőtt lányával. Azt hiszem, ismertem is őket – vagy öt kilométerre laktak a teleptől, egy magányosan álló nyaralóban, és ide jártak hozzánk élelmiszerért.
Rajtuk sem látszott, hogy nyugtalanok volnának valami miatt. Azalatt, míg mellettük voltam, a nő elfordította a fejét, és már nem a férfira nézett, hanem oldalt valahová.
Emlékszem, ahogy többször is körüljártam őket, próbáltam mondani nekik valamit, még meg is érintettem a férfi kezét.
Egyszer csak leültem az út szegélykövére, egészen közel a nőhöz, és öt vagy tíz percig ott üldögéltem. Úgy rémlett, végre észrevett. Mindenesetre lassan, nagyon lassan abba az irányba fordította a fejét, ahol ültem, és később, amikor már felálltam és elmentem onnét, a nő még sokáig arrafelé nézett. Nézte a helyet, ahonnan már eltűntem, és az arcáról enyhe értetlenkedést lehetett leolvasni. Picit felemelkedett a szemöldöke, és picit kikerekedett a szeme.
Csinos lány volt, nagyon hasonlított egy ruhaüzleti kirakati babára. Különösen ezzel a csodálkozó arckifejezéssel.
Ezután, fejemet a kezem közé szorítva, lassan lementem a partra.
“Mit jelenthet mindez? – kérdeztem magamat. – Talán valami újfajta bomba robbant az üdülőkerület fölött? Talán valami kozmikus anyagfelhőn haladt át bolygónk, és ettől megállt, illetve lelassult a Földön minden? De hát akkor én miért maradtam ugyanolyan, mint ezelőtt voltam? Talán mindez csak agyrém vagy egyszerűen álom?"
Ugyanakkor teljesen logikusan gondolkoztam, kizárt dolog, hogy álmodnék. Az ujjam, amelyet megégettem a motorkerékpár hengerén, viszketett, és már kezdett hólyagosodni. Na és általában minden, amit körös-körül láttam, túl reális volt ahhoz, hogy álom lehessen.
Az álomban vagy a hallucinációban – a tünékeny, látszólagos világban – az embernek távolról sem minden elérhető. Néha például nem tud elfutni az elől, aki kergeti; máskor meg épp fordítva, képtelen elérni azt, akit üldöz. Mindig van valami korlátozás. Itt viszont minden egyszerű és valóságos volt. Ott álltam az öböl partján, mögöttem a házam – ha kedvem tartja, hátrafordulok és láthatom. Leülhetek és felállhatok, kinyújthatom és leengedhetem a kezem. Senki nem üldöz, magam sem kergetek senkit.
És mégis én voltam az egyetlen mozgó ember a megbénult, mozdulatlan világban. Mintha egy lassított film vetítővásznára kerültem volna.
A vízhez mentem, és nagy lendülettel belerúgtam a mozdulatlan hullámba. Bizony, ebben a helyzetben, ostobább dolgot nem is próbálhattam volna. Hiszen házipapucs volt a lábamon! Úgy éreztem, kőfalba rúgok. Feljajdultam, felugrottam, és féllábon ugrándozva, a másik lábam ujjai felé kapkodtam.
A víz sem olyan volt, mint azelőtt.
Nem emlékszem pontosan, mit csináltam ezután. Rémlik, mintha fel-alá rohangáltam volna a parton, értelmetlen szavakat kiabáltam, követeltem, hogy vége legyen “ennek", hogy minden újra olyan legyen, amilyen volt. Meglehet, ez volt számomra a legnehezebb pillanat, és ennek a kétségbeesés-rohamnak a során valóban közel álltam az őrülethez.
Aztán elhagyott az erőm, fáradtan roskadtam a homokba, közvetlenül a víznél. A következő hullám végtelenül lassan közeledett. Mozdulatlanul ültem a nedves homokban, és bambán rámeredtem. Lassan, nagyon lassan, mint az olvadt üveg, felém kúszott, ijesztő volt nézni, hogyan közeledik, aztán elöntötte a lábfejem, a térdem, a csípőm. Jó tíz percig is tartott, hogy víz borította a csípőm, az idegeim ismét megfeszültek, és kis híján kiabálni kezdtem.
De minden szerencsésen végződött. A hullám vagy öt perc múlva visszahúzódott, és én ott ültem nedves pizsamában.
Olyan érzés tört ekkor rám, hogy mindezekkel a csodákkal egyszerűen torkig vagyok, elegem van belőlük. Ami történt, teljesen megmagyarázhatatlan volt – legalábbis számomra, abban a pillanatban megmagyarázhatatlan –, és következésképp nagyon kellemetlen.
Felálltam és hazavánszorogtam. Be akartam zárkózni a telep mozdulatlan emberei elől. Titokban azt reméltem, hogy ha elalszom, rövidesen újra a mozgó, normális világban ébredek fel.

– Már megbocsásson – szakítottam félbe a mérnököt –, mikor történt mindez?
– Ez év június huszonötödikén.
– Tehát maga csak képzelődött?
– Nem, nem képzelődtem. Mindez így történt.
– De hát én is jól emlékszem június huszonötödikére – mondtam, és hitetlenkedve megvontam a vállam. – Jól emlékszem arra a napra, és sokan mások is emlékeznek. Talán ez csak a maguk telepén volt így? Egy ilyen eset azonban akkor sem maradt volna észrevétlen. Mindenki erről beszélne. Az újságokban is volna róla valami.
A mérnök a fejét rázta.
– Egyedül én vehettem észre. De hallgassa csak tovább.

A MÉRNÖK EGY IDEGENNEL TALÁLKOZIK

A kertben, a kiskapu mellett, ha a ház felé nézünk, jobb kéz felé, van néhány sűrű jázminbokor. Ennek a bozótnak a mélyén egy nagy kutyaól áll. Egy barátom, amikor egyszer kiküldetésbe kellett utaznia, nálunk hagyta egy nyárra a német juhászkutyáját. Ennek a kutyának tákoltuk össze az ólat, aztán, hogy az ismerősünk visszatért, elvitte a kutyát, és az ól üresen maradt.
Tavasszal és nyáron a gyerekek szoktak benne indiánosdit játszani.
Most, hogy a ház felé mentem az ösvényen, egyszer csak észrevettem, hogy a kutyaólból két láb nyúlik ki, félretaposott, rászáradt, szürke sárral borított cipőben.
Mint minden háztulajdonos, én sem szeretem, ha idegenek engedély nélkül bejönnek a kertbe. Ezenfelül furcsának találtam, ahogy ez az ember ott feküdt, csodálkozva kérdeztem magamtól, mi a csudát csinálhat ott az ólban.
Azt hiszem, egy pillanatra el is feledkeztem az aznapi hihetetlen eseményekről.
Odamentem a bokrokhoz, és szemügyre vettem a két lábat.
Egyszerre csak emberi hangot hallottam. Ezen a reggelen most először, a pillanatra sem szűnő furcsa suhogást valóságos emberi hang törte meg.
– Ne… ne… – mormolta az ismeretlen.
Aztán szitkozódás hallatszott, majd ismét az előbbi:
– Ne…
– Hé! – szóltam rá. – Másszon ki! Másszon csak ki gyorsan!
A lábak megmeredtek, az idegen elnémult.
Leguggoltam, és megrángattam a cipőjét.
– Na, másszon csak gyorsan ki! Maga még nem is tudja, mi történt!
Az idegen belém rúgott, és elkáromkodta magát.
Türelmetlenül megragadtam a lábát, megfeszítettem minden erőmet, és kirántottam a férfit az ólból.
Ezután egy ideig moccanás nélkül meredtünk egymásra. Ö hanyatt fekve, én meg mellette guggolva.
Huszonöt-huszonhat év körüli, zömök, izmos fickó volt, egészségtelenül sápadt arccal. Pisze orr, apró, szürke, ijedt szem.
Tagbaszakadt vállára pillantva egészen elcsodálkoztam, hogy olyan könnyen kirántottam az ólból. Nyilván nem volt mibe kapaszkodnia.
– Ide hallgasson – szólaltam meg végül –, valami történt az egész világgal. Tudja?
Feltápászkodott, felült a fűben, és félve kinézett a ritka kerítésen át az útra. Onnét, a kertből jól látszott a mozdulatlan férfi és a nő az út szélén.
– Tessék – mondta rémülten. – Oda nézz!
Hasrafordult, és újra be akart bújni az ólba. Alig tudtam visszatartani.
Aztán suttogva – nem is tudom, miért kellett suttogni – beszélgetni kezdtünk.
– Az egész világ megállt – suttogtam. – És ez a furcsa suhogás…
– A biciklin is… – mondta az ismeretlen. – Láttad azt a pasast a biciklin?
– Miféle pasast?
– Hát ott. Csak egy van. Atlétatrikóban. Feldöntöttem.
Kiderült, hogy a Mohov háza mögötti ösvényen találkozott egy mozdulatlanul, egy helyben álló kerékpárossal, és felborította.
– Hogy jutott ilyesmi az eszébe? – kérdeztem, de azonnal eszembe jutott, hogy én magam is fel akartam borítani a motorost.
– De hát mi a fenét akar az ott! – válaszolta az ismeretlen, és elkáromkodta magát.
Egy darabig ott üldögéltünk a kutyaól mellett, és kölcsönösen elmeséltük, mit láttunk.
– Na és hol volt maga, amikor ez az egész kezdődött? – kérdeztem.
– Én?… Itt.
– Hol itt? A kertben? Zavarba jött.
– Nem… ott. – Legyintett valamerre.
– Na de hát hol? A strandon?
Hol erre, hol arra mutatott, csak nem tudtam rájönni, hol érték őt a csodák.
– A jelek szerint hajnalban kezdődött az egész – mondtam.
– Hajnalban – hagyta helyben, és káromkodott.
Általában ahányszor csak megszólalt, káromkodott is egyet, hamarosan már észre se vettem.
– Na, jó – mondtam és felálltam. – Bemegyünk a házba, és harapunk valamit. Aztán elmegyünk, megnézzük, mi is történt hát. Bemegyünk Gluskovóba. Talán csak itt, a telepen van baj, másutt minden rendben megy.
Hirtelen nagyon erős éhséget éreztem. Ő is felállt, és bizonytalanul kérdezte:
– Melyik házba?
– Hát itt, ebbe. Félve körülpillantott.
– És ha elkapnak?
– Ki kapna el?
– Hát az… Aki itt lakik.
– Itt én lakom – magyaráztam. – Ez a mi házunk.
Az arcán megint zavar látszott. Aztán váratlanul elnevette magát.
– Jól van. Gyerünk.
Nagyon rejtélyes volt ez az egész: az is, hogy nem akaródzott neki elmondania, hol volt az éjjel, meg ez a váratlan nevetés. De olyan lelkiállapotban voltam akkor, hogy nem vettem észre ezeket a furcsaságokat.
A konyhában, miközben a vajas kenyeret és a hideg báránysültet majszoltuk, az idegen tiszteletteli pillantásokat vetett a ZIL hűtőszekrényre, a mosógépre és a mosogatóasztalra.
– Jól élsz – mondta elismerően. – Hol dolgozol?
Azt feleltem, hogy egy gyárban, és én is megkérdeztem, hogy ő mivel foglalkozik. Azt mondta, hogy a Gluskovo állami gazdaságban dolgozik. Ez a gazdaság nyolc kilométerre van tőlünk. Egy időben az ottani iskolába jártak a gyerekeim, így hát szinte mindenkit ismerek ott. Ezt az alakot még soha nem láttam, úgyhogy feltételeztem, hogy hazudik.
Mikor kiléptünk a házból, komoran felpillantott az égre.
– Még a nap is…
– Micsoda még a nap is?
– A nap is áll. – A ház árnyékára mutatott az ösvényen. – Ahol volt, ott is maradt.
A házunk úgy áll, hogy a dolgozószobám ablaka és a gyerekszoba ablakai délre néznek, a bejárat pedig északra. Nyáridőben, reggel nyolc felé, amikor munkába megyek, a tető árnyéka túlnyúlik a dáliaágyás szélén.
Aznap, amikor először kimentem, hogy megnézzem a mozdulatlan motorost, az árnyék éppen csak az első bokorig ért. Ezt felindultságomban is gépiesen megfigyeltem.
Az árnyék széle most is ugyanazon a helyen volt, jóllehet időközben legalább két óra telt el.
Igen, ez azt jelenti, hogy megállt a nap. Helyesebben, hogy megszűnt a Föld tengely körüli forgása.
Ettől igazán meg lehetett bolondulni.
Emlékszem, egy ideig ott toporogtunk, hol felnéztünk a napra, hol meg le, az árnyék mozdulatlan szélére.
Aztán mégiscsak rászántuk magunkat, hogy Gluskovóba menjünk. Visszamentem a szobába, levetettem a papucsot, szandált húztam, és elindultunk.
Nem is tudnám megmondani, mi keresnivalónk volt ott. Minden valószínűség szerint csak azért mentünk el, mert képtelenek voltunk egy helyben ülni és várni, hogyan lesz tovább. Valamit tenni kellett.
Ezenkívül pedig egész egyszerűen nem tudtuk, mihez kezdjünk, hova nyúljunk.

GLUSKOVO FELÉ. AZ ELSŐ ÖSSZECSAPÁS

Furcsa séta volt.
Ahogy mentünk, és már némileg tompult az első benyomások élessége, kezdtem olyasmiket is észrevenni, amikre eddig nem tudtam figyelmet fordítani.
Először, hogy mindkettőnknek nagyon nehéz volt megtenni az első lépést, amikor elindultunk.
Olyasféle érzés volt, mintha vízben vagy más ilyen sűrűségű közegben kellene előrelépni. Meglehetősen nagy erőfeszítést kívánt a mozdulat a combizmoktól. A továbbiakban aztán ez eltűnt, és már rendben jártunk.
Másodszor, hogy minden lépésnél lebegtünk egy kicsit a levegőben. Megint csak mintha vízben mozognánk. Különösen nálam volt ez feltűnő, mivel egyébként is ugrálós a járásom.
Oldalról nézvést olyan lehettem, mint egy balett-táncos, aki járás helyett elnyújtott, könnyed ugrások sorozatával halad előre.
Minden jel arra mutatott, hogy a levegő sűrűbbé vált. Mintha csak beleöntöttek volna valami sűrű anyagot, ami meghagyta a korábbi átlátszóságát és belélegezhetőségét, de amitől jóval sűrűbb lett.
Na és a szél. Ahogy elkezdtünk mozogni, erős szél kerekedett; amikor viszont megálltunk, azonnal elült…
Kinn voltunk az úton, elhagytuk a két gyalogost, a férfit és a nőt. A társam – Zsora Buhtyinnak hívták – messze elkerülte őket, ezért még az árokba is belemászott. Egyáltalán kezdetben nagyon félt ezektől a mozdulatlan alakoktól, akikkel útközben találkoztunk.
A telep utolsó épülete után letértem az útról, és bementem az égerfaerdő bokrai közé, hogy egy botot törjek magamnak az útra. Kiválasztottam egy elég vastag ágat, és megragadtam. Az ág olyan könnyen vált le, mintha nem is volna odanőve, hanem csak valami gyenge papírragasztóval volna odaragasztva.
Erre aztán megpróbáltam letörni egy ágat a szomszédos, fiatal hársfáról, és az is azonnal a kezemben maradt. Mintha csak arra várt volna, hogy jöjjek, és elvegyem onnan, ahonnan kinőtt.
A többi gally is a legcsekélyebb ellenállás nélkül elvált a hársfa törzsétől. Nem is kellett törnöm, egyszerűen csak levettem őket a fáról.
Ezek szerint nemcsak hogy megállt a világ, de a fizikai tulajdonságai is megváltoztak. A levegő sűrűbb lett, a szilárd testek pedig elveszítették szilárdságukat.
Olyan könnyen megfoszthattam volna a fácskát a gallyaitól, ahogy a kislányok tépdesik a pitypang szirmait: szeret, nem szeret.
Az állami gazdaságba vezető ösvényen – a rövidebb út miatt az ösvényen mentünk – találkoztunk a kerékpárossal, akit Buhtyin felborított. A kerékpár a fűben hevert, a legényke meg ott állt mellette, és a vállát fogta. Arcán fájdalom és értetlenség tükröződött.
Természetesen nem érthette, miféle erő vágta a földhöz.
Elhagytuk a kerékpárost, és továbbmentünk.
Megpillantottam valami madarat a levegőben, és megálltam, hogy szemügyre vegyem.
Azt hiszem, egy tengelice volt. A levegőben lebegett, aztán egy lassú, bágyadt szárnylendítéssel kissé előbbre úszott. Egyáltalán: a röpte nem folyamatos haladás volt, hanem rövid, lagymatag lódulások sorozata.
Akár kézzel is elkaphattam volna a madarat, de féltem, hogy még megnyomorítom. Az erdőn túl zöldellő őszibúza-táblák és kaszálók kezdődtek, kellemes, erős lóhereillat szállt. Itt az ösvényről egy földútra tértünk. Felfigyeltem arra, hogy a lépteink nyomán felszálló por nagyon sokáig lebegett a levegőben, nem is tudtuk kivárni, hogy leülepedjék.
Nem akarom aprólékosan leírni az egész utunkat Gluskovóig. Elég annyi, hogy teljesen haszontalannak bizonyult. Egyszerűen csak bementünk a gazdaság területére, és meggyőződtünk arról, hogy ott is minden pontosan úgy van, mint a telepen.
Először meglehetősen gyorsan lépkedtünk, aztán, hogy egyre jobban fájt a lábujjam, amit bevertem a hullámba, elkezdtem sántikálni.
Vasárnap lévén, a gazdaság szinte teljesen kihalt volt. Sem a gépjavító műhelynél, sem az irodánál nem találkoztunk senkivel. A gazdasági udvaron, a szivattyúnál állt csak egy megdermedt alak, vödörrel a kezében.
Nem tudom, miért, de elmentünk az iskolához. Az egyik házikónál a gazdaság igazgatója, Pjotr Iljics Ivanyenko állt, kövér, szőke férfi, vászonnadrágban és nyári vászonzakóban. A házikó nyitott ablakában egy fejkendős nő könyökölt. Valamiről beszélgetett az igazgatóval.
A nő legyintett – nyilván visszautasított vagy tagadott valamit, de ezt a legyintést én és a társam oly hosszadalmas mozdulatnak láttuk, hogy azt gondolhattuk volna, a nő meg akarja ütni Ivanyenkót.
Meglehetősen mulatságos látvány volt.
Pjotr Iljics dermedt arcán szélesen tátongott a nyitott száj, sűrű, ősz szemöldöke magasra felvonva ívelt.
Zsora elővigyázatosan távol tartotta magát az igazgatótól, és rámutatott.
– Bedilizett!
– Hogyhogy bedilizett? – kérdeztem.
– Hát nézd, mit csinál! – Zsora Pjotr Iljicsre mutatott, és nagyra tátott szájjal utánozta az igazgatót.
Ez valamiért nagyon feldühített.
– Egyáltalán nem dilizett be – mondtam. – Valami történt a Földdel. Valami katasztrófa. Érti?
Zsora hallgatott.
– Történt valami, amitől az egész világ megdermedt. Mi viszont olyanok maradtunk, amilyenek voltunk. Vagy talán fordítva…
Kimondtam azt, hogy “fordítva", csak úgy kiszaladt a számon, aztán egyszerre beharaptam az ajkam.
Na és ha tényleg fordítva?
Valami ködös gondolat, valami homályos sejtelem ébredt bennem. Végiggondoltam a dolgokat: a hullám sebessége az öbölben, a motor sebessége és végül a nap állása az égen. A világ mozgása lelassult, de ebben a lelassulásban összhang volt. A nap, a víz mozgása, az emberek – mindez arányosan lassult le.
Kézen ragadtam Zsorát, leültem a házikó melletti padra, és őt is magam mellé húztam. Aztán a karórámra meredtem, amit tegnap este óta le se vettem.
Öt percen keresztül – az érverésemen számoltam ki – néztem a másodpercmutatót, és végül meggyőződtem arról, hogy mozog, és ez idő alatt egy másodperccel haladt előre.
Egy másodperc, nálam pedig, ha hozzávetőlegesen is, öt perc!
Ez alatt a másodperc alatt a gazdaság igazgatójával vitatkozó nő leengedte a kezét, Pjotr Iljics pedig becsukta a száját.
Ezek szerint a világ háromszázszorosan lassult le. Vagy pedig fordítva: mi gyorsultunk fel ugyanilyen mértékben.
Pjotr Iljics arcán azonban – és mindazokén, akiket reggel óta láttunk – semmiféle nyugtalanság nem látszott.
Egyikük sem látszott megdöbbentnek, ijedtnek vagy zavartnak. Mindenki nyugodtan végezte a dolgát.
Tehát velünk történt valami furcsa és érthetetlen, nem pedig a körülöttünk levőkkel.
Ettől a gondolattól nagyon megkönnyebbültem. Mégiscsak nagy különbség: feltételezni, hogy csak téged fenyeget a veszély, vagy pedig azt gondolni, hogy minden ember, az egész emberiség bajba került. Ha minden kötél szakad, hát én és Zsora valahogy majd megleszünk. Fő, hogy a Földdel nem történt semmi baj.
– Mi ketten lettünk abnormálisak – mondtam Zsorának –, az emberek meg olyanok maradtak, mint azelőtt.
Zsora bambán nézett rám.
– Valami felgyorsított bennünket, érti? Gyorsabban mozgunk, és gyorsabban élünk, az emberek meg normálisan élnek.
– Normálisan!… Jól kitaláltad! – Hitetlenül elnevette magát, és felállt a padról. – Ide nézz! – Előrelépett. – Én megyek, az meg áll. A szája meg tátva. (Pjotr Iljics időközben végtelen lassúsággal újra kinyitotta a száját.) Te meg azt mondod: normálisan.
– Na és? Egyszerűen csak az a helyzet, hogy mi gyorsan mozgunk és érzékelünk. Ezért tűnik úgy, hogy a többiek mind mozdulatlanok.
Már visszafelé mentünk a gazdaságból a telepre, és én megpróbáltam beleverni Zsorába a klasszikus fizikának a mozgásra és a sebességre vonatkozó megállapításait.
– Abszolút sebesség nincs, érti? Egy test sebességét egy másikéhoz viszonyítva számítjuk ki, amelyet mozdulatlannak tekintünk. Ebből az egészből arra lehet következtetni, hogy megváltozott a Földhöz viszonyított sebességünk. A többieké viszont maradt a régi. Ezért tűnik úgy, hogy ők egy helyben állnak…
Olyan gyanakvással nézett rám, mint akire a piacon valami vackot akarnak rásózni.
– Na hát, képzelje el például, hogy hatvan kilométeres sebességgel robog egy autóban. Ez azonban a Földhöz viszonyított sebessége. Igaz? Ha pedig az autója mellett egy másik autó megy ötven kilométeres sebességgel, akkor ahhoz viszonyítva a maga sebessége már csak tíz kilométer, így van? összeráncolta a homlokát, felsóhajtott, feszülten gondolkozott, hogy megértse.
– Na és a sebességmérőn?
– Mi van a sebességmérőn?
– A sebességmérő mennyit mutat?
– A maga autójában a sebességmérő természetesen hatvan kilométert. De hát ez a földre vonatkozik…
– Szóval hatvanat! Te meg azt mondod, tízet! – diadalmasan felkacagott, mint aki döntő csapást mért az ellenfelére.
Újabb magyarázatba kezdtem, de észrevettem, hogy Zsorát a legkevésbé sem érdekli az, amiről beszélek.
Semmi érzéke nem volt az elvont gondolkodáshoz. Nem értett engem, és valószínűleg azt gondolta, hogy át akarom ejteni.
Elhallgattam, és vagy három kilométert mentünk, mindegyikünk a maga gondolataiba mélyedve.
Tegyük fel, hogy valóban háromszázszorosan vagy körülbelül ennyire “gyorsultunk", ez azt jelenti, hogy normális emberi idő szerint mintegy fél perc alatt értünk a telepről az állami gazdaságba. Vagyis a körülöttünk levők számára árnyként, könnyű fuvallatként suhantunk. Ugyanakkor pedig nekünk magunknak meglehetősen hosszú idő volt, a mi időszámításunk szerint jó két és fél óra.
De hát képesek volnánk ilyen sebességgel mozogni? Ezer, sőt ezerkétszáz kilométerrel óránként? Eszembe jutott, hogy kétezer kilométeres sebesség fölött, amit csak lökhajtásos repülőgépek érnek el, a repülőgép felülete 140-150 Celsius fokra hevül fel. Háromezer kilométer fölött a gép teste 150 fokig hevül, és az alumínium és az alumíniumötvözetek veszítenek a szilárdságukból.
Mi viszont semmiféle hőséget nem éreztünk. Minden valószínűség szerint az történt, hogy az összes életfolyamatok felgyorsulásával a hőleadás is hatalmasan megnövekedett.
Ez volt az egyetlen magyarázat, amit ki tudtam gondolni.
Egyébként ha gyorsan meglengettem a kezem, akkor azon az oldalán, amelyik a levegő ellenállásával találkozik, enyhe, kellemes melegséget éreztem.
A por, amelyet a gazdaság felé menet felvertünk, még mindig nem ülepedett le.
A hullámnak ütődött lábam egyre jobban fájt, így apránként lemaradtam Zsorától. Ez a fájdalom is a történtek realitását bizonyította.
Amikor a parti műútra értünk, kiderült, hogy Zsora fejében mégiscsak mozgásba lendültek a kerekek.
Az út szélén várt rám.
– Szóval mi gyorsan, ők meg lassan?
– Ki az az “ők"? – kérdeztem.
– Hát úgy általában… mindenki… – Széles kört írt le a karjával, úgy mutatta, hogy az egész emberiséget érti ezen.
– Természetesen jóval lassabban, mint mi.
Zsora elgondolkozott:
– Ezek szerint ők nem tudnak minket elkapni?
– Nem tudnak – mondtam bizonytalanul. – És miért kéne elkapniuk? Nem bujkálunk előlük.
Felkacagott, és nekivágott az útnak. Most azonban már egészen másképpen viselkedett. Korábban félt a mozdulatlan emberektől, akikkel találkoztunk, most viszont elszállt a félelme, és valami kellemetlen, tolakodó érdeklődés támadt benne az utunkba akadó élőlényekkel szemben.
A telep közelében utolértünk egy nyitott ZIL-110-est. Az autó százhúsz kilométerrel ment, a mi szemünkben azonban nem volt gyorsabb, mint egy úthenger. Sőt még annál is lassúbb.
Megálltunk az autó mellett, és az utasokat kezdtük nézegetni. Kiránduló társaság lehetett, valahová a tavakhoz mentek.
Öten ültek a kocsiban, mindegyikük arcán az a boldog, önfeledt arckifejezés, ami akkor jelenik meg, amikor az ember teljesen átadja magát a gyors utazás ritmusának és a sebesség keltette szél kellemes hűsítésének.
Ettől eltekintve viszont szinte teljesen élettelennek tűntek.
A hátsó ülésen, jobb szélen egy tizenhét év körüli lány ült, hibátlan, üde arcbőrű diáklány, virágos ruhában. Hosszú pillájú szemét összehunyorította, szája picikét nyitva volt.
Zsora hosszan nézte a lányt, aztán hirtelen felemelte a kezét, kinyújtotta rövid, tömzsi, fekete körmű mutatóujját, és bele akart bökni a lány szemébe.
Épp hogy csak el tudtam rántani a kezét. Egy darabig huzakodtunk, aztán ő vihogva kiszabadította magát, és megint csak nagy erőfeszítésembe került, hogy elrángassam az autótól.
– De hát nem kaphatnak el – mormolta.
Végül is sikerült letépnie a lányról a muszlinsálat, és ledobta az útra. Felemeltem a sálat, bedobtam a kocsiba, és arrább ráncigáltam Zsorát.
Erős volt, mint egy bivaly, és most első ízben gondoltam el, milyen veszélyt jelenthet az emberiségre ez a képesség, amellyel a véletlen felruházott minket.
Zsorát most már nagyon nehéz volt kordában tartani.
Az út mentén megpillantott egy pintyet, és az után vetette magát. A madár azonban szerencséjére olyan magasan szállt, hogy nem tudta elérni.
Elértünk egy motorkerékpároshoz – ugyanaz a fiatalember volt, akit reggel, még a házból megfigyeltem. Körülbelül másfél kilométerre lehetett attól a helytől, ahol először megpillantottam. Zsorának valamiért nagy kedve támadt, hogy feldöntse. Mikor ismét rángatni kezdtem, kitépte a karját a markomból, és dühösen nézett rám.
– Menj a fenébe! Ha nem hagysz békén, kinyírlak.
Elképedten hallgattam. Megvetően biggyesztette a száját.
– Mit ragadsz rám? A fenének sem kellesz!
Valahogy lecsendesítettem, és továbbindultunk. A hang azonban, amelyet velem szemben használt, teljesen megváltozott.
Az összekapás után hatalmas megkönnyebbülést éreztem, amikor végre beértünk a telepre, és az utcáról bevezethettem Zsorát a házba.

VEREKEDÉS

Az órám szerint alig több mint egy normál “emberi" percet voltunk távol. A telepen szinte semmi nem változott azóta, hogy elmentünk.
Mohov házában fel volt húzva a dolgozószoba redőnye, maga Andrej Andrejevics az asztalánál ült. (Szörnyű távolinak és idegennek láttam őt, amikor sántikálva elvánszorogtam az ablak előtt!) Juskovék alkalmazottja, a zömök, szeplős Mása, az utca túlsó oldalán, pelenkával a kezében állt a kerítés mögötti szárítókötélnél. A bolttól nem messze egy ismeretlen, térdnadrágos, barna férfi állt jártában megdermedve. És az egész kép fölött a mozdulatlan nap állt az égen, a faágakat félrehajlította a szél, amelyet én nem érzékeltem.
Az ebédlőben fáradtan roskadtam egy székre. Az ördög vigye! Nagyon elegem volt már az egészből. Erőt kellett vennem magamon, hogy összpontosítsak, és végiggondoljam, honnan is származhat ez a sok furcsaság. Amilyen levert voltam azonban, teljesen képtelennek éreztem magam a helyzet valamennyire is objektív mérlegelésére.
Mindketten éhesek voltunk.
Végül felálltam, és a lábamat vonszolva nekiindultam, hogy kirakjam az asztalra, amit a hűtőszekrényben és a konyhai gáztűzhelyen találtam.
– Elugrok egy fél literért – javasolta Zsora.
– Menjünk együtt – feleltem. Nem nagyon akartam egyedül kiengedni a telepre.
Rosszkedvűen beleegyezett. Nagyon untatta már a gyámkodásom, szívesen elszakadt volna tőlem.
Két-három órát töltöttünk az ebédeléssel.
Sok csodálatos dolog adódott. Az asztalról leesett villa a levegőben maradt, és csak úgy másfél perc múlva ért le a padlóra. A vodka sehogy se akart a pohárba ömleni, Zsorának az üvegből kellett kiszopnia.
Olyan volt az egész, mint egy jócskán lelassított film, és csak minden erőm megfeszítésével tudtam állandóan szem előtt tartani, hogy a világ teljesen normálisan viselkedik, csupán az érzékelésünk eltérő sebessége következtében látjuk megváltozottnak.
Amikor a lassan leereszkedő villát néztem, úgy rémlett, láttam én már valamikor ezt a jelenséget, ültem én már valamikor Zsorával az asztalnál kezemben a pohárral és a tejesüveggel. (Tudja, van egy ilyen érzés: mintha az, ami az emberrel éppen történik, már megtörtént volna egyszer az életében.)
Aztán a homlokomra csaptam. Nem láttam, hanem olvastam. Wells elbeszélésében olvastam, az Időgyorsítóban. Ott is van egy pohár, amely a levegőben lebeg, és egy mozdulatlan kerékpáros is.
Különös, hogy még a legmerészebb fantázia is milyen közel jár a valósághoz! Bár ha jól meggondoljuk, nincs ebben semmi csodálatos, hiszen a legfantasztikusabb elképzelés is csak a valóságon alapul, tekintve, hogy a valóságon kívül semmi kiindulópontja nem lehet az embernek.
Eszembe jutott, hogy ebben az elbeszélésben van egy jelenet, amikor az egyik hős, aki gyorsítottan él, felkap egy pincsikutyát, és odább teszi. Márpedig ez nem lehetséges, hiszen a kutyának leszakadna a feje.
Az a helyzet ugyanis, hogy a mi körülményeink között a tárgyak nemcsak hogy lebegtek, de a szilárdságukat is elvesztették. Megfogtam egy szék támláját, és a támla a kezemben maradt, mintha a telefonkagylót emelném fel. Be akartam ágyazni, de a lepedő cafatokra foszlott, amikor felvettem. (Természetesen ezt nem a kitűnő író hibájául rovom fel. Az ő elbeszélése nem tudományos igényű, egyszerűen csak remekül megírt, mulatságos történet.)
Ott, az ebédnél figyelhettem meg először azt is, hogy igazából milyen egy lehulló vízcsepp. Egyáltalán nincs “csepp alakú" formája, amelyet mi olyan jellegzetesnek tartunk.
A megdöntött kannából a vízcsepp a következő módon hullott le: a kanna csőrétől először valami valóban cseppformájú szakadt el, de aztán a felső, megnyúlt része azonnal elvált az alsótól, és apró, a közepén vastag, a két végén elkeskenyedő orsóformává alakult. Az alsó rész ezalatt gömböcskévé formálódott. Aztán az orsó a molekuláris vonzás hatására szintén több apró, szinte alig látható gyöngyöcskévé bomlott, az alsó, nagy és súlyos gömböcske pedig alul és felül belapult, így ereszkedett le mindez, egyre növekvő sebességgel az asztallapra.
Olyan volt, mint egy függőlegesen lógó fonálra felfűzött nagy, lapult gyöngyszem, fölötte néhány egészen apró gyöngyöcskével.
A cseppek egyébként olyan lassan ereszkedtek le, hogy egyenként szétfricskázhattam őket.
Új ismerősöm azonban nem nagyon hagyott nyugodtan szemlélődni.
Zsora gyorsan lerészegedett, és részegen nagyon kellemetlen fráter lett belőle.
Nagyot húzott az üvegből, letette az asztalra, kurta karját keresztbe fonta a mellén, összeszorította a fogát, nagyokat szusszantott az orrán, tekintete a távolba meredt.
Mindez arra szolgált, hogy meggyőzzön engem, milyen fontos dolgok estek meg vele, Zsorával.
Piros arca most még jobban kivörösödött, pisze orra hegye meg kifehéredett.
Aztán megvetően végigmérte a szobát.
– Ej, nem ismered te az életet!
– Miért? – kérdeztem.
Válaszra se méltatott, csak lenézően megvonta a vállát.
– Maga viszont ezek szerint ismeri az életet? – kérdeztem rövid hallgatás után.
Nem vette észre a gúnyos hangot, dölyfösen bólintott. Aztán összeráncolta a homlokát, ettől két zsíros árok mélyült a szemöldöke fölött, csikorgatni kezdte a fogát, és elég sokáig csikorgatta.
Minden valószínűség szerint rám akart ijeszteni, nekem azonban nevethetnékem támadt.
De hát sok okom a nevetésre nem volt.
– Úgy bizony – mondta Zsora. – Most aztán adok nekik.
– Kiknek?
Úgy nézett rám, mintha a semmibe meredne, megint csikorgatott egyet, és hanyagul odavetette:
– Világos, hogy kinek – a fogdmegeknek!
– Miféle fogdmegeknek?
– A rendőrségen… És mindenhol. – Rosszindulatúan felnevetett. – És ennek az Ivanyenkónak is. A gazdaságból.
A továbbiakban kiderült, hogy már három évet ült huligánkodásért. Öt évre ítélték, de kettőt valahogy elengedtek belőle a vizsgálati fogság betudásával.
Hosszasan sorolta az ellenségeit. Szemjon Ivanovics, valami Petrov hadnagy, még egy Szemjon Ivanovics, még a gazdaság igazgatója, Ivanyenko is előjött.
– Most majd megtudják, ki az a Zsora Buhtyin. Egy se menekül…
Aztán hirtelen megváltozott a hangulata, és nótára gyújtott:

Látogatásra jönnek hozzám kedden,
s némán hullnak anyám könnyei…

Amikor befejezte a nótát, átnyúlt az asztalon, kezét a vállamra tette.
– Úgy bizony. Te csak hallgass énrám. Megtanítalak én, hogy kell élni. Megértetted? – Jól megnyomta az utolsó szótagot.
Undorodva lelöktem a kezét a vállamról.
– Mi kell most nekünk? – folytatta. – Pénz. Értetted? És tudom, hol lehet találni. Az erőmű könyvelőségén. Te csak tedd, amit mondok.
– De hát minek nekünk a pénz? – kérdeztem. – Így is elvehetjük, amire szükségünk van.
Ez gondolkodóba ejtette. Egy darabig gyanakvóan nézett, aztán bizonytalanul mondta:
– A pénz minden.
Nem emlékszem, miről beszéltünk a továbbiakban, de később új ötlete támadt: menjünk Amerikába. (Valami olyan országnak képzelte Amerikát, ahol mást se csinálnak, csak éjjel-nappal föl-le kocsikáznak csodás autókon, és szaxofonoznak.)
Miközben fecsegett, keményen eltökéltem, hogy semmiképpen nem engedem el magam mellől. Ki tudja, mit vesz még az ostoba kobakjába. A jelen körülmények között az emberek teljesen védtelenek idétlen orcátlanságával szemben. Szinte mindenható volt: lophatott, törhetett, még gyilkolhatott is.
Hirtelen felugrott az asztaltól.
– Kéne még egy fél lityi.
Nem tudtam visszatartani, már ki is ugrott az ajtón.
Kinéztem az ablakon, és miután meggyőződtem arról, hogy Zsora valóban a boltba megy, benyitottam a fürdőszobába, leakasztottam egy kis gyermektörülközőt, és a zsebembe dugtam. Aztán újra Zsora után néztem.
Elég sokáig volt benn a boltban, sokáig tartott a visszaút is. Megállt a térdnadrágos járókelő mellett, körüljárta, nézegette. Aztán hirtelen erősen meglökte.
Elöntött a méreg. Kiszaladtam az ebédlőből.
Zsora már Juskovék fiatal háztartási alkalmazottja felé indult. Rákiáltottam, önkénytelenül visszalépett a kerítéstől.
Amikor odaértem, láttam, hogy gyanúsan duzzadnak a zsebei.
– Mi az ott nálad?
Megingott, aztán egy vastag köteg ötvenrubelest húzott ki félig a zsebéből.
– Az aprót el se vettem – magyarázta. – Érted? Különben is van még másutt is. Felezhetünk. Benne vagy?
Amíg ezt elmondta, én a hátam mögött bebugyoláltam a jobb kezemet a törülközőbe. Aztán szorosan mellé léptem.
– Figyelj rám jól. Most visszamegyünk a boltba, és te a helyére teszel mindent, amit elvettél. Világos?
Csodálkozva pislogott.
– Hova teszem?
– Vissza a kasszába. A boltban.
– Miért?
– Mert nem engedlek lopni.
Végre megértette, összehúzta a szemét, és figyelmesen végigmért alulról fölfelé. Legalább egy fejjel alacsonyabb volt nálam, de vállban jóval szélesebb.
A továbbiakban minden úgy folyt, mint egy amerikai gengszterfilmben. Hirtelen felém vágott. Félrekaptam a fejem, és ebben a pillanatban a súlyos cipője orrával erősen belém rúgott, pont a hasi idegfonatba. Egy pillanatra teljesen elveszítettem az eszméletemet a fájdalomtól, levegő után kapkodva összegörnyedtem, és a kerítésbe kapaszkodtam, hogy el ne essem. A lábam elerőtlenedett, és mikor magamhoz tértem, rémülettel gondoltam arra, hogy Zsora most az arcomba fog rúgni.
Ha megteszi, nem tudok talpra állni. Ő azonban kakaskodni akart.
– Na, mi van? Megetted? – kérdezte mohó kíváncsisággal. – Kaphatsz még. Láttam én rögtön, mi jár a fejedben. Fogdmeg vagy te is, te rohadék!
Amíg szitkozódott, fokozatosan magamhoz tértem. Előbb a fejem tisztult ki, aztán a lábam hagyta abba a remegést. Mélyet lélegeztem, de még két-három másodperc kellett, hogy teljesen rendbe jöjjön a lélegzetem.
Zsora megemelte a lábát, én azonban már óvatosabb voltam, felegyenesedtem és elugrottam. Így álltunk egy darabig, szemtől szemben.
– Kell még? – kérdezte rekedten. Hozzáléptem, és meglendítettem a bal kezemet. Pillantása követte az öklömet. Ezt használtam ki, és egész súlyomat beleadva a lendületbe, jobbal állkapcson vágtam.
Ha nincs ott a törülköző, összetörtek volna az ujjaim.
Érdekes volt látni a csodálkozó képét. Egy másodpercig még állt, aztán fél térdre rogyott. Ez bizony szabályos kiütés volt.
Nem sokáig maradt azonban a földön. Kést rántott elő a zsebéből, kinyitotta, és rám vetette magát.
Újabb ütéssel fogadtam.
Csak a harmadik után adta meg magát. Leült az aszfaltra, és kiejtette a kést.
– Na, mi van? – kérdeztem. – Elég? Hallgatott.
– Elég, vagy kell még?
– Na jó – nyögte végül. – Mit akarsz? Mi bajod velem?
Ezek után visszavittük a pénzt a boltba. Zsora siránkozva vánszorgott előttem, én meg kiabálva nógattam.
A gyűrött, fehér köpenyes eladó a kirabolt pénztár fölé hajolt. Helyesebben csak most kezdte fejét a Zsora által kiürített fiók felé fordítani.
Aztán megpróbáltam felállítani a fellökött térdnadrágost. A próbálkozásom azonban kudarcba fulladt. Szembe kerültem azzal a gyöngeséggel, amellyel az anyagi világ a gyorsaságomra reagált.
Finoman, óvatosan, a vállánál fogva kezdtem felemelni a férfit. A feje azonban a földön maradt, mintha odaragadt volna. Bármilyen rendkívüli lassúsággal próbáltam is mozogni, a normális élet szempontjából fantasztikus gyorsasággal rángattam, és a feje nem tudta a vállát követni.
A férfi teste olyan volt, mintha vattával volna kitömve. Megijedtem, hogy még kárt teszek benne, otthagytam hát a földön.
Zsora, egy kissé odább, sandán nézte az erőlködésemet. Láthatóan nem fért az eszébe, minek vesződöm annyit egy ismeretlennel.
Amikor felálltam, kiköpött.
– Na, én megyek.
– Hová?
Hanyagul az állomás felé intett.
– Hát oda. Haza.
– Egyedül te nem mész sehova – jelentettem ki. – Együtt fogunk szépen maradni. Gyerünk!
Erre újra rám vetette magát. Leszegte a fejét, és előrerohant, mint egy bika, s megpróbált leverni a lábamról.
Kitértem előle, és elgáncsoltam, úgyhogy újra elterült az úton.
Bevallom, hogy ekkor belerúgtam. Most, hogy visszaemlékezem rá, szégyellem magam, de bizony kétszer is jó erősen belerúgtam az oldalába.
Ettől végül is lekonyult a szarva, és szépen velem jött.
Otthon rápillantottam az órára. Magasságos ég! Mindössze két és fél perc telt el azóta, hogy reggel felkeltem az ágyból, és hogy találkoztam ezzel a számtalan csodával. Százötven másodpercet élt át az emberiség, nekünk meg Zsorával tizenegy-tizenkét óra volt, tele kalandokkal.
Megismerkedtünk és összeverekedtünk, kétszer megéheztünk és jóllaktunk, elmentünk Gluskovóba, és visszatértünk. A lábam összezúzódott, a jobb kezemen sajogtak az ujjak, arcomat és államat kiverte a borosta.
A világ pedig megfontoltan még csak az imént lépett be a harmadik percbe.
Meddig fog tartani ez a furcsa állapot? Netán örökre ezt az embertelen életet kell most már élnünk? És mitől van az egész?
Nem éreztem magamban annyi erőt, hogy választ keressek ezekre a kérdésekre.
Zsora, amint az ebédlőbe léptünk, a pamlagra keveredett, és azonnal horkolni kezdett.
Magam is halálosan fáradt voltam, a szemem magától lecsukódott. Nekem is le kellett feküdnöm, hogy jól kialudjam magam, de féltem Zsorától. Az is felötlött bennem, hogy megkötözöm, amíg alszom, de tudtam, hogy jóval erősebb nálam, s csak azért sikerült leütnöm, mert halvány fogalma sincs az ökölvívásról.
Alig álltam már a lábamon a fáradtságtól, gyűlölettel néztem az alvó Zsorát. Neki persze nem kellett tőlem félnie. A gazember örök előnye a becsületessel szemben!
Amikor Zsora elaludt, kimentem a fürdőszobába, hogy levegyem a pizsamát, és jól megmosakodjam. A pizsama azonban, amint kezdtem lehúzni, foszladozni kezdett, úgyhogy jobbnak láttam magamon hagyni.
A vízzel se sokra mentem. Lepergett az arcomról, a kezemről, mintha be lennék zsírozva. Valószínűleg azért, mert nem tudtam eléggé lelassítani a mozdulataimat.
Végül aztán mosdás nélkül, ahogy voltam, lefeküdtem az ebédlőben a szőnyegre. Az alvó Zsora fölé, a pamlagra, három széket állítottam. Úgy gondoltam, ha felébred és mozgolódni kezd, a székek lepotyognak és felébresztenek.
E pillanatban teljesen elfeledkeztem arról, hogy szinte állandóan teljes csönd volt körülöttünk, amit csak a saját hangunk tört meg. Néha egyébként valamiféle új és érthetetlen zajok is hallatszottak. Valami elnyújtott, halk suhogás. Időnként egy-egy fütty hangzott fel, de nem tudtuk megállapítani, honnan jön.
Úgy áll a dolog, hogy fülünk a normális életben a másodpercenkénti tizenhat hertz és húszezer hertz közötti rezgéseket érzékeli.
Ez a tartomány számunkra most minden valószínűség szerint eltolódott. A régi hangok egy része eltűnt, és újak jelentek meg, amelyekről nem tudtuk, honnan jönnek.
A lényeg az, hogy a székek leesését nem hallottam volna meg. Nekünk kettőnknek ez olyan lett volna, mintha vattacsomók potyognának.
Akkor azonban minderről elfeledkeztem. Egy kis ideig még forgolódtam a szőnyegen, helyet kerestem a sebesült lábamnak, végül elaludtam.

A MÉRNÖK KAPCSOLATBA LÉP A NORMÁLIS VILÁGGAL

Nem tudom, más hogy van evvel, én egészen rövid alvástól is teljesen felfrissülök. Diákéveimben néha dolgoznom is kellett – éjszakánként zsákot hordtam a malomkombinátban. Az ilyen éjszakák után szörnyű álmos voltam a főiskolán, de az óraközi ötpercekben elég jól ki tudtam aludni magam. Az első órán előfordult, hogy a kezemet csipkedtem, hogy el ne bóbiskoljak, aztán megszólalt a csengő, lehajtottam a fejem az asztalra, minden elsüllyedt körülöttem, és a következő órán már a legnehezebb anyaggal is könnyedén megbirkóztam.
Ezúttal nem öt percet aludtam, hanem mindössze két percet a normális idő szerint. A mi számításunk szerint azonban ez kerek tíz órát jelentett.
Felébredtem és éreztem, hogy a fáradtság nyomtalanul elszállt. Felkeltem, és Zsorára néztem. Elnyújtózva feküdt, és önfeledten horkolt.
A három szék a padlón hevert.
Csöndben kiosontam a kertbe, és körülnéztem.
Ugyanaz a dermedt világ vett körül, amit nemrég elhagytam. A hársfák lombját egy rezzenés sem zavarta; álmos nyugalomban szunnyadtak a jázminbokrok; a fejem mellett tompa kék szemű szitakötő függött a levegőben.
Az egész képen végigömlött a reggeli napfény.
Most, hogy jól kialudtam magam, egészen más megvilágításban állt előttem a helyzet. Akárhogy is, hiszen én igazi Kolumbusza vagyok ennek az új valóságnak. Égtem a türelmetlenségtől, hogy alaposan megvizsgáljam az új képességeimet.
Tegnap – azt, ami a lefekvésünkig történt, már a tegnap eseményeinek számítottam – úgy láttam, képes lennék nagy magasságból leugrani anélkül, hogy összetörném magam.
A tornác mellett egy hosszú kerti létra állt. Óvatosan felmásztam rajta a tornác tetejére. Körülbelül két és fél méter magasba kerültem, lent azonban puha gyep volt, amit a feleségem felásott, hogy valami kései virágot ültessen bele.
Pár pillanatig haboztam, aztán leugrottam. Úgy is volt. Nem zuhantam, hanem lebegtem lefelé. Természetesen a földi nehézkedés éppúgy hatott rám is, mint bármi más testre. Másodpercenként tízméteres gyorsulással ereszkedtem lefelé. Ezt a másodpercet azonban jóval hosszabb időtartamként érzékeltem.
A dolog úgy áll, hogy amikor az ember leugrik a magasból, csak azért érzi gyorsnak a zuhanást, mert az esés folyamán keveset érzékel, keveset gondolkodik. A reagálási képességünk összhangban van az esés sebességével.
Ez az összhang most eltorzult számomra. A normális idő szerint fél másodpercig ereszkedtem lefelé, de a gondolkodási és mozgási képességeim szerint ez az idő jóval hosszabb volt.
A levegőben lubickolva lassan közeledtem a földhöz.
Olyan új és megrendítő élmény volt ez, hogy amint szilárd talajra ért a lábam, azonnal visszamásztam.
Most már nem a tornácra, hanem egyenesen a háztetőre.
A tetőről végignéztem a telepen, és észrevettem, hogy a térdnadrágos férfi, akit Zsora fellökött, már nincs az úton.
Valószínűleg mégiscsak talpra állt az alatt a két perc alatt, míg mi aludtunk, és eltűnt az út fordulójában. Nyilván fogalma sem volt arról, mi történt vele. És soha nem is fogja megtudni.
Borzasztóan vágytam arra, hogy újra átéljem a repülés élményét, megint leugrottam hát. Mellesleg az én szempontomból ez nem is volt ugrás, egyszerűen csak kiléptem a tetőről a levegőbe. Ezúttal jóval magasabban voltam, mintegy öt méterre a földtől. Ez egy másodpercet jelentett a normális idő és öt percet a magam ideje szerint.
Ötpercnyi lassú úszás a levegőben! Ezt nem lehet leírni, érezni kell! Szétvetettem a karom, a lábam, aztán összegömbölyödtem, arccal lefelé libegtem, és megpördültem magam körül. Olyan érzésem volt, hogy az egész világot valami híg, átlátszó emulzió tölti ki, amely lágyan, finoman körülöleli a testem.
Végül aztán földet értem, talpra álltam, és azonnal újra a létrához indultam. Ez azonban nem ment. Teljesen elfeledkeztem a tehetetlenségi erőről. Az első ugrásnál, amely viszonylag kis magasságból történt, szinte észrevehetetlen volt, most azonban egész másként történt.
Valami különös súly továbbra is a földhöz nyomott, berogyott a térdem, a fejem lebicsaklott.
Egy pillanatra rémület fogott el. Aztán, hogy rájöttem, miről van szó, gyorsan megfordultam, és hanyatt feküdtem. A nyomás végigfutott a fejemen, a vállamon, a mellemen, a lábamon, és levezetődött a földbe.
Emlékszem, ugrottam még néhányat. Ha valaki láthatott volna, bizony, nagyon ostobának tart. Egy felnőtt ember felmászkál a saját háza tetejére, és leugrál, mint valami kisfiú, az arcán meg üdvözült mosoly ragyog.
Akkor jutott eszembe, hogy ebben az új helyzetben még repülni is tudnék. Csak szárnyak kellenének. Hiszen itt csak az egy időegységre jutó erőmennyiség a probléma. Az emberi izomzat rendes körülmények között nem képes akkora erőkifejtésre, amely fenntarthatná a levegőben. Az én izmaim azonban most bírták volna. Csak szárnyak kellettek volna.
Egyszerűen elállt a lélegzetem erre a gondolatra.
Aztán elhatároztam, hogy ideje már végre megpróbálni kapcsolatba lépni a normális világgal. Miért is ne írhatnék valami cédulát, amit odatennék Andrej Mohov elé az asztalra? A kertből jól láttam, hogy ott ül a dolgozószobájában.
Először írógépen próbáltam lekopogni az üzenetet. Ez azonban sehogyan se sikerült. Nem tudom, hány leütést tud végezni másodpercenként egy jó gépírónő, gondolom, vagy tízet. Egyébként talán többet is tudna, de korlátozza az a sebesség, amellyel a billentyű a megfeszített rugó hatására visszatér a helyére.
Egy másodperc alatt tíz leütés az én esetemben ötpercenként tíz leütést jelent. Hogy egy sort leírjak, fél órára lett volna szükségem.
Lenyomtam a billentyűt, a betűkar elég gyorsan beütött, de aztán mintha odaragadt volna a szalaghoz, nem akart visszatérni a helyére.
Erre fogtam a töltőtollamat, de az sem volt jobb. Most a tinta maradt le az én mozgássebességem mögött. Igyekeztem lassan írni, de a toll csak nem hagyott nyomot a papíron.
Végül is a közönséges ceruzához kellett folyamodnom, azzal írtam fel egy papírra:

Más időritmusba kerültem. Háromszázszor gyorsabban élek a normálisnál. Az ok ismeretlen. Készülj fel a kapcsolat tartására. V. Korosztiljov

Nem tudom, mi okból, az üzenet távirati stílusban sikeredett.
Becsúsztattam a pizsamám zsebébe (még mindig pizsamában voltam), és bepillantottam az ebédlőbe, hogy Zsora ott van-e még.
Ugyanabban a helyzetben aludt, ahogy otthagytam. Mindenesetre kulcsra zártam a szobát.
Mohov szobájába egyenesen az ablakon másztam be. Valami meghatározhatatlan érzés visszatartott attól, hogy keresztülmenjek a szobákon. Senki nem láthatott, senki nem tartóztathatott fel, ezért hívatlan vendégnek éreztem magam, és féltem, hogy akaratlanul is tanúja leszek valami kis családi titoknak.
Andrej az asztalánál ült. Az utóbbi fél év során a gammagráfia módszerének tökéletesítésén dolgozott, most egy rajzlapon egy sugárkibocsátó berendezés egyik kapcsolási rendszerének a vázlata feküdt előtte.
Az asztal legszélén egy hordozható írógép állt.
Mohov logarlécet tartott a kezében.
Nagyon nehéz leírni, mit éreztem, amikor átmásztam az ablakpárkányon, és leültem a szobában a barátom mellé. Úgy áll a dolog, hogy szinte nem is tudtam őt embernek tekinteni.
Az én szememben egy bábu volt csak, kitűnően elkészített bábu, amely tökéletesen hasonlított az élő Mohorva.
A bábu logarlécet tartott a kezében, és úgy tett, mintha képes lenne számolni vele.
Pokoli dolog volt ez a háromszázszoros gyorsaságú élet. Barátainkat, ismerőseinket csak mozgásukban tudjuk érzékelni, bár erre sohasem gondolunk. De éppen a mozgás adja azt a vonzerőt, amely meghitté teszi őket számunkra. Az arcizmok állandó mozgása, az arcon és a szemben tükröződő gondolatok mozgása, a kézmozdulatok, az a megfoghatatlan sugárzás, amely szüntelenül árad az élő emberből.
A jó művész éppen abban különbözik a kontártól, hogy meg tudja ragadni ezt a belső és külső mozgást a modellje arcán.
És most Mohov arcán nem láttam semmi mozgást. Tudtam, hogy van, de túlságosan lassú ahhoz, hogy észrevehessem. Bábu, igen, ez volt ő a szememben.
Letettem a cédulát a dermedt Mohov elé, és vártam, mikor veszi észre.
Lassan múlt az idő. Körös-körül olyan csönd volt, hogy hallottam a saját szívdobogásomat. Húsz dobbanás… ötven… százhúsz… öt perc telt el az én világomban, de Mohov még mindig nem látta meg a cédulámat. Pillantása a logarlécen nyugodott.
Közben egyre attól féltem, hogy Zsora egyszer csak felébred ott az ebédlőben, és ezért valósággal tűkön ültem.
Aztán elfogyott a türelmem, fogtam az írógépet – pokoli nehéz volt kimozdítani a helyéről – és az asztal széléről áttettem középre, egyenesen Andrej Andrejevics elé, a cédulám sarkára.
Ez végre kizökkentette. A széken előrehajolva felnéztem, egyenesen a szemébe. (Kívülről nézve úgy tűnhetett, mintha a parketta nyikorgására fülelnék.) Lassan, nagyon lassan, alig észrevehetően elmozdult a pupillája, tekintete előbb arrafelé fordult, ahol az imént az írógép állt, aztán vissza oda, ahová áttettem. És ugyanilyen lassan csodálkozó arckifejezés jelent meg az arcán.
Azt persze nem láthatta, hogyan került a gép az egyik helyről a másikra. Az emberi agy csak azokat az optikai benyomásokat képes felfogni, amelyek a másodperc huszadrészénél tovább tartanak. Én egy századmásodperc alatt helyeztem át a gépet, Mohov számára ez úgy jelentkezett, mintha a gép, amely az előbb még az asztal szélén állt, most egyszer csak előtte termett volna, az előbbi hely pedig üresen maradt.
Meghökkent. A csodálkozó arckifejezés egyre erősebb lett, de még a csúcspontján sem volt igazán erős. Épp hogy csak felemelkedett a szemöldöke, és nagyobbra nyílt a szeme.
Általában igen tartózkodó természetű volt az én Andrej Andrejevics barátom, erről most újra meggyőződhettem.
A pillantása most elérte a cédulámat. A csodálkozó arckifejezést érdeklődés váltotta fel.
Elkezdte olvasni, három-négy másodperc kellett, hogy felfogja, de számomra ez vagy húsz percet jelentett. Felálltam és leültem, sétáltam a szobában, kinéztem az ablakon, hogy mi van a házamnál. Mohov meg egyre csak a cédulát nézte.
Egy ízben odatettem a kezem az asztalra, a szeme elé, és mozdulatlanul ott tartottam három percig a magam időszámítása szerint. Azt hiszem, észrevette, mert a pillantása lassan felemelkedett a céduláról a kezemre, és a szemöldöke megint kezdett csodálkozón felemelkedni.
Hát persze, amíg mozogtam, nem láthatott, ahogy a többiek sem, akikkel Zsora és én útközben és a telepen találkoztunk. A normális látóképesség számára mi túl gyorsan mozogtunk. Az emberek a legjobb esetben is csak halvány árnyak röpke villanásaként érzékelhettek minket.
Mohov még egyszer elcsodálkozott, erre megint elment tíz-tizenkét percem, és ezután valami nagyon furcsa mozdulatba fogott.
Először nem értettem, mire készül. Andrej a derekát lassan előredöntötte, aztán a szék alatt beroggyantotta a térdét, és végül hátranyújtotta a karját. Ahogy ott állt, testtartása egy úszóra emlékeztetett, aki a startkőről épp a vízbe készül ugrani. Egy egész percig ebben a testtartásban maradt.
Aztán kezdte kiegyenesíteni a térdét, kezével megfogta a széket, a nyakát gúnárként kinyújtotta, testének súlypontja előrehelyeződött.
Kiderült, hogy csupáncsak felállt a székről.
Rájöttem, hogy a feleségét akarja hívni, hogy szemtanúja legyen mindezeknek a csodáknak, s úgy véltem, bőven van időm, hogy utánanézzek Zsorának.
Ez az első próbálkozás, hogy kapcsolatot teremtsek a külvilággal, eléggé keserű érzést hagyott bennem. Nyilvánvalóvá vált, hogy feltehetek kérdéseket, egy-két óra múlva választ kapok, és kész. Nem valami kellemes gondolat, hogy áthatolhatatlan fal választ el az összes embertől.
Ahogy elsiettem a kertben a garázs mellett, eszembe jutott, hogy ha Zsora megint huligánkodni kezd, bezárhatnám ide, a Moszkvicsom mellé.
A garázsom elég tágas, vaslemez tetejű, masszív téglaépítmény. Egyik oldalán széles dupla ajtó, jó erős retesszel, a másik oldalon kis ablak, úgy másfél embermagasságban. Egészében teljesen alkalmas helyiség, hogy egy időre bezárjam ezt a veszélyes fickót. (Ekkor valahogy teljesen megfeledkeztem arról, hogy milyen rendkívüli erővel rendelkezünk.)
Elgondolkozva a garázs mögé mentem, és ott, mintha villám sújtott volna le, megdermedtem.
A téglafal tövében húzódó eperágyást valaki durván összetaposta. Az ablakhoz egy széles deszkát támasztottak, és összetörték az ablakkeretet.
Elvettem a deszkát, felugrottam, elkaptam az ablak peremét, felhúzódzkodtam, és benéztem a garázs belsejébe.
Bent minden a helyén volt. A belülről felerősített rács sértetlen.
Valaki megpróbált betörni a garázsba. Megpróbálta, de kudarcot vallott, mivel nem tudott az ablakrácsról.
Nem kellett sokáig törni a fejem, hogy ki volt ez a betörő. Azonnal eszembe jutott Zsora sáros cipője és a zavara, amikor beinvitáltam a házba, és hogy vonakodott elmondani, hol érte őt a világ furcsa változása.
E pillanatban azonban nem a Zsora ügyködése izgatott.
Ő és én! Ő itt, a garázsnál, én meg benn a hálószobában… Mi az, ami összeköt bennünket? Miért csak engem és őt választott ki ez a furcsa erő, hogy aztán ezek a csodák megtörténjenek velünk?
Gondolatban egy egyenest húztam a garázs és a hálószoba között. Az egyenes az egyik irányban az öböl felé mutatott, a másik vége az erőmű területe felé.
Otthagytam a garázst, hogy jobban lássam a villát.
Igen, persze, ez a helyzet. Az egyenes, amellyel gondolatban összekötöttem a garázs hátsó falát és az ágyamat a hálószobában, ahhoz az épülethez futott, amelyben az atomreaktor van elhelyezve.
Valami keskeny sugárnyaláb vetődhetett ki onnan, és megváltoztatta az összes életfolyamat sebességét bennem és a társamban. De miért? Miféle sugár? Hogyan hatolt keresztül a vastag védőpáncélokon, amelyek még az uránium bomlásakor keletkező neutronáramot és az összes veszélyes sugárzást feltartóztatják?
Akkor egyszerre eszembe jutott, mit láttam az éjjel. Egy medúzára emlékeztető, kis, kékes gömb. Gömbvillám… Egy gömbvillám, amely tegnap áthatolt az épület tetején, épp azon a helyen, amelyet a képzeletbeli vonalam kijelölt!
Nincs itt valami összefüggés?
Pillanatok alatt végiggondoltam mindazt, amit a gömbvillámról tudok.
Úgy áll a helyzet, hogy ez egyike azoknak a rejtélyeknek, amelyeket a modern tudomány még nem tudott megfejteni. A gömbvillámot rendszerint a szél viszi, de volt eset, amikor a légmozgással szembe haladt. A gömb belsejében rendkívül magas hőmérséklet uralkodik, a szigetelőanyagokról viszont, mint például a fa és az üveg, a villám lepereg, még csak meg sem perzseli őket. Megesik, hogy a villám útjában emberrel találkozik, de kitér előle, mintha az élő szervezet kisugárzása leküzdhetetlen akadályt jelentene számára. Mostanság sokan úgy vélik, hogy a gömbvillám egyáltalán nem is villám, hanem ionizált plazmatömeg, vagyis atommagokból és a róluk leszakított elektronokból álló gáz.
Ha ez igaz, a természet a maga laboratóriumában már megvalósította azt, amivel most a tudomány legkiválóbb koponyái küszködnek.
Megtörténhetett vajon, hogy az erőmű reaktorában folyó urániumbomlási folyamat hatására a gömbvillám plazmája valami új sugárzást hozott létre?
A gondolatra, hogy egy eddig ismeretlen energiafajta felfedezése előtt állok, lángba borult az arcom, és vadul megdobbant a szívem.
Új energiafajta!
Az idő folyását meggyorsító sugarak!
Eszembe jutottak Valcev professzor kísérletei, amelyek bebizonyították, hogy radioaktív besugárzásra jóval lerövidül az alma érési ideje. Amerikában, Brookhavenben is hasonló eredményekre jutottak.
Egész megrendültén indultam a házhoz, hogy elmondjam Zsorának az elképzeléseimet. A folyosón izgatottan kaptam elő a kulcsot a zsebemből, kinyitottam az ajtót, beléptem az ebédlőbe, és visszahőköltem.
Zsora nem volt ott.
Még azzal sem vesződött, hogy kinyissa az ablakot, egyszerűen kiverte a keretet üvegestül, és kilépett.
Valószínűleg már akkor sem aludt, amikor másodszor benéztem hozzá.
Az ablakból láthatta, hogy Mohovékhoz mentem. Úgy vélte, eleget élvezte már a társaságomat.
Mindaz a rossz, amit tudtam róla, most egyszerre az agyamba tódult.
Mihez fog kezdeni most, hogy függetlenítette magát? Mit fog csinálni az útjába akadó emberekkel, hiszen láthatatlanná tette és hatalmas erővel ruházta fel a csodálatosan felfokozott gyorsaságú mozgás! Nemcsak hogy senki nem tudja feltartóztatni, de még csak nem is láthatják. Ha rátámad az emberekre, még azt sem fogják tudni, miféle szörnyű erő forgatta fel az életüket…
Szidtam a könnyelműségemet, hogy magára hagytam a szobában, és gyorsan utána eredtem.

ÜLDÖZÉS

Amint már említettem, a telep utcája a parti műutat köti össze az erőműtől körülbelül két kilométerre levő vasútállomással. Magam sem tudom, miért, de ahogy kiszaladtam az utcára, biztosra vettem, hogy Zsora a parti műúton indult el, éspedig nem is akármerre, hanem Leningrád felé.
Minden valószínűség szerint én magam is ezt tettem volna az ő helyében. Hiszen a helyiérdekűre semmiképp nem szállhattunk fel, az túl lassú számunkra.
Sántikálva az öböl felé indultam, kimentem a műútra, és körülnéztem.
Jobbra, Lebazi felé a műút egyenesen halad, mint a kifeszített húr, úgyhogy vagy öt kilométeres hosszúságban végig lehet tekinteni az egészet. Várakozásomnak megfelelően Zsora ott nem volt látható.
Balra, Leningrád felé az út elnyújtott parabolaszerű ívben elhajlik, innenső végén a telep utolsó házait érinti, az ív túlsó vége pedig egy kis üdülőhelyhez ér, amelyet “Farkasfarok"-nak neveznek. A Finn-öböl itt egy kisebb öblöcskévé mélyül, és a hársfákkal szegélyezett műút követi a partvonal hajlatát.
Csónakon átvágva, a teleptől a Farkasfarokig mindössze egy kilométer a távolság, az úton azonban kerek négy kilométer.
Közvetlenül a víznél állva sokáig nézegettem ezeket a hársfákat. Mivel meg voltam győződve arról, hogy Zsora Leningrád felé ment, rémlett, mintha látnám is a fatörzsek között mozgó kis foltot.
Egyszerre csak felötlött bennem, hogy elébe vághatok az elszabadult huligánnak, ha egyenesen a vízen megyek, és elkaphatom még, mielőtt a Farkasfarokhoz érne.
Már korábban gondoltam arra, hogy ezzel az elképesztően gyors mozgással lehetséges volna a hullámok hátán is járni, akárcsak a szárazon. Végső soron semmit nem kockáztattam, minthogy itt a part mentén sehol sincs nagy mélység, és még az öblöcske közepén is legfeljebb mellig ér a víz.
És képzelje el, valóban a vízen jártam!
Nem is tudom, mihez hasonlítsam azt az érzést, amikor ráléptem az első mozdulatlan hullámra. Egyáltalán nem olyan volt, mint amikor mocsaras terepen jár az ember, és mikor már kezdene lesüllyedni, gyorsan kirántja a lábát az ingoványból. Arra sem hasonlított, amikor laza homokon járunk.
Tulajdonképpen nem is süllyedtem bele a vízbe. Olyan volt, mintha egy vékony hártyán járnék, amely érezhetően bemélyedt és rugózott a talpam alatt. Közben folyton úgy éreztem, hogy na, most mindjárt elsüllyedek, de mielőtt még ez bekövetkezett volna, már felemeltem a lábam, arról a pontról.
Egyszer, úgy az öböl közepén, megálltam, és a rugalmas hártyát átszakítva, kezdtem belemerülni a vízbe. De gyorsan kikecmeregtem a felszínre, és továbbmentem.
Azt mondhatnám, hogy a mozgásom gyorsaságától függően érezhetően változtak a víz tulajdonságai.
Számításom szerint ezt az egy kilométert két és fél perc alatt tettem meg. Nem rossz idő, ha tekintetbe vesszük a sérült lábamat.
A parthoz érve átvágtam az égerbokrokon, kimentem az útra, és előre élveztem, milyen arcot fog vágni Zsora, amikor megpillant.
Ez az öröm azonban nem adatott meg nekem, mivel Zsora nem volt az úton.
Máig sem tudom, mit láthattam az öböl túlsó partjáról. Talán egyszerűen csak a fáradt látóidegek káprázata állította elém azt a kis sötét foltot.
A telep felé visszamenet találkoztam néhány autóbusszal. Az egyik teljesen üres volt, Leningrád felé ment, két másik meg az ellenkező irányba, egészen az úthoz simultak a rengeteg utas súlya alatt.
Erről jutott eszembe, hogy tulajdonképpen vasárnap van, munkaszüneti nap, én meg pihenés helyett egy gonosztevőt kergetek az úton.
Akkor értettem meg először teljes világossággal, hogy a szabadság mennyire nem azonos azzal, hogy az ember azt teszi, amit csak akar. Hiszen én valóban megtehettem volna bármit, amire kedvem támad, még a vízen is járkálhattam. Ugyanakkor valahogy rabnak éreztem magam, aki teljes egyedüllétre van ítélve. Az emberek elutaztak napozni, fürdeni, vendégségbe mentek a barátaikhoz, én pedig még csak el se mesélhettem senkinek, miféle csodákban volt részem.
A későbbiekben is, amíg ez a furcsa állapot fennállt, még gyakran visszatért ez a gondolat.
A szabadság – mindenekelőtt az emberekkel való szabad érintkezés lehetősége, éneikül minden más értékét veszti.
Ezekkel a gondolatokkal foglalkozva észre se vettem, hogy már visszaérkeztem a telepre, és ott határozatlanul megálltam.
Most hová? Andrej Mohovhoz, hogy megkapjam a választ a cédulámra? Haza, hogy harapjak valamit?
Meglehetősen éhes voltam. Egyáltalán megfigyeltem, hogy Zsora is meg én is, jóval gyakrabban éheztünk meg, mint rendes körülmények között, talán mert folyton úton voltunk.
És hol a csudában keressem ezt a Zsorát?
Majdnem futva az állomáshoz siettem, és egy darabig ott keresgéltem.
Épp akkor érkezett egy vonat Leningrádból, a peron utasokkal és várakozókkal volt tele. Ünneplő ruhás férfiak és nők, hátizsákos fiatalok, néhány kerékpáros.
A valóságban az állomáson nyilván nagy nyüzsgés lehetett, előttem azonban a ruhaüzlet kirakatából kiszökött bábuk tömege állt.
Egy helyütt, a peronról az útra vezetőlépcsőn kétéves, matrózruhás kisfiú állt, a nagyapja mögötte, keze a gyerek vállán nyugodott. A kisfiú kerek arcocskájára ráfagyott az örvendező mosoly. Boldog szülei feléje tárták a karjukat.
Az volt az érzésem, mintha a fényképész számára alakítanák az érzelmes családi jelenetet: “Misa találkozik szüleivel."
Itt fogott el első ízben a szégyenérzés is, hogy nem olyan vagyok, mint a többiek.
Ez az érzés később csak egyre erősödött. Először azonban éppen itt, a peronon tört rám.
Lehet, hogy ez furcsának tűnik, de nagyon zavart, hogy körülöttem mindenki jól öltözött, tiszta és jókedvű, én meg piszkos, itt-ott szakadt pizsamában, borotválatlanul és fáradtan bolyongok köztük.
Tudtam, hogy senki sem láthat, mivel állandóan mozgok, ezzel együtt nem tudtam szabadulni a szégyenérzettől.
Miután a peronon jól körülnéztem, kimentem a leningrádi útra, amely itt egészen a vasútvonal mellett halad, és végre megpillantottam Zsorát, úgy nyolcszáz méterre magam előtt.
Elkezdődött az üldözés, amely jó két óráig tartott.
Egyébként nem is tudom, nevezhetem-e ezt üldözésnek. Zsora nem futott előlem, nem is tudta, hogy el akarom kapni.
A Sporttelep megállónál, amely a miénktől hat kilométerre van, majdnem utolértem, mert megállt, hogy kizsebeljen egy szürke öltönyös, idős, professzor külsejű férfit.
Vagy száz méterre lehettem ekkor tőlük, és elbújtam a bokrok közé, nehogy Zsora észrevegyen. Aztán a bokrok között küzdöttem magam előre, de Zsora már befejezte az ügyködését, elhajította az öreg levéltárcáját, és gyorsan odábbállt.
Mikor odaértem, a levéltárca a földön hevert, az öreg zakója cafatokban lógott.
Ebben az egész üldözésben az volt a kínos, sőt dühítő, hogy egyszerűen fizikailag nem voltam olyan állapotban, hogy utolérjem Zsorát, bár távolról folyton láttam zömök, kiskabátos alakját. Autókat és autóbuszokat hagytunk el, gyorsabban mozogtunk, mint akármely jármű. A világon semmi erő nem jöhetett a segítségemre.
Akárcsak az ősember idejében, egyedül a lábunktól függött az eredmény. Márpedig Zsora fürgébb lábú volt, mert én minden lépésnél egyre erősebben sántikáltam.
Mikor már a következő állomás télé jártunk, történt valami, ami miatt végül is teljesen le kellett mondanom az üldözésről.

VASÚTI SZERENCSÉTLENSÉG

Először csak egy hang volt, amire fel kellett figyelnem.
Egy végtelenül hosszú szerelvény mellett sántikáltam, amikor hirtelen megütötte a fülemet egy távolról felharsanó mély, egyre erősödő morajlás.
Annyira hasonlított a mennydörgésre, hogy megálltam, és felnéztem az égre. Egy felhőcske se látszott.
Emlékszem, egészen megijesztett ez a dörgés. Valahogy mintha mindenütt jelen volna. Mintha maga a föld üvöltene.
Én pedig úgy éreztem, hogy épp elegem van a csodákból és kozmikus katasztrófákból.
Aztán a mozdony felé pillantottam, megláttam a kémény fölötti mozdulatlan gőzfelhőt, és rájöttem, hogy csupán a mozdonyfüttyöt hallom. A gépész értesíti az állomásfőnököt a vonat közeledtéről.
Nagyon sokáig vánszorogtam a szerelvény mellett. Előbb kővel rakott pőrekocsik jöttek, aztán néhány marhavagon, három tartálykocsi, megint pőrekocsik és megint vagonok.
Végeérhetetlen vonat volt, egészen beleáradtam az előzésbe. Még csak a közepe felé jártam, de már elegem volt belőle.
Lehet, hogy furcsán hangzik, de ha mi Zsorával valahova mentünk, egyáltalán nem éreztük, hogy szupergyorsasággal mozgunk. Úgy tűnt, minden más egy helyben áll, mi pedig normálisan haladunk.
Arról van ugyanis szó, hogy a “gyorsan" és “lassan" tisztán szubjektív fogalmak.
Ezért éreztem úgy, hogy én normális sebességgel megyek a végtelen szerelvény mellett, az meg szinte mozdulatlanul áll. (A valóságban úgy negyven kilométeres óránkénti sebességgel haladhatott.)
Elértem az első kocsikig, amikor a mozdonyfütty dörejébe magasabb hangok is kezdtek vegyülni. Az volt a benyomásom, mintha a kerekek felől jönnének.
Aztán, már a mozdony mellett voltam, amikor az alacsony töltés alján megpillantottam egy kötött kabátkás nénikét, aki kétségbeesett arccal nyújtotta a kezét valami felé, ami a mozdony előtt, a sínen lehetett.
Tekintve, hogy én egészen a vagonok mellett mentem, nem láthattam, mi van ott.
Még néhány lépés, és elhagytam a mozdonyt. Jól emlékszem, hogy amikor a dugattyúk mellett elhaladtam, forróság csapott meg.
Úgy húsz méterre az elülső, kis vezetőkerekek előtt, a talpfákon egy négy-öt éves kislány állt. Helyesebben nem állt, hanem szaladt. De minthogy számomra az egész világ mozdulatlanná dermedt, így olyan volt, mintha futó testhelyzetben állna. Szalmasárga varkocsa, kövérkés, suta gyereklábacskája volt.
Megnéztem a kislányt, a nénit, a gépészt, aki valamiért majdnem derékig kihajolt a kis ablakon, és továbbmentem.
Zsorát tőlem fél kilométerre még jól láttam az úton.
Még vagy tíz métert megtettem, és csak akkor eszméltem fel.
Mit csinálok? Hova megyek? Hiszen itt szerencsétlenség történik! A gyerek a vonat alá kerül!
Ezután már gyorsan rájöttem, mi is történt. A töltésen és mellette ilyenkor júniusban mindig sok szamóca terem. Bár a vasúti személyzet mindent megtesz ellene, a környező telepek nyaralói és a falusi gyerekek oda járnak gyümölcsöt szedni.
A néniké és a kislány is nyilván épp ezt tette. Aztán a néni egyszerre észrevette a közelgő vonatot, és átkiáltott a töltés túlsó oldalán levő unokájának, hogy vigyázzon. A kislány azonban nem hallotta jól, és a nagyanyjához akart szaladni.
Érteni értettem mindezt, de mit tehettem?
Tudtam, hogy ha most egyszerűen csak felkapom a kislányt a talpfákról, és leteszem a fűbe, ez olyan volna, mintha az ágyúlövedék sebességével csapnék le a gyerekre.
Visszaemlékeztem, hogyan szakadt le a támla a székről, amikor egyszer fel akartam emelni.
Nem titkolom, hogy rendkívül dühös voltam az ostoba öregasszonyra. Kisgyerekkel megy a sínek közé szamócázni! Szerintem nagyon enyhén ítélik meg nálunk a különböző vasúti kihágásokat…
A mozdony lassan, de feltartóztathatatlanul közeledett a kislányhoz.
A gyerek és az öregasszony tökéletesen mozdulatlanná dermedt, a hatalmas mozdony azonban minden másodpercben megállíthatatlanul egy-egy újabb centiméterrel előbbre került. A gépész arcán mérhetetlen borzalom és kétségbeesés tükröződött. Most jöttem rá, hogy a mozdony morajába vegyülő süvöltés nem más, mint a fékpofák sivítása.
Először az az ötletem támadt, hogy a ruhájánál fogva próbálom felemelni a kislányt, de amint megemeltem egy kicsit a ruhácska szélét, a könnyű anyag azonnal foszladozni kezdett.
Aztán kitaláltam, hogy levetem a pizsamámat, és abban emelem fel a kislányt, mint valami zsákban. Teljesen elfelejtettem, hogy egy ízben már megpróbáltam levenni a pizsamát, és a vékony anyag természetesen szintén szétesett az ujjaim között.
Fura egy helyzet volt. A futásba meredt kislány, a gépész kétségbeesett, eltorzult arca – ő természetesen már biztos volt abban, hogy elgázolja a gyereket –, a mozdony feltartóztathatatlanul közeledő súlyos ütközői és én, aki azt se tudtam, hogyan nyúljak ehhez a pici, világos hajú teremtményhez.
Késlekedni azonban nem lehetett. Még egy pillanat, és a vonat szétmorzsolja a gyereket.
Végül is úgy döntöttem, hogy egyszerűen kézzel megfogom. Az volt csak a nehéz, hogy ne tegyek kárt benne a túl gyors mozgással.
Végtelen óvatossággal becsúsztattam a tenyeremet a gyerek hóna alá, és kezdtem lassan felemelni a törékeny kis testet. Már elszakadt a lába a talpfáktól, de a kislány változatlanul futó testtartásban maradt.
A vasúti pályatest már érezhetően megsüllyedt a mozdony súlya alatt.
Amikor a kerek ütközőtárcsa egészen a közelembe ért, megvetettem a lábam, és óvatosan kezdtem a kislányt a levegőbe emelni. Az ütköző már a hátamnak nyomódott, forró kenőolaj szag érződött. Néhányat léptem a talpfákon, leléptem a töltésről, és egyszerűen eleresztettem a kislányt a föld fölött.
Nem is tudnám megmondani, mihez hasonlítható az, amit tettem. A normális életben valahogy a csordulásig telt tálat viheti így az ember.
A kívülálló úgy láthatta, hogy a kislányt közvetlenül a vonatkerekek elől egyszerűen lefújta a szél a talpfákról.
Egy darabig még ott álltam mellette, néztem, ahogy lassan leereszkedik a fűre. Az arcán előbb ijedtség jelent meg, ezt aztán a csodálkozás kezdte felváltani.
Azt hiszem, nem okoztam semmi sérülést.
Az öregasszony változatlanul úgy állt, ahogy eddig, a gépész még jobban kihajolt az ablaknyíláson, és most a mozdony kerekei alá nézett. Nyilván azt hitte, hogy a gyerek már ott van.
Nagyon megsajnáltam szegény gépészt. Szerettem volna megveregetni az olajfoltos vállát, és megmondani, hogy minden szerencsésen végződött.
Ezek után az útra pillantottam, Zsorát kerestem. Időközben azonban már eltűnt szem elől.
Pillanatig sem reméltem, hogy utolérem, mégis elmentem a Pihenő állomásig. A műút itt kettéágazik. Az egyik ág lekanyarodik az öbölhöz, hogy ott a parti műúttal egyesüljön, a másik pedig Krasznoosztrov felé megy, onnan aztán tovább, szintén Leningrádba vezet.
Sehogy se tudtam kitalálni, melyik utat választotta Zsora.
Vagy tíz percet bolyongtam az állomáson, abban a reményben, hogy valahol belébotlom. Megszomjaztam, odamentem a szódavizes bódé előtt várakozó kis sorhoz. Amíg az elárusítónő mozdulatlanul a visszajáró pénzt nyújtotta egy kövér s már ebben a korai órában is verejtékező férfinak, én elvettem egy poharat, és megpróbáltam magamnak tiszta vizet önteni. Ez azonban túlságosan hosszadalmas ügyletnek bizonyult. Nem vártam meg, míg a pohár megtelik, letettem a pultra, és kivettem a másikat a férfi kezéből.
Egy kis harapnivaló sem esett volna rosszul, és arrább, az állomáson már nyitva volt a büfé. Mégse tudtam rászánni magam, hogy bemenjek az emberekkel teli helyiségbe. Megint erőt vett rajtam a szégyen, hogy nem olyan vagyok, mint a többi.
Egyeztettem a karórámat az állomás órájával. Másodpercre megegyeztek.
Aztán erősen sántikálva hazaballagtam.
Nagyon rossz volt a hangulatom. Először ütött belém a gondolat, hogy alapjában véve egy emberöltő nem is olyan nagy idő – mindössze vagy nyolcszáz hónap. Tekintve, hogy én háromszoros gyorsasággal élek, a hátralevő harminc évemet egy vagy másfél hónap alatt fogom leélni – a normális idő szerint. Most június vége van, augusztus közepére vénséges vén ember leszek és meghalok.
Ugyanakkor nekem magamnak – az én belső érzékelésemnek – ez teljes harminc évet fog jelenteni, mindazzal, ami az emberi élettel vele jár: reményekkel és csalódásokkal, tervekkel és megvalósításukkal. És mindez a legteljesebb egyedüllétben. Csak nem számíthatom érintkezésnek a cédulákat, amelyeken üzenetet válthatok a mozdulatlan ember-bábukkal…
Nyolc óra múlt tíz perccel. Két normális, “emberi" óra múlva a városból megérkezik Anya. Hogyan fogadjam? Hogyan értessem meg vele, hogy én már többé nem létezem a normális percek és másodpercek világa számára? Mit fog ő mondani a gyerekeknek az apjukról?
Keserű gondolatok voltak ezek, jó néhányszor nehezen felsóhajtottam, ahogy az úton vánszorogtam.
Félúton voltam, amikor rám tört az álmosság. Egy darabig keresgéltem valami helyet, az út menti bokrok közt, ahol kíváncsi szemek nem érhetnek el, nyugodtan lefeküdhetnék aludni, de ott, a vasútvonal mentén mindenütt sok ember volt, nem sikerült alkalmas zugot találnom.
Valamiért félelemmel töltött el a gondolat, hogy megláthatnak, ahogy alszom.
A nagylábujjam jócskán megdagadt és megkékült, és ahogy közeledtem hazafelé, a fájdalom lassan kiterjedt az egész lábfejre. Egyre jobban sántítottam, és mielőtt hazaértem volna a telepre, többször is le kellett ülnöm pihenni egyet.
Amikor még a bozótban bujkáltam, hogy rajtaüssek Zsorán, beakadtam valami ágba, és a pizsamám kissé beszakadt a gallér alatt. Aztán a hasíték egyre növekedett, míg végül a hátamat két különálló pizsamadarab fedte. Levettem, és eldobtam az egészet.
Egyáltalán meglehetősen siralmas állapotban értem haza. Sántán, kimerültén, éhesen és derékig meztelenül. Gyorsan bekaptam egy darab kenyeret, és elterültem a pamlagon.

ÚJABB LÁTOGATÁSOK MOHOVNÁL

Előfordul néha az emberrel, hogy bár sürgős és fontos tennivalója van, egyszer csak otthagy csapot-papot, és nekiáll valami semmiséggel foglalkozni. Tudja, hogy fontos dolga volna, mégis arra fecsérli az idejét, hogy akkurátusán kihegyezze a ceruzáját, felidézzen egy mondatot, amit nemrég olvasott valahol, vagy valami más effélét csinál.
Ez rendszerint a nagy kimerültségtől van.
Amikor néhány órás mély alvás után felkeltem az ebédlőben a pamlagról, én is, ahelyett, hogy azonnal átmentem volna Mohovhoz, hogy megtudjam, válaszolt-e valami cédulával, tiszta inget hoztam a fürdőszobából, és nekiálltam, hogy felvegyem.
Végső soron nem volt lényeges, hogy ingben fogok-e a telepen mászkálni, vagy egy szál pizsamanadrágban. Egyre megy, senki se láthat, és fázni se fáztam.
Megpróbáltam felhúzni az inget, de az anyag hangtalanul és minden ellenállás nélkül szétfoszlott, és hamarosan szanaszét röpködtek a szobában és lassan a padló felé ereszkedtek a leszakadt ingujjak, az eleje és a háta.
Aztán megpróbáltam dunsztkötést tenni a lábamra (természetesen hidegvizeset, ahogy ez ficamnál és törésnél szokás). A pólya azonban szétfoszlott a kezemben, és végül egyszerűen csupasz lábra húztam a cipőt.
Csak ezután mentem át Mohovhoz.
A házból kilépve az járt a fejemben, micsoda felfordulást sikerült már csinálnom a villámban az elmúlt időszakban. Az ebédlőben ki volt szakítva az ablakkeret, a konyhában Zsora széttört palackjai hevertek a padlón, a bejárati ajtó a forgókról letépve a kert füvén feküdt.
Andrej Andrejevicshez megint a dolgozószoba ablakán másztam be.
Átléptem a párkányon, és megláttam, hogy Mohov és felesége, Válj a az asztalnál állnak. Mindkettőjük arcán olyan arckifejezés volt, mintha fülelnének valamire.
Azt vártam, hogy az asztalon cédula lesz a számomra, de nem volt.
Válj a kenyérvágó kést tartott a kezében. Valószínűleg épp reggelit készített, amikor Andrej behívta.
Amilyen idegállapotban – voltam, nagyon felingerelt a dolog. Miért nem válaszolt a cédulámra?
Aztán a karórámra pillantottam és elhűltem. Azóta, hogy itt jártam, mindössze négy normális “emberi" perc telt el!
A garázs körüli vizsgálódás, az utam az öböl víztükrén át, Zsora üldözése a vasútvonal mentén, a kislány megmentése, a visszaút a telepre – mindez négy szokványos percet vett igénybe!
A fenébe is, persze hogy nem volt még ideje Mohovnak megfelelően felfogni a tényállást.
Én meg már visszatértem mindezekből a kalandokból, és választ akarok a levelemre!
Leültem egy székre Andrej közelében, és kezdtem nézni őket.
A két élő bábu végtelenül lassan egymás felé fordult, és végtelenül lassan mosolyra húzódott az ajkuk.
Vagy tizenöt perc is eltelt, mire végre egymásra mosolyogtak, és Válj a kezdte kinyitni a száját. Bizonyára azt akarta mondani a férjének, hogy ne zavarja őt a terítésben.
Amikor bemásztam az ablakon, az általam felkavart levegő lesodort az asztalról egy letépett naptárlapot, és legalább tíz perc telt el, amíg a papírlap ferdén a szoba sarkába úszott.
Felálltam, óvatosan felemeltem az írógépet az asztalról, és letettem a földre – hadd győződjék meg Válj a is, hogy nem tréfáról van szó. Kivettem a ceruzát Andrej mozdulatlan kezéből, és nagy betűkkel felírtam a rajzlapra a vázlata fölé:

Más időrendszerben élek. Jelezd, hogy elolvastad és megértetted, amit írtam, írj választ. Nem hallhatlak téged, írj azonnal. V. Korosztiljov

Mennyi időre van szüksége Andrejnak, hogy elolvassa ezt a levelet, és megírja a választ? Minden számítás szerint legalább egy normális percre, vagyis az én időm szerint legalább öt órára.
Kimásztam az ablakon a kertbe, és a boltba mentem vajért és konzervért.
Nem emlékszem világosan, mit csináltam azután. Azt hiszem, ez az öt óra feszült várakozással telt el. Kétszer ettem – megint vajas kenyeret és konzervet –, sántikálva bolyongtam a telepen, egy órát üldögéltem, és hideg vízben áztattam a lábam. (Nagyon sokáig kínlódtam, amíg sikerült megtöltenem a mosdótálat, és amíg meggyőződtem arról, hogy nem mozdíthatom el a helyéről. Amint megpróbáltam, a víz kilódult a tálból, és lassan szétfolyt a fürdőszoba kőpadlóján.)
Körös-körül pedig tovább tartott a végeérhetetlen reggel.
Nem voltam akkor teljesen tudatában, miért olyan fontos nekem, hogy Andrej tudomást szerezzen a velem történtekről, és egyáltalán, hogy erről más is tudjon.
Nyilvánvalóan arról van szó, hogy az ember nem bírja a céltalanságot. Bármilyen megpróbáltatást elvisel, bármilyen nehézséget leküzd az ember, de csak ha valami célja van.
Meg aztán nagyon fontos, hogy az ember maga válassza meg a sorsát. Ismert, hogy elébe megyünk a biztos halálnak is, de csak ha saját magunk akarjuk így. Az ember mindig ura és nem rabja akar lenni a körülményeknek.
Én is magától értetődően, ura akartam lenni annak, ami velem történt. Valami erő kiszakított a normális emberi életből. Addig, amíg erről senki nem tud, olyan helyzetben vagyok, mint aki a villamos alá került. Én azonban nem akartam a vakvéletlen áldozata lenni. Szükségem volt rá, hogy az emberek tudjanak arról, ami velem történt, hogy levelezhessek velük, hogy valamiképpen felülkerekedjek a helyzeten. Akkor aztán a továbbiak rendre értelmet nyernének. Még a halálom is, ha ez a felgyorsult lét végül is végez velem…
Ezekkel a gondolatokkal töltöttem a hátralevő időt, amíg le nem telt az öt óra, amit Andrej Mohovnak adtam, hogy válaszoljon az üzenetemre. Őszintén szólva mindent vártam, csak azt nem, amit felírt nekem a rajzlapra.
Andrej, ceruzával a kezében, az asztal fölé hajolt, Válj a pedig, félig már kifelé, az ajtóban állt. Testtartása olyan volt, mintha valami megijesztette volna.
Átmásztam a párkányon, és a saját soraim alatt egy teljes és egy félbemaradt sort pillantottam meg:

Vaszilij Petrovics, hagyd ezeket a trükköket. Szabad a gazda. Ne gyerekeskedj. Zavarsz a munká…

Éppen az utolsó mondatot fejezte be.
Emlékszem, mennyire felbosszantott a dolog. Trükkök! Gyerekeskedés! Mindaz, amit átéltem, amit láttam ezen a reggelen, nem más neki, csak trükk! Na megállj! Mindjárt mutatok én neked trükköket!
Aztán mégis erőt vettem magamon. Hát én talán elhittem volna, ha azt olvasom egy cédulán, hogy a barátom más időrendszerben él?
Pár pillanatig fel-alá rohangáltam a szobában a megdermedt Válja és Andrej között, töprengtem, mihez kezdjek. Végül rájöttem – hiszen ez nagyon egyszerű.
Leültem az asztalhoz Andrej mellé, és öt percig mozdulatlanul ültem.
És akkor mindketten megláttak. Előbb Andrej, aztán Válja.
Andrej az asztalnál állt, kissé előrehajolva. Befejezte az üzenetét. Aztán kezdett felegyenesedni, a feje lassan felém fordult. Egyébként a pupillája már előbb felém kúszott.
Öt-hat perc kellett, hogy felegyenesedjék, vagy talán tíz is. Ezalatt az érzelmek teljes skálája végigvonult az arcán. Csodálkozás, aztán ijedtség – nem túl nagy, alig észrevehető – és végül kételkedés.
Elképesztő az emberi arc kifejezőképessége! Picit elnyúlt szemek – a szokásosnak talán csak századrészével kerekebbek –, és máris csodálkozást mutat. Vegyük ehhez az alig észrevehetően legörbült szájszögletet – és megjelenik a félelem. Kicsit összeszorított ajkak – ez már a kételkedés.
A csodálkozás és az ijedtség elég gyorsan eltűnt Andrej arcáról, a kételkedés azonban tartósan ott maradt. Jó tizenöt percig nem tudott megválni tőle, míg megkövültén állt mellettem, nekem meg a mozdulatlan üléstől megfájdult a hátam.
Aztán végtelen lassúsággal kezdte felemelni a kezét.
Meg akart érinteni, hogy meggyőződjék arról, hogy nem csak káprázat, amit lát.
Válja viszont egyszerűen csak megijedt. Ajka szélesre nyílt, szeme kitágult. Előbb teljesen az ajtó felé fordult – eddig félfordulatban állt –, aztán megállt, és újra felém fordította a fejét. Sápadt arcán még jó sokáig ott maradt a rémület kifejezése.
Nagyon nehéz leírnom, mit éreztem, amikor Andrej keze lassan – majdnem olyan lassan, ahogy egy magas fa csúcsának árnyéka végigkúszik a füvön – a vállamhoz közeledett.
Eddig sem látszott igazán élőnek, de ez a benyomás most még csak erősödött attól, hogy mozog.
Különös, de így volt. A mozgás lassúsága csak hangsúlyozta a helyzet szokatlanságát. Ha Andrej és Válja egyáltalán nem mozgott volna, bábunak, kifestett szobornak tűntek volna, és ez nem lett volna olyan zavaró.
Aztán a vállamra ereszkedett a keze. A pulzusomon számoltam. Huszonöt lüktetés, még egyszer huszonöt… Két perc, három, négy…
Már a nyakszirtem is fájt, de igyekeztem mozdulatlanul ülni.
Csodálatos volt végignézni a tapintásérzékelés folyamatát, ahogy ilyen lassan lezajlott.
Andrej keze a vállamon feküdt. Ő azonban ezt még nem érzékelte, arcán ugyanaz a kifejezés ült, mint öt perccel ezelőtt, jóllehet a keze már megérintett engem.
Számoltam a másodperceket. Ujjainak idegvégződései most érzékelik a bőrömet. Most halad a jel az idegszálon az agyba. Valahol a megfelelő információfelfogó központban most kapcsolódik össze azzal, amit már a látóideg hozott. Most kapták meg a parancsot az arcizmokat vezérlő idegek.
És végül elmosolyodott! Alig észrevehetően kezdett felhúzódni a szájszöglete. Ahhoz azonban elég volt, hogy az arckifejezése megváltozzon.
A mindenit! Kis idő kellett, hogy rájöjjek, milyen fontos jelenségnek vagyok a szemtanúja. A gondolat anyagi mivolta bizonyosodik itt be a szemem előtt.
Aztán hirtelen kialudt a pillantása. Észre se vettem, mikor történt. A “kialudt" szó azonban nagyon pontosan kifejezi azt, ami történt. Még mindig engem nézett, a szeme azonban megváltozott. Valami eltűnt belőle. Elhomályosodott.
A feje is kezdett oldalra fordulni. Mintha megbántottam volna.
Vagy négy perc múlva értettem meg, hogy egyszerűen azt akarja látni, Válja is lát-e engem.
Csodálatos volt, ahogy kialudt a pillantása. Egyszerre, amint Váljára kezdett gondolni, és ennek megfelelően egy pillanatra nem gondolt rám, a szeme, bár még mindig rám nézett, teljesen megváltozott. Közömbös lett. Ugyanaz a szemgolyó, ugyanaz a szürkéskék írisz sötétkék sugaracskákkal, de a szem mégis más volt, egyáltalán nem hasonlított az előbbire.
Mi mehetett ott végbe, amikor eltűnt a gondolat? Hiszen a szemgolyó kémiai összetétele semmit se változott.
Talán ott kellett volna még maradnom egy ideig, hogy Válja is odajöhessen, és ő is meggyőződhessen arról, hogy létezem.
A sebesült lábam azonban teljesen elzsibbadt.
Még vagy két órát töltöttem Andrej dolgozószobájában. Semmiféle közvetlen érintkezésről természetesen nem lehetett szó.
Ez alatt a két óra alatt Andrej végleg odafordult Váljához, felemelte a karját, odaintette, és visszafordult arra, ahol már nem voltam. Válja pedig néhány lépést tett az ajtótól az asztal felé. Ennyi az egész.
Számukra az én két órám tizenkét másodperc volt.
A rajzlapra még felírtam Andrejnek egy szót: “írjál!" És elmentem.
Megint álmos voltam – általában gyorsabban kifáradtam, mint rendes körülmények között. Egy pillanatra felötlött bennem a gondolat, hogy ott, helyben lefekszem. Ha öt órát aludnék, Válja és Andrej egy egész normális percig láthatna.
De aztán valamiért nem akaródzott lefeküdnöm a dolgozószoba díványára. Szörnyű ostobaság, de egyszerre úgy éreztem, hogy ez a két mozdulatlan figura kihasználja az álmomat, megkötöz, megkötözve pedig még csak nem is írhatok nekik.
Más szóval: kezdtek cserbenhagyni az idegeim…
Mellesleg észrevettem, hogy az életsebességem lassanként fokozódik.

GYORSULÓ RITMUS

Először akkor vettem észre, amikor otthon az ebédlőben elengedtem a kést az asztal fölött, és nagyon lassan esett le. A tárgyak korábban is nagyon lustán estek, ezúttal azonban még lassabban ereszkedett a kés az asztalra.
Aztán a vízzel lett egyre nehezebb a dolgom. Korábban tíz perc elég volt, hogy egy pohár vizet vegyek a konyhai csapról, most meg tizenkét-tizennégy perc kellett, hogy a pohár megteljék.
Egyébként kezdetben nem fordítottam erre különösebb figyelmet.
Kialudtam magam, megebédeltem, és ismét átmentem Andrej Mohovhoz, hogy végre megkapjam a tanúbizonyságát annak, hogy elhitte: más időrendszerben élek.
Valóban, az asztalon, a rajzlapon egy sor várt rám:

Mit tegyünk? Szükséged van segítségre?

Andrej és Válja megint úgy állt az asztalnál, mintha valamire fülelne.
Szükségem van-e segítségre? Hiszen én magam sem tudtam, mire van szükségem.
Aztán még két üzenetet váltottunk Andrejjal. Megírtam, hogy Zsora itt kószál valahol, és hogy a sebességem állandóan nő. Válaszában azt kérte, hogy újra mutassam meg magam.
Még egyszer végigültem a dolgozószobájában két és fél órát, és ő meg a felesége megint láthatott. Eléggé kínosak voltak egyébként ezek a találkozások. Sehogy se tudtam visszafojtani az idegességemet, amit a normális emberek lassúsága váltott ki belőlem, és ehhez még állandó félreértések társultak. Úgy hittem, hogy Válja és Andrej egyik-másik mozdulata velem kapcsolatos, de aztán kiderült, hogy nem így van. Például Andrej kezdte felemelni a kezét: azonnal arra gondoltam, hogy meg akar érinteni. A keze azonban elhaladt mellettem. Egy perc, kettő, három… Akkor kezdtem azt gondolni, hogy valamit mutatni akar. Végül aztán, öt-hat perc múlva, kiderült, hogy csak egy hajfürtöt simított félre a homlokáról.
Általában egyszer sem tudtam előre kitalálni, hogy egyik vagy másik mozdulat mi végre indul.
Rengeteg szabad időm volt, és először nem tudtam, mivel üssem agyon.
Ezen elcsodálkoztam, de aztán megértettem, hogy az ember egyszerűen semmi jelentőset nem tud csinálni egyedül önmagának. Még pihenni se tud.
Itt van például a könyv.
Kinyitottam egy Stendhal-kötetet, de rögtön letettem.
Úgy látszik, nemcsak egyszerűen olvasunk, hanem azzal a titkos – még saját magunk előtt is titkos – reménnyel tesszük, hogy az olvasás következtében jobbá és okosabbá váljunk, és ezt a jóságot és okosságot átadjuk másoknak is.
Bizonyára Robinson Crusoe se vette volna kezébe a bibliát, ha nem hitte volna, hogy egyszer mégiscsak kiszabadul a szigetéről. Én is ilyen magányos Robinsonnak éreztem magam ebben a lakatlan másidőpusztaságban. Visszatérhetek vajon egyszer az emberek közé?…
Természetesen sokat töprengtem azon, miféle erő sodort engem és Zsorát ebbe a furcsa helyzetbe, és arra lyukadtam ki, hogy a gömbvillámelméletem teljesen valószínű. Vitathatatlan, hogy a plazma és az urán bomlási folyamatának kölcsönhatása létrehozhatott valami sugárzást, amely a radioaktív sugárzáshoz hasonló természetű, de amelyet az emberiség még nem ismer. Abban pedig, hogy a radioaktív sugárzás befolyásolhatja az életfolyamatokat, senki sem kételkedik…
Nagyon sok észrevételem volt, és minthogy úgy véltem, a későbbiek során érdekes és fontos lesz a tudomány számára mindaz, amit az első gyorsított életű ember látott és tapasztalt, naplót kezdtem vezetni.
Néhány lap még most is itt áll a szemem előtt:

Június 25, 8 óra 16 perc 4 másodperc
Megvizsgáltam a sugárzás útvonalát az erőmű falától az öbölig. Minden élő szervezet gyorsultan él ebben a sávban. A sugárzás útjába eső bazsarózsabokron már hatalmas virágok nyíltak. A bazsarózsa rendszerint csak július elején nyílik.
A sugárzás hatásterületén a fű is kéthárom centiméterrel magasabb, mint másutt. Messzebbről és oldalvást nézve ez világosan látható volt, például ha a háztól jobb felé eső hársfa alsó ága felől néztem.

Június 25, 8 óra 16 perc 55 másodperc
Juskovék házából körülbelül négy órával ezelőtt – a saját időm szerint – kilépett az idősebbik Juskov fiú, és most a kertben lépdel. Amikor először megfigyeltem, egy-egy lépése mintegy három percig tartott. Most négy perc kell hozzá. Tehát egyre gyorsulok.
Ehhez a megfigyeléshez kapcsolódik egy másik. A víz még sűrűbb lett. Az öbölben mintegy fél másodpercig állhattam a hullámon, és nem süllyedtem el.

Ugyanaznap, azonos óra, 18 perc
Kalapáccsal ráütöttem a kertben egy nagy kőre. A kalapács, mintha agyagból volna, palacsintává lapult. Még egypár ütés, és gombóccá formáltam.
A fa olyan lágy lett, mint a vaj. Egy hüvelyknyi vastag deszkát olyan könnyen átvágtam, mintha vajból volna. A második próbálkozásnál azonban a kés eltompult, alig tudtam kihúzni.
Láttam a kertben egy lepkét, amelyet nem tudtam elfogni. Elrepült előlem. Ez újabb bizonyíték arra, hogy minden élő elszenvedte a sugárhatást. De kifejezetten csak az élő anyag, hiszen az óra úgy jár, mint azelőtt.
Érdekes volna ellenőrizni, megnövekedett-e a rádióhullámok és az elektromos áram sebessége ebben a zónában. Sajnos, ehhez nincsenek műszereim…"

Amikor a kőhöz csapdosva hol gombóccá, hol kerek lepénnyé formáztam a kalapácsot, mindaddig, míg a vas nem kezdett szétmorzsolódni, természetesen jól tudtam, hogy a fém fizikai tulajdonságai nem változtak. A vajként vágható fa sem változott. Arról van szó, hogy a mozdulataim ereje nőtt meg hihetetlen mértékben.
Ezzel kapcsolatban eszembe jutott, hogy a jövőben, amikor az emberiség elsajátítja az élet gyorsításának képességét, újabb hatalmas erőket állíthatunk a természet legyőzésének szolgálatába.
Gondoljuk csak el: mindeddig a földi biológiai élet – beleértve az embert is – az élettelen természettel teljes összhangban fejlődött. Következésképpen az emberi testre is ugyanaz a nehézségi erő vonatkozik, mint például a kőre. Ezenkívül az ember éppoly lassú, mint az állatok jó része. Ez pedig nem egyszerűen csak harmónia, hanem korlátozó függőség is. A kő nem marad a levegőben, mivel a fajsúlya nagyobb a levegő fajsúlyánál, és az ember sem képes repülni speciális készülékek nélkül.
A nehézségi erővel szemben nincs különbség a gondolkodó ember és egy kvarckristály között.
És most én, elsőként az emberek között, felismertem, hogy eljött az idő, amikor el lehet törölni ezt az értelmetlen egyenlőséget. Közönséges alumínium vagy műanyag szárnyakkal a gyorsított életű ember fennmaradhat a levegőben, ha másodpercenként tíz-húsz szárnycsapást tesz.
Az emberek megtanulnak a vízen járni. Nem rettenti őket többé a zuhanás, mert a szabadesés gyorsulása végtelenül lassúvá válik.
Felmérhetetlenül megnövekednek a termelési lehetőségek. A fém és a fa viaszként viselkedik az ember kezében, de ugyanakkor megtartja szilárdságát az összes természeti erőkkel szemben.
Egy ízben, egy ilyen gondolatmenet után, álmot láttam. Valami csodálatos, boldog, örömteli álmot.
Azt álmodtam, hogy egy hatalmas, opálosan gyöngyházszínű, magas falú teremben állok. A teremnek nem volt mennyezete, és hiányzott a bal oldali fala is. Ott álltam, és előttem – ugyanolyan opálos padlón – összegöngyölt rajztekercsek feküdtek, de nem papírból, hanem valami sima, sárga anyagból. Az én művem volt, amit éppen akkor fejeztem be.
Balra, ahol nem volt fal, a tenger hullámzott. A tomboló, viharos, északi tenger száguldó, magas hullámai valahol lent, a láthatatlan parthoz csapódtak, és a csapásoktól remegtek az épület falai, remegett a padló. Az égbolt is kéken tornyosuló felhőkkel borított fénytelen, északi ég volt. Csak a látóhatáron csillant fel a kezdődő reggel tiszta fénycsíkja. Mindebből valami átható frisseség, erő és hatalom áradt. Én meg, aki éppen befejeztem a hihetetlenül nehéz munkát, amely itt feküdt a rajzokon, éreztem, hogy teljhatalmú szuverén ura vagyok ennek a hatalmas teremnek, ahol állok, és a tengernek és az égnek és az egész világmindenségnek. És azt is tudtam, hogy minden ember, az emberek végtelen sokasága a terem falain és a viharos láthatáron túl, ugyanolyan, mint én, büszke uralkodója minden létezőnek…
Álmodtam még mást is akkor, de főleg erre a büszke érzésre emlékszem, a világmindenség feletti határtalan hatalomra, amelynek részese volt az egész emberiség.
Ez után az álom után órákig járkáltam boldogan a mozdulatlan telepen, és még a szakadatlanul gyötrő magányosságról is megfeledkeztem.
Úgy éreztem, hogy ezt megelőzően a történelem valójában csak az emberiség gyermekkora volt, s most eljött az idő, amikor az emberiség nemcsak hogy új gépeket és szerkezeteket alkothat magának, hanem új fizikai létfeltételeket, amelyek mások, mint az állatvilágot és az élettelen testeket gúzsba kötő létfeltételek.
Meg kell azonban mondanom, hogy ezek voltak az utolsó békés óráim. Az utolsók, mivel az életsebességem egyre gyorsult, és én kezdtem magam nagyon rosszul érezni.
Körülbelül nyolc óra tizenkilenc perckor vettem észre, hogy mindaz, ami a telepen mozgásban volt, kezdett még lassabban mozogni. Ez azt jelentette, hogy én kezdtem gyorsabban élni.
A levegő mintha még jobban megsűrűsödött volna, járás közben egyre nehezebben tudtam leküzdeni az ellenállását. A megnyitott csapból a víz már nem folyt, hanem üveges jégcsapként lógott. Ezt a jégcsapot el lehetett törni, a kezemben hosszú ideig még egyben maradt, mint a mézga, és csak aztán kezdett szétfolyni a tenyeremen.
Állandóan melegem volt, most már kezdtem izzadni is. Amíg mozogtam, az izzadtság pillanatnyilag felszáradt az arcomon és a testemen. De csak meg kellett állnom, és azonnal elöntött ugyanaz a mézga, amivé a víz változott, csak ez nagyon kellemetlen volt.
Ezt még mind el lehetett volna viselni, de csillapíthatatlan szomjúság is kezdett gyötörni. Folyton inni kívántam, a víz azonban túl lassan folyt a csapból. Szerencsémre már korábban eszembe jutott, hogy kinyissam a fürdőkád csapját, de több óra múltán is épp csak a fenekén volt egy kis víz. Tudtam, hogy sokáig nem húzom ki ezzel, és igyekeztem beérni azzal, amihez a csapból hozzájutottam.
Meglepő, de akkor eszembe se jutott, hogy valahol, egy másik villában találhatnék egy teli teáskannát vagy akár egy teli vödröt is. Valamiért úgy gondoltam, hogy a konyhai és a fürdőszobai vízcsap az egyetlen forrás, ahonnan vízhez juthatok.
Aztán a szomjúsághoz jött még az éhség is. Már korábban említettem, hogy Zsorával viszonylag gyakrabban éheztünk meg, mint a normális életben. Az is igaz, hogy jóval több energiát fordítottunk a mozgásra. Most már szinte állandóan rágtam és nyeltem, ennek ellenére sehogy se tudtam jóllakni.
Élelmiszer dolgában pedig rosszul álltam. A boltból csak három cipót és két doboz konzervet tudtam hozni, vagyis annyit, amennyi a kezemben elfért. Táskát nem használhattam, mert amint felemeltem, leszakadt a füle, a szatyorból meg csak cafatok maradtak, amikor megpróbáltam levenni az előszobafogasról. (Egyáltalán, minél gyorsabban éltem és mozogtam, annál gyengébbé váltak a tárgyak.)
A három cipó és a két doboz paradicsomos hal azonban csak három-négy órára volt elég, utána megint el kellett mennem a boltba.
Soha még eddig nem éreztem ilyen kínzó, maró éhséget, még a leningrádi blokád idején sem.
A legszörnyűbb az volt, hogy teleszájjal éheztem. Nyeltem, és éreztem, hogy hiába, nem elég, az étel nem csillapítja az éhségem.
Aztán az éhséget elnyomta a hőség.
A sebességem egyre nőtt, a telep egészen mozdulatlanná dermedt. A reggeli tornára készülő Juskov fiú szoborként állt a kertben.
A levegő is kocsonyássá sűrűsödött. Úszó mozdulatokat kellett végeznem, hogy előrehaladjak, különben nem tudtam volna legyőzni a tömör levegőfal ellenállását.
Nehéz volt a lélegzés, a szívem úgy vert, mint a sportpályán a százméteres futás után.
A legszörnyűbb azonban mégiscsak a hőség volt. Amíg mozdulatlanul feküdtem, egyszerűen csak melegem volt, de elég volt felemelni a kezem, máris mintha forró vízbe nyúltam volna. Minden mozdulat égetett, és ha néhány lépést kellett tennem a megsűrűsödött levegőben, úgy tűnt, mintha felhevült sivatagi szélben haladnék.
Feküdhettem volna nyugodtan, ha nem kínzott volna az éhség és a szomjúság.
Víz ugyan volt otthon a kádban, étel azonban csak a boltban.
Ebben az állapotban gyakran gondoltam Zsorára. Vajon ő is ugyanúgy szenved?
Emlékszem, nyolc óra huszonkét perckor átmentem a boltba.
Nincsenek szavaim, hogy leírjam ezt az utat.
Amikor a házból kiléptem, úgy tűnt, hogy ha nem az ösvényen, hanem a füvön keresztül vágok át a kerten, nem lesz annyira melegem. Ostobaság volt persze, hiszen a hőség elől sehová sem bújhattam el. Bennem volt, a mozgásom csodálatos gyorsaságában, amely pedig a saját szememben már rendkívül lassúnak tűnt.
Derékig meztelen voltam, s ez még csak rontott a helyzeten. Először megpróbáltam eltakarni a karommal a mellemet, tenyeremmel az arcomat, de kiderült, hogy a kezem segítsége nélkül nem tudom átverekedni magam a tömör levegőn.
A hőségtől többször elvesztettem az eszméletemet. Minden vörösbe borult, majd elhomályosodott, és szürke füstfelhőbe burkolózott. Aztán újra felocsúdtam, és folytattam az utamat.
Körülbelül három óra alatt jutottam el a boltig.
Az eladó furcsa testtartásban állt. Bajszos képéről harag sugárzott. A kezében nagy húsvágó kést tartott, azzal mutatott a konzerves polc felé.
Nyilván észrevette, hogy a paradicsomoshal-konzervek és tőkehalmájas dobozok sorra eltűnnek, és már készült, hogy kettészelje a láthatatlan tolvajt.
Érdekes, hogy nem annyira maga a csodálatos tény rázta meg, az volt inkább a gondja, hogyan büntesse meg a bűnöst.
Amíg a nagy kés leereszkedett, kirámolhattam volna az egész üzletet. De nem, már nem tudtam volna kirámolni.
Különös, de az erőm lassanként erőtlenséggé változott.
Negyven vagy ötven órával ezelőtt, amikor Zsorával Gluskovóba mentünk, szinte mindenhatónak éreztem magam. A faágak minden ellenállás nélkül széttörtek a kezünkben, és például semmi nehézséget nem okozott volna, hogy puszta kézzel széttörjünk egy acélpatkót.
Most pedig, még nagyobb életsebességnél és mozgássebességnél, a dolgok gyöngesége más oldaláról mutatkozott be. Semmit nem tudtam megfogni, minden eltörött, szétmorzsolódott, szétfoszlott a kezemben. Az erőm nagysága tett erőtlenné.
Már egy cipót se tudtam magammal vinni. Ugyanilyen sikerrel próbálkozhattam volna elvinni egy darab habot a hullám tarajáról.
A kenyér szétfoszlott, amint hozzáértem, képtelen voltam felemelni a pultról.
Egy darabig álldogáltam az eladó mellett – ő változatlanul mozdulatlan volt –, és marékkal tömtem a számba a kenyeret. Megint nagyon megszomjaztam. A bolt mögött volt egy nyomókút, de hát amíg kinyitom a csapot, elkezdek szivattyúzni, és kivárom a vizet, két-három órám is ráment volna. Meg aztán féltem, hogy egy óvatlan mozdulattal eltöröm a kút karját.
Végül egy-egy doboz konzervet fogtam a kezembe, és visszaindultam.
Azonnal átmentem a mi oldalunkra, mert ez az átkelés volt számomra az út legnehezebb része. Féltem, hogy elesem, és nem tudok felkelni, a kerítés mellett viszont biztosabban éreztem magam.
Elhaladtam Mohovék háza előtt, és bepillantottam a dolgozószoba nyitott ablakán. Andrej és Válj a egymás mellett állt, az asztalt nézték. Nyilván azt várták, hogy újra jelentkezem.
A fülemben kolompolt a szívem, és minden mozdulatomra éles fütty siketített. A szörnyű szomjúságtól kiszáradt a szám, és a telepet hol vörös, hol fehér ködben láttam.
Emlékszem, milyen fájdalommal néztem a barátomat. Nem segíthetett rajtam, még ha tudott volna is a gyötrelmeimről. Senki a világon nem segíthetett rajtam.
A telep a korábbi békés életét élte.
Vasárnap reggel volt, az emberek a strandra, a tavakhoz készülődtek. Andrejen és Válján kívül senki nem látott engem, és senki nem tudta, milyen tragédia játszódik itt le.
Otthon megettem a konzerveket – a bádogot úgy vágtam a késsel, mintha papír volna –, ittam egyet, és folytattam a naplómat:

Ugyanaznap, 8 óra 25 perc 5 másodperc
Úgy látszik, az életsebességem most kilencszázszorosa a normálisnak. Talán több is.
A műúttól az állomás felé megy egy férfi és egy piros bőröndös nő. Mire a kapunkhoz érnek, én már halott leszek.

Ezt követően bekínlódtam magam a fürdőkádba, és hason fekve, vad élvezettel kezdtem falni a sűrű mézgát – a vizet.
Vártam a halált. Azt sajnáltam csak, hogy nem önszántamból kerültem ebbe a helyzetbe, hogy ez a láthatatlan erő véletlenül ragadott ki épp engem.
Emlékszem, hogy egyszerre Lermontov sorai ötlöttek az eszembe:

Az orosz puszták fagyott havában,
a piramisok forró homokjában…

Talán ettől a szörnyű hőségtől volt; többször is elvesztettem az emlékezetemet, majd újra csak ezekbe a sorokba kapaszkodtam, mint fuldokló a szalmaszálba.

A piramisok forró homokjában…

És ekkor nyögést hallottam. Emberi nyögést.
Valószínű, hogy már talán háromszor is felhangzott ez a hang, mire feleszméltem, hogy mit hallok.
Felemelkedtem, ettől az egész hátamat forróság öntötte el, és kitekintettem a kád pereme fölött.
A folyosó padlóján Zsora feküdt. Azonnal felismertem a csíkos zakójáról, bár a zakó cafatokban lógott, helyenként megperzselődött.
Csodálatos, de így van: az ember soha nem tud magáról úgy gondoskodni, ahogy másokról gondoskodik.
Magam sem értem, honnan volt erőm kimászni a fürdőkádból és odakúszni Zsorához. Amikor hanyatt fordítottam, és megláttam vörös, felpüffedt arcát, megértettem, hogyan nézhetek ki én magam is. Nem is arc volt – duzzadozó vörös massza két szemhasítékkal és fekete szájnyílással.
Minden valószínűség szerint jó néhány kilométerre innen érte őt a sebességnövekedés. Észrevette, hogy kezd nehezebben mozogni, hogy nem tud enni-inni, és megijedt. Talán megpróbált segítséget kérni a normális életet élő emberektől, és amikor megértette, hogy semmit sem ér el náluk, eszébe jutottam én.
Eszébe jutottam, és úgy gondolta, csak én érthetem őt meg, csak én segíthetek rajta.
Azt hiszem, az utolsó métereket már szinte vakon, tapogatózva tette meg.
Tudtam, mire van elsősorban szüksége. Bevonszoltam a fürdőszobába, és egy zománcos bögrével megpróbáltam vizet venni a kád fenekéről. A bögre azonban csak egy hosszú vízforgácsot gyalult le a vízfelszínről, ez össze pöndörödött a levegőben, és lassan visszaereszkedett a kád fenekére.
Erre marokkal kezdtem a vizet összeszedni és a szájába tömködni. Mohón nyeldeste ezt a masszát.
Aztán egy kissé kinyílt a szeme, és mit gondol, mit láttam benne? Könnyet! A fájdalom könnyeit. Hiszen valósággal összeégett.
Letéptem a hátáról a zakó és az ing gőzölgő rongyait, bevonszoltam a kádba, és belenyomtam az arcát a maradék vízbe.
Aztán azt mondtam magamnak, hogy enni kell adnom neki. Tudtam, hogy ha ezt nem teszem, egy óra múlva egyszerűen meghal. Saját magamon éreztem.
Kikapartam magamnak a kádból egy pár marék vizet, és összeszorított foggal elindultam a boltba. Nem tudom, mitől, de biztos voltam abban, hogy eljutok oda, és sikerül konzerveket hoznom Zsorának.
A kertben nekivetettem mellemet a tömör levegőnek, és előretörtem. A mellem és a vállam tűzben égett.
A kiskapuban körülnéztem. A piros bőröndös pár úgy harminc méterre volt tőlem. Oly régóta mentek ott, hogy már szinte a táj részének tekintettem őket. Szemközt, Juskovék kertjében a fiú felemelt karral állt. Mellette Mása, a háztartási alkalmazott, már jó néhány órája a pelenkát emelte le a kötélről.
A legnehezebb dolog számomra az átkelés volt. Összeszedtem minden erőmet, megtettem az első lépést, aztán a másodikat. Jól emlékszem, hogy eközben elég hangosan nyögtem… És akkor…
És akkor…
Nem is értettem meg azonnal, mi történik.
A vállamat és az oldalamat friss szél simította végig, balról a férfi és a nő elmozdult a helyéről, és felém lódult, olyan ijesztő sebességgel, hogy úgy rémlett, levernek a lábamról a bőröndjükkel. A pelenka kicsúszott Mása kezéből, és madárként repült az állomás irányába. A Juskov fiú szemkápráztató gyorsasággal emelte-ejtette a karját.
A fülemet egyszerre hangos zongoraszó és a hullámverés moraja csapta meg.
A szunnyadó világ felébredt, és rám zúdult.
Jól emlékszem, hogy az első érzésem a rémület volt.
Sarkon fordultam, és hanyatt-homlok hazarohantam a kerten át.
Néhányszor megbotlottam és elestem, és egyre úgy éreztem, hogy túl lassan futok, és sohasem fogok tudni elmenekülni ezektől a hihetetlenül erős zajoktól és rémítően gyors mozgásoktól.
A tornácon megbotlottam, és fájdalmasan megütöttem a térdem, aztán berontottam a konyhába, lábam beakadt a küszöbbe, és elterültem a padlón.
És akkor, megdöbbentő, szívderítő, erőt adó hang hatolt be a tudatomba.
Folyt a víz!
Folyt a konyhai csapból, ömlött a kádba. Vízpermet szállt a levegőben, és a kád zománcos pereme fölött felbukkant Zsora vörös, dagadt, elképedt ábrázata.

A TENGERPARTI BESZÉLGETÉS VÉGE

– És aztán? – kérdeztem mohón. – Mi volt aztán? Ott találták magukat a házban?
– Aztán sok minden történt. – A mérnök hátradőlt a padon. – Megérkezett a feleségem, akitől csak az előző este váltam el, ott talált engem és Zsorát, lefogyva, megégve, tele kék foltokkal, zúzódásokkal, egyhetes szakállal. Természetesen nehéz volt elfogadtatni vele a magyarázatomat. Később aztán átjöttek Mohovék, elmondtak mindent az üzeneteimről, az asztalról leugró írógépről, a pillanatnyi megjelenéseimről. Még később kiderült, hogy a telepen is, az állomáson is, a műúton is, sok tanúja volt a kettőnk kalandjainak. A férfi, akit Zsora levert a lábáról, kisebb agyrázkódással itt feküdt az egyik nyaralóban, az ismerőseinél. Mása, Juskovék alkalmazottja látott valamiféle furcsa árnyakat néhányszor végigröppenni az utcán, és valami különös füttyöt is hallott. A tehervonat gépésze büntetést kapott, mert indokolatlanul megállította a vonatot… De nem is ez a legérdekesebb. A legcsodálatosabb az, hogy mindaz, ami velünk történt, húsz perc alatt zajlott le. Esetleg huszonegy volt. Érti, annyi idő, ami alatt az ember üdvözli a szomszédját, megkérdi, milyen volt tegnap a halászat, elszív vele egy cigarettát… Ha nem megyek akkor át Mohovhoz, senki semmit nem tudott volna meg arról, ami velünk történt. Ugye, csodálatos?
– Csodálatos – bólintottam. – Szinte hihetetlen. Ámbár magam is hallottam, hogy kísértetek jártak a Finn-öbölben.
Mindketten hallgattunk.
A part közben benépesedett. Mögöttünk, az üdülő teraszán a felszolgálónők csörögtek az evőeszközzel. Készülődtek a reggelihez. Friss, tiszta, reggeli hangok voltak.
– Most már nem is kérdés, hogy megtörtént-e ez vagy nem – mondta Korosztiljov.
– És Zsora? – kérdeztem. Korosztiljov elnevette magát.
– Még szanatóriumban van. Azt mondja, beiratkozik az esti iskolába, és fizikus lesz… Ki tudja, talán ember lesz belőle.
– Igen… – mondtam. – Micsoda távlatokat nyit meg ez a jelenség! Például a csillagközi utazások. Eddig álmodni se mertünk arról, hogy idegen galaktikákba látogassunk. Semmiféle emberi élet nem tellett volna erre. Most meg, ha meg lehet gyorsítani az életet, nyilván le is lehet lassítani. Akkor az ember eljuthat egy másik galaktikába.
– Lehet – hagyta rám Korosztiljov. – De mi egyelőre még semmit sem tudunk azokról a forradalmian új felfedezésekről, amelyeket az eljövendő évtizedek kétségtelenül hozni fognak. Olyanokat, mint például ezek a sugarak. Az ember egész történelme folyamán csak a munkaeszközöket tökéletesítette, de egyszer sem próbálta tudatosan megjavítani azt a fő eszközt, amely a természet feletti hatalmát adja – a saját tulajdon testét. Az igazat megvallva, ez a civilizáció négyezer éve alatt ugyanolyan tökéletlen maradt, amilyen volt. Most azonban megváltozik a helyzet. Száz év múlva az emberek egész biztosan nem úgy fognak élni, ahogy mi most elképzeljük.
Megint hallgattunk. A napfényben úszó fövény fölött a hullámverés szakadatlan moraja úszott. Egy pillanatra megpróbáltam elképzelni, hogy a hullámok megállnak szüntelen futásukban, a part fölött pedig röptében megdermed a sirály.

SZEVER GANSZOVSZKIJ

Kijevben született, 1918-ban, de leningrádinak tartja magát, mivel 1920-tól észak Velencéjében él. Ifjúi kalandvágya 1933-ban Murmanszkba vezette, ahol előbb mint rakodómunkás és szerelő, később pedig mint hajósinas dolgozik egy teherhajón.
1937-ben Ganszovszkij visszatér Leningrádba. Elvégzi a munkásifjak esti középiskoláját, leérettségizik. Közben mint rakodómunkás és villanyszerelő dolgozik. Az érettségi után a leningrádi egyetem bölcsészhallgatója. Közben kitört a háború. 1941-ben Ganszovszkij mint önkéntes a frontra megy. A tengeri gyalogságnál szolgál mint felderítő és mesterlövész. Súlyosan megsebesül, ezért Tyumenyba szállítják. Rokkantként hagyja el a kórházat. Hová-merre menjen?… Leningrád akkor még le volt zárva. Ezért délnek vette útját, először Üzbegisztánban dolgozott levélkézbesítőként, majd Kazahsztánban volt csikós egy méntelepen. A háború után visszatért Leningrádba, és folytatta tanulmányait a bölcsészkaron.
Diákkorában kezdett írni – először újságokban cikkezett, aztán megszülettek az első elbeszélések is. 1952-ben és 1957-ben két elbeszéléskötete jelenik meg: A harcosok sorában és A remény, amelyek az író első szárnypróbálgatásai voltak; sok még bennük az utánzás, a nem “saját".
Ganszovszkij drámaírással is foglalkozik. Berlintől északnyugatra, A ma emberei, Erősek az őrségen és a Húszan voltunk című színdarabjai az országos és nemzetközi pályázatokon első díjakat nyertek.
Első fantasztikus kisregényét, a Három nap egy esztendőt 1963-ban írta. E műfajban eddig még három önálló kötete jelent meg: A hat géniusz (1965), Három lépésnyire a veszélytől (1969) és az Egy ember jön (1971). Ezenkívül számos elbeszélése, novellája látott napvilágot különböző antológiákban.
A sci-fi műfajáról így vall az író: “A tudományos fantasztikumnak mint irodalomnak egyáltalán nem feltétele a féktelen kitalálás. Akárcsak a művészet bármely ága, ez is bizonyos törvényekhez kötődik. Ha egy szerző fantaziálni kezd, gondolatát meg kell alapoznia, belső törvényszerűséget, belső logikát kell adnia neki. Én jobban szeretem az olyan fantasztikumot, amely nem annyira a jövővel és más bolygókkal, hanem a jelennel és Földünkkel foglalkozik. Éppen ezért elbeszéléseim színhelye Földünk és a jelen."

A VÁLTOZÁS ÉLMÉNYE

Hosszú idő óta foglalkoztatja a gondolkodókat, kutatókat, gyakran az írókat is a testünkben, szervezetünkben, énünkben lejátszódó hirtelen változás élménye. Mi megy végbe az emberben, ha szokásai, megtanult gesztusai, kialakult viselkedési formái nem felelnek meg az új feltételeknek?
Diderot és kortársai azt próbálták elemezni, hogy mi történik egy emberrel, aki hályoggal született, soha életében nem látott, és felnőttkorában hirtelen visszanyerte a látását. Egy ókori író ma is sokat forgatott regényében, az Arany szamárban varázslattal szamárrá változtatnak egy kalandkereső fiatalembert, aki arra kényszerül, hogy jó ideig ebben az alacsonyabb rendű létformában folytassa földi életét. Franz Kafka elbeszélésének hőse egy reggel arra ébred, hogy megmagyarázhatatlan módon bogárrá változott át.
Az átváltozás ősi témája képzeletünknek. Szélsőséges formája azoknak a mindennapos fantáziáknak, amelyekben egyik pillanatról a másikra valamilyen különleges tehetségünk bontakozik ki, rendkívüli ügyességre teszünk szert, megszépülünk vagy megfiatalodunk, egyszóval előzmények nélkül, erőfeszítés és előtörténet nélkül hirtelen átalakulunk. Az átváltozási mondák, regények, elbeszélések gyakran feszegetik azt a problémát, hogy miként éli meg valaki gyors, váratlan átalakulását. Hogyan jön rá arra, hogy ő az, aki megváltozott. Nem azt gondolja-e, legalábbis egy ideig, hogy a világ változott meg? S mikor rájön, hogy a változás önmagában van, hogyan viseli el új énjét? Érzi-e, mint a szamárrá változott római fiatalember, hogy személyisége az új alakban is nagyjából változatlanul folytatódik? Vagy hozzáidomul az új létformához, és még ennek örömeire is rátanul, mint Kafka elbeszélésének bogárrá változott hőse?
A modern pszichológiában is ismerünk kísérleteket, amelyek az átváltozásnak a problémaköréhez kapcsolódnak. Az érzékelés vizsgálatával foglalkozó pszichológusok torzító szemüvegeket szerkesztettek. Aki ilyen szemüveget visel, az torzítva vagyis másként látja a világot. A legnevezetesebb ilyen szemüveg úgy mutatja a külvilágot, ahogyan az a recehártyára vetül, tehát megfordítva. Aki ezt a szemüveget viseli, annak újra kell tanulnia azt, hogy eligazodjék a világban: meg kell tanulnia kinyitni az ajtót, mert hiszen a kilincset fordítva látja, meg kell tanulnia ráülni egy székre, amelyet úgy lát, mintha lábával fölfelé helyezkedne el. Nehéz lehet ezt az alkalmazkodást kialakítani. De kiderül, hogy nincs is nagy szükség rá. Egy-két nap alatt bekövetkezik a tökéletes spontán alkalmazkodás, s a személy a torzító szemüveg ellenére is valóságos formában látja a világot, a recehártyára vetülő, a szemüveg révén fordított képet visszafordítja a valóságnak megfelelően. Ezek a kísérletek megmutatták, hogy az alkalmazkodás mint a valós helyzethez való igazodás rendkívül hatékony lehet, s még a művi változást is előbb-utóbb vissza tudja változtatni a realitásnak megfelelően.
Ezeknek a kísérleteknek az eredményei azonban nem mérlegelhetők az átváltozás élményének a szempontjából. Azok, akik a torzító szemüveget felerősítették, és vállalták, hogy napokig így élnek, előre tudták, hogy mi fog történni, önként vállalkozók voltak, nagyrészt egyetemi hallgatók, nem élték meg a váratlan és megmagyarázhatatlan változást, mint a szamárrá vagy bogárrá változott regényhősök.
A tudományos-fantasztikus irodalom lehetővé teszi, hogy képzeleti úton beleéljük magunkat az ilyen hirtelen, megmagyarázhatatlan változásokba, és gondolkodási igényünknek, műveltségünknek megfelelően kövessük nyomon az átváltozás ősi motívumán alapuló történetet, így tudományos spekuláció igényével ábrándozhatunk olyan történéseken, olyan helyzeteken, amelyeket régebbi korok meséi keretben, varázslattal gondoltak végig.
Szever Ganszovszkij regénye éppen azt teszi lehetővé, hogy a varázslatos változás élményét a fizikai ismereteink mozgósításával, érvényességi igényünknek a feltételei közt kövessük nyomon.
Egy nyári napon különös és megmagyarázhatatlan jelenség játszódik le Leningrád közelében, a Finn-öböl környékén. Az atomreaktor épületének közelében sajátos sugárzási jelenség lép fel. Villámszerű sugárzás, buborékszerű gázfelhő érint egy kis területsávot, és megváltoztatja az életviszonyokat. A változás lényege az életműködés felgyorsítása. A sugárzással érintett talpalatnyi területen egy bokron néhány óra alatt óriási virágok nőttek, a lepkék viharos gyorsasággal repültek, a fű hirtelen többszörösére nőtt.
A sugárzás rendkívüli módon felgyorsítja két ember életműködését is. Gyorsabban mozognak, ennek megfelelően gyorsabb az anyagcseréjük, sűrűbben éheznek, sűrűbben szomjaznak, gyorsabban élnek. Kezdetben a gyorsulás mintegy háromszázszoros, ami azt jelenti, hogy egy nap az ő élményükben, cselekedeteikben, alvási, evési igényeikben majdnem egy évnek felel meg. Később ez az életritmus is tovább gyorsul, és a normál szintjükhöz viszonyítva kilencszázszoros, ezerszeres sebességet érnek el, ami azt jelenti, hogy egy nap alatt csaknem három esztendőt élnek, és egy hónap alatt egy igen hosszú emberi életet, csaknem kilencven évet élnének le.
Erre azonban a regényben nem kerül sor. A sugárhatás éppen olyan váratlanul és hirtelen véget ér, és ők visszatérnek a már csaknem ezerszeresére gyorsult időből az emberi élet megszokott, normális ritmusához.
Kalandjuk így is szemlélteti, hogy mit jelenthet az ilyen változás az életviszonyokban, az alkalmazkodásban; milyen az a világ, amelynek az idői ritmusa több százszorosa a miénknek, és hogyan alakulnak azok a helyzetek, amelyekben különböző időritmusú emberek találkoznak.
A mérnök alapélménye a sugárhatás után a meglassúbbodott, valósággal megdermedt világ. Nem azt érzi, hogy ő változott meg, hanem azt látja és érzékeli, hogy a környező világ körülötte hirtelen más lett, mint amilyen volt. A viszonylagosság elve érvényesül az észlelés és az élményapparátus szintjén: saját sebességünket környezetünkhöz viszonyítva értékeljük. A mérnök az ablakon át azt látja, hogy kinn az utcán állnak az emberek, minden mozdulatlan. Egy motorbicikli is áll az úttest közepén, pedig mozognia kellene, minthogy látszik a kipufogó füstje. Az asztalról leesik egy villa. De nem “esik", hanem lebeg az asztal és a padló közt, lassan úszik lefelé, másfél percig tart, amíg leér a földre. A szabadesés törvényének megfelelően mintegy egynegyed másodperc alatt érte el a padlót, tehát valóban zuhant. De annak, aki háromszázszor gyorsabban él; annak az egynegyed másodperc másfél percig tart.
A labdarúgó-mérkőzések tv-közvetítésekor néhány érdekes jelenetet, elsősorban a gólokat lassított adásban ismétlik. Látjuk, amint a játékos lassan felemelkedik a levegőben, előrehajol, mintha úszni próbálna, nagyon lassan lebeg, nyújtózkodik, végre homlokával eléri a labdát, amely ugyancsak hosszan, jól követhetően lebeg a levegőben, és lassan csúszik a hálóba. A valóságban ez esetleg egy másodpercig tart. A lassított adás megmutatja, hogy mi minden történhet egy másodperc alatt. S most képzeljük, hogy az egy másodperces történést a tv-adás úgy lassítaná, hogy nem öt másodpercig, hanem öt percig tartana. A csatár felemelkedik a levegőbe. Közben csenget valaki az előszobaajtón, kimegyek, átveszek egy üzenetet, pár szót váltok, elköszönök, visszajövök, a csatár még mindig a levegőben úszik, mert a lassított film egy perce a valóságos történésnek csupán egy töredéke. Ilyenféle lehetett a háromszázszorosán meggyorsult időritmusban élő mérnöknek az élménye. Kisétál a pályaudvarra, ahol éppen vonat érkezett. Rengeteg ember van a téren: mosolygó arcok, nyitott szájak, mintha beszélnének, de az ő számára minden állókép. Öt percig kellene mozdulatlanul állnia ahhoz, hogy egyetlen másodperc lefolyását lássa. Legalább öt óráig kellene mozdulatlanul állnia ahhoz, hogy egypercnyi történést megfigyeljen, s így kiderüljön, hogy a téren álló emberek nem tátott szájú bábuk, hanem mosolyognak és beszélnek.
Amikor a sugárhatás hirtelen megszűnik, és a mérnök társával együtt visszacsúszik a normális időbe, kiderül, hogy az egész kaland, az egész sugárhatás húsz percig tartott, s ezt ők a háromszáz-kilencszázszoros sebességnövekedéssel nagyjából egy hétnek élték át.
A regény számos támpontot ad a két regényhős változási élményeiről. Zsorát, a huligánt mindenekelőtt az ragadta meg, hogy milyen hatalomhoz juthat új fiziológiai tulajdonságaival. Hiszen láthatatlan. Ha valahová bemegy, és elvisz valamit, csak a hiány állapítható meg. Az eladó szeme láttára kirabolhat egy áruházat, csak azt veszik észre, hogy valami eltűnik, de a sebesség révén legfeljebb a mozgásnak a szelét érzik. Zsora szerepe és élménye azt szemlélteti, hogy a különleges változással együttjáró különleges lehetőségeket könnyen használják fel az emberek arra, hogy következmények nélkül lépjék át a társadalmi tilalmakat.
De ugyanez a hatalom másként is felhasználható. A mérnök rendkívüli sebességével egy vasúti balesetet előz meg: egy gyereket ment ki (normál idő szerint az utolsó másodpercben, az ő ideje szerint öt perc alatt, kényelmesen) a száguldó mozdony alól…
A mérnök egyik kínzó élménye a változás folyamán a szégyenérzet. Szégyelli, hogy más, mint a többiek. Úgy érzi, hogy rendkívüli tulajdonságával kiiktatódik az emberiségből. Ez a szörnyetegélmény nem ritka. Túlságosan magasra nőtt vagy túlságosan alacsony embereknek, nemegyszer különleges tehetséggel rendelkező embereknek is van olyan érzésük, hogy ők mások, mint a többi ember, szörnyetegek.
Ganszovszkij regényében ez kiegészül még egy kínzó vonással. A mérnök magányosnak érzi magát, semmit nem tud csinálni. Nem tudja idejét eltölteni. Pedig rengeteg szabad ideje van. Hiszen ha kérdést tesz fel valakinek, röviden írásban, a válaszra legalább öt órát kell várnia, ami a normál idő szerint egy perc. De az öt óra alatt nincs mit csinálnia, teng-leng a világban. Az, hogy nem olyan, mint a többi ember, magányossá, a magányosság pedig érdektelenné, szerep nélkülivé, feladat nélkülivé teszi.
E kínos kísérőélmények mellett időnként arra gondol, hogy a különleges állapot az emberi élet eljövendő átalakításának a lehetőségére is utal. Ami vele megtörténik, mással is megtörténhet, sőt talán az egész emberiség rátanulhat az élet gyorsítására, így ellensúlyozhatja a gravitációt, fékezheti a szabadesést, felfokozhatja saját anyagformáló erejét.
Ganszovszkij regénye a fantasztikus kalandot az utópista humánum gondolatával fejezi be. Érezteti, hogy az ember természeti története során rengeteget alakított magán: két lábra állt, gondolkodóvá vált, a kő csiszolásával az agyát is csiszolta, az anyag formálásával az értelmét is formálta. S ez a folyamat nyilván nem záródott le. Ha a legutolsó évezredekben az embernek ez az önformálása meglassúbbodott is, az eljövendő időszak talán meghozza az új emberi tulajdonságok alakítását.
A természeti erők jobb felhasználásához nemcsak az eszközöket kell változtatni, hanem elsősorban magát az embert.

Mérei Ferenc