NNCL294-2E0v1.0

KOZMOSZ FANTASZTIKUS KÖNYVEK
SZERKESZTI KUCZKA PÉTER

ARIADNA GROMOVA
Fénykörben

TUDOMÁNYOS-FANTASZTIKUS REGÉNY

KOZMOSZ KÖNYVEK
BUDAPEST, 1973

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült
Фантастика 1965. 2.
Молодая Гвардия, 1965
Ариадна Громова: В круге света

FORDÍTOTTA SZÉKELY SÁNDOR
A FEDÉLTERV HEGEDŰS ISTVÁN MUNKÁJA
AZ UTÓSZÓT MÉREI FERENC IRTA

Felelős kiadó: Kováts Miklós
Felelős szerkesztő: Székely Éva
A szöveghűséget ellenőrizte: Herendi Miklós
Műszaki vezető: Gonda Pál
Képszerkesztő: Moldova Zsuzsa
Műszaki szerkesztő: Simon Zoltán
29 800 példány, 13,9 (A/5) ív, MSZ 5601-59
IF 1659 – e – 7375

Megjelent a Móra Könyvkiadó (Budapest) és a Kárpáti Kiadó (Uzsgorod, Ukrán SZSZK) közös gondozásában

Váratlanul kezdődött az egész… Mellesleg mindnyájan, én is, jól tudtuk, hogy így fog történni – váratlanul. Eljön egy utolsó reggel… vagy utolsó nap vagy este, egyre megy, és aztán… aztán – elképzelhettük ezerszer is, és mindig másként. Éppen ezt a változatot azonban nem vártam. Még most is ez tűnik a legvalószínűtlenebbnek minden lehetséges közül, ami megtörténhetett. Velem vagy bárki mással, ez nem számít. Néha úgy érzem, megbolondultam… És talán így is van! De akkor… mi lesz akkor velük? Hiszen ők most minden vonatkozásban tőlem függnek, az én tudatomtól, az én akaratomtól, az én szeretetemtől…
Igazság szerint most ujjonganom kellene – győzött az elméletem, a meggyőződésem. De milyen különös, keserű győzelem! Mire jó most mindez? Kinek mondjam el? Nekik? De éppen nekik semmit nem szabad elmondanom. Ha tehetném, egyáltalán mindent eltitkolnék előlük. Ez azonban nem titkolható.
Elképzelni se tudom, mi folyik most Párizsban. A rádió egyszerre elnémult. Körös-körül minden halott. Éjjelenként keleten, a dombok fölött halvány, vöröses derengés látszik. Mi ez? Tűzvész visszfénye, radioaktív sugárzás vagy csak az éjszakai Párizs híres fényei, amelyek túlélték az embereket?
Robert-ral nemrég láttunk egy filmet… Furcsa, nagyon szomorú film volt. Sokáig nem tudtam szabadulni attól a mélységes levertségtől, amelyet a filmkockák ébresztettek bennem… Egyébként nem is a szokványos film jelenetek voltak, hanem állóképsorozatok – akár a dokumentumfilmekben. A harmadik világháborút mutatta be a film. Párizsra (madártávlatból vették fel) árnyék borul. Aztán az árny eltűnik – és fél Párizs romokban hever. Háromszor ereszkedik ez a komor árny Párizsra. Végül – a város nincs többé. A Diadalív maradványai meredeznek csak és az Eiffel-torony megolvadt, eltorzult vasszerkezete; a házaknak, utcáknak csak árnya maradt. “A Chaillot-palota pincéiben néhányan életben maradtak" – közli a fájdalmas hangú kísérőszöveg.
És tegyük fel, hogy talán valóban bujkálnak valahol életben maradtak. De lehet, hogy ez csak hiú remény… Robert-ral az utóbbi időben sok filmet láttunk a közelgő háborúról. Rettenetesek voltak. Ez a film azonban igen nagy hatással volt rám, a címére már nem emlékszem; itt egész Amerikából csak egy tengeralattjáró legénysége maradt meg, az egész emberiségből pedig – Ausztrália lakossága. Az is csak egyelőre, mind halálraítéltek, a sugárzás láthatatlan hulláma feltartóztathatatlanul eléri őket is. Igen – érdekes volna tudni, él-e most a rendező, aki ezt a filmet készítette. Nemigen… ilyen filmekkel nem lehet meggazdagodni, úgyhogy nem telhetett neki atombiztos óvóhelyre…
Ott, abban a filmben, az amerikai tengerészek sokáig nem tudták elhinni, hogy mindennek így egyszerre vége lett, hogy nincs családjuk, nincs Amerika. Titokzatos, rendszertelen rádiójeleket hallanak valahonnan San Diegóból, és mindnyájan reménykednek: talán valaki mégis életben maradt, és jeleket ad. Aztán kiderül, hogy egy coca-colás üveg fennakadt a roletta zsinegén, himbálózott a szélben, és neki-nekiütődött a rádióadó gombjának.
Nekem is megvolt a magam jelzőüvege… Bár ki tudja, az is lehet, hogy valóban eleven lélek. Amott, a dombtetőn álló házban, esténként fény gyulladt. Egyetlen ablakban. Korábban – mindössze egy hete! – egy nagy család élt ott. Gyakran láttam a gyerekeket, amint a Szajna-parton egy gyönyörű doggal kergetőztek; láttam egy motorkerékpáron száguldozó fiatalembert; néha kihoztak egy karosszékben üldögélő öreget. Most, hogy visszaemlékszem az öregre, elrémülök: mi van, ha ő maradt életben, ő gyújtott világosságot az ablakában, hogy élet jelt adjon? Két nap óta már nincs világosság az ablakban…
Mi, itt a domb tövében álló villában, heten vagyunk. Ennyi maradt volna az emberiségből? Lehetséges… Tessék, ez a harmadik világháború! Krisztus születésétől az 197.-ik esztendő, július, napfényes, francia július… A legutolsó pillanatig mindenki azt hitte, hogy valahogy megússzuk. Hiszen régebben is voltak helyzetek, amikor úgy tűnt, még egy pillanat – és minden a pokolba repül. Hát végül oda is repült. Érdekes volna tudni, ki nyomta le elsőként azt a hírhedt gombot. Igaz, mit számít ez most…
Újra és újra arra gondolok, hogy talán maradt még valaki. Nem olyan különös módon, ahogy mi, hanem sokkal természetesebben. Az atombiztos óvóhelyeken például, vagy tengeralattjárókon, mint abban a filmben… Vagy a hegyek között, valahol Tibetben. Ámbár ki tudja, hol és hogyan kezdődött… De akárhogy is, nem lehetséges, hogy mindenütt, egyidejűleg… Valahol, a tűzvész főfészkétől távol, talán sikerült biztonságba húzódni. Akkor… Különben mi van akkor? Lassú pusztulás. Nem, ha sok ember megmenekült, és köztük tudósok is vannak, ki tudja, talán van remény az emberiség megmenekülésére, a lassú, nehéz útra – hová? Talán bezárul a kör, és megint vissza, a múltba? Lehet…
Különös, hogy már most, egy hét után sok minden kiesett az emlékezetemből. Emlékszem a békés, nagyon derűs és meleg reggelre. Párizsba készültem, Robert Mercerot-hoz, ahogy megbeszéltük… Miért is? Ja igen, az ő elektróda-kísérletei. Megígérte, hogy bemutatja nekem, hogyan folynak ezek a kísérletek. Igen, Robert… Valamiért most félek tőle. Különben most mindentől félek, és legfőképpen saját magamtól… Szóval Párizsba akartam utazni… Még arra is emlékszem, hogy kihoztam a kocsit a garázsból… És most valamiért úgy rémlik, hogy ott is voltam Párizsban, Robert dolgozószobájában. – Nem, ez nem megy, semmiképpen nem lehettem ott. Igen, ő jött hozzám, és nem én őhozzá. Már félúton volt a villánkhoz jövet, amikor a kocsija egy szörnyű föld alatti lökéstől felugrott az útról; Robert megfordult, a dombok fölött meglátta a távoli, vakító villanást, és teljes erőből beletaposott a gázpedálba… Mi pedig… igen, mi is, mind láttuk és megértettük. Vártuk az elkerülhetetlen pusztulást, de azért szorosan bezártuk az ajtókat, ablakokat, és leültünk lent, a félhomályos nagy hallban. Aztán megjelent Robert. És vele együtt – apa és Valérie.
Hát ez volt a legfurcsább! Miért épp ebben a pillanatban jutott eszükbe, hogy felkeressenek? Apát már három éve nem láttam, Valérie-t meg… ha nem számítom a véletlen találkozásokat az utcán vagy a színházban, már tizenkilenc éve nem láttam. Most miért… Persze érthető, Charles meghalt, és Valérie mindig is félt az egyedülléttől… ez aztán most, a háború idején, megint kitört belőle…
De nem, mindezt nem lehet logikusan megmagyarázni. Robert kinevet engem, azt mondja, hogy az elméletem egyáltalán nem a logikán, hanem a hiten alapul. Lehet, hogy így van, de azért nem lehet mindent a hittel elintézni. Miért éppen ezen a napon jutott apámnak eszébe, hogy meglátogasson? Ő azt mondja: a kor, a magány. Igen, persze. A magány! Mintha összebeszélt volna Valérie-val! Különben mindketten jól tudják, mennyire féltem mindig a magánytól, és úgy vélik, hogy ezt a magyarázatot szívesebben veszem, mint bármi mást. De hiszen Genevičve három éve halt meg – miért csak most jutott eszébe eljönni? Akkor, Genevičve temetésén megpróbáltam rábeszélni, hogy költözzék hozzánk, de ő kereken visszautasított.
Na jó, tegyük fel, hogy mégis meggondolta. Akárhogyan is, hetvenhárom éves, bár jóval fiatalabbat mutat. De Valérie? Magány ide, magány oda, éppen a volt férjnél, annak családjánál kell menedéket keresni? És én ezt elhiggyem? Egyébként Robert-nak igaza van: Valérie nem sokat mérlegelte, mit tegyen. Amint megérezte a bánat első rohamát, végtelenül magányosnak érezte magát, és hozzám futott, mivel sehova máshova nem tudott menni. Aztán itt van Constance – ő olyan nyugodt, kedves, megfontolt, Valérie jól tudja ezt… És egyáltalán, elmúlt tizenkilenc év, minden megváltozott, bennünk is, körülöttünk is… És mégis… ha az én szeretetem az, ami őket, mindnyájukat életben tartja, akkor talán a szeretetem volt az is, ami a veszély pillanatában itt összehozta őket. Igaz, ez már nagyon misztikusan hangzik, de hát mindhárman éppen ebben a pillanatban bukkantak itt fel… És Robert… De hiszen nekem kellett volna hozzá utaznom Párizsba… Furcsa, már nem is emlékszem, hogyan beszéltük meg, minden olyan zavaros… igen, igen, jobb nem is töprengeni ezen, hiszen végeredményben lényegtelen.
Itt vagyunk hát, a harmadik világháború első hete után. Mi – talán az emberiség utolsó töredéke – most bent ülünk a jól bezárt villában, a megmérgezett pusztaság kellős közepén. Mire várunk, miben reménykedünk? Természetesen abban, hogy nem pusztult el az egész Föld, hogy valahol vannak még emberek. Kitartunk a végsőkig… Miféle végsőkig? Mi tartja bennünk az erőt?
Képtelen vagyok rájönni, honnan van bennem ez a mély, tudatalatti meggyőződés, hogy ki kell tartani, hogy minden énrám épül, minden éntőlem függ. Nem tudom megmagyarázni, mi ez. Egyszerűen az az emberi tulajdonság, hogy minden körülmények között remélni kell? És Robert… Ő is hisz. Miért? Néha úgy rémlik, tud valamit, amit én nem tudok. De mi az? Mit lehet most tudni a világról? Netán valami jeleket fogott? De hát hogy tarthatja magában?

Igen, a kapcsolat létrejött… az érthetőség megdöbbentő, nem is hittem volna… bár ilyen alapos előkészítés után nincs mit csodálni… De meddig bírjuk ezt mindketten? Most megpróbáljuk bekapcsolni az áramot… Ez egy kis pihenőt jelent… hacsak… Hát, itt már a véletlenre kell bíznunk magunkat… Majd keresünk valami…

Istenem, miért jutott most egyszerre eszembe az a találkozás apával? Hiszen már teljesen elfelejtettem. Most pedig olyan tisztán előttem van, mintha megint hatéves lennék, és ott ülnénk apával a Monceau parkbeli padon. Milyen különös, most először látom, hogy apa ültében sután kinyújtja a jobb lábát, és egy sétabotra támaszkodik – persze igaz, a háború után nem jött azonnal haza, hosszú ideig kórházban feküdt. A lábával volt baj és a tüdejével, gyakran vért köpött, nem akart elmúlni. Mindezt anyámtól tudtam. Most pedig látom…
Ragyogó, tavaszi napsütés, csodálatosan ragyogó, szemet vakító, de jólesik. A fákon és bokrokon könnyű, sárgás köd ül. A padunk fölött vén gesztenyefa, körülnézek és látom, hogy a rügyek már kipattantak, ragadós, barna pikkelyek maradtak vissza belőlük, a levelek pedig egész világosak, fényesek, még nem fejlődtek ki, ráncos, apró kezecskékhez hasonlítanak. Én folyton izgek-mozgok, kalimpálok a lábammal. A cipőm ütött-kopott, a jobbon tintával befestett, takaros kis folt. A mama mázolta be tegnap este. Apa is a cipőmet nézi, lélegzése folyton köhögésbe fullad. Arca fáradt, földszínű. Furcsa, de nem emlékeztem, hogy bajuszt visel. Ja igen, az esküvői képen, de ott kicsi, takaros a bajusza, most meg nagy, csúnya, lelógó. De már el is fordítom a tekintetem, a fasort nézem. Valami érthetetlent látok: egy fél embert. Ijesztő. Igazán nem akartam erre visszaemlékezni, de most érzem, mennyire féltem akkor. Hátraszegett, meggyötört, sápadt arc, a szem keskeny réssé zárul az erős fény miatt, a száj fáradt grimaszra húzódik, mintha hangtalanul nevetne.
– Papa, miért nevet? – nyögtem ki nagy nehezen.
– Egyáltalán nem nevet, mit beszélsz… – Apa nehézkesen feláll a padról, s a botra támaszkodva a nyomorékhoz megy. – Gyújts rá – mondja, és odanyújt egy csomag cigarettát. – Hol szedted ezt össze?
– Somme-nál, tizenhat nyarán. A 80-as magaslat, nem hallottál róla? – válaszol rekedten a rokkant. – Belövés. Az egész szakaszból én maradtam egyedül életben, nekem is jobb lett volna…
Félelmet érzek, hogy apa szóba állt vele. Óvatosan, hátulról odalopódzom apához, és megrángatom a karját. “Menjünk!" – súgom.
– A tiéd? – kérdi egykedvűen a férfi. – Engem meg persze kilökött az asszony: mihez kezdjen így velem! Összeállt egy másikkal, amíg én a kórházakat jártam. Téged, tiszta sor, nem kergetnek el: megvan a lábad, az a kis bicegés meg… – Nagyot szippant, és fájdalmasan elfintorodik. – Vannak még szerencsések! Én meg, látod, mindig peches voltam!
– Mi se maradtunk együtt a feleségemmel – mondja apa csöndesen.
Esküszöm, hogy nem emlékeztem erre a beszélgetésre. Meg kell kérdeznem apától. Meg amit kicsit később mondott nekem, egy kis sötét kávézóban a Ternes téren, ahol megvendégelt kávéval és vaníliás kiflivel, arra se emlékeztem. Igaz, el voltam foglalva az ínyencfalatokkal, ma is érzem, milyen jóízű volt nekem az a semmi kis kifli, de ez nem is csoda, hisz akkoriban jóformán állandóan koplaltunk.
Apa kissé hátradűl a széken, lábát kinyújtja. Halkan beszél, szinte suttog egyáltalán nem különös, hogy akkor nem figyeltem oda.
– Claude, fiacskám, a háború, az már ilyen… Te ezt nem értheted. Teljesen kiforgat mindenkit. Megöli az embert. Ha mégis életben marad, valósággal új életet kell kezdeni, mintha újra születnénk. És mindent másképpen. Anyád meg nem érti ezt. A hátországban senki nem érti. Anyád azonban jó asszony, ne ellenkezz vele, hallgass rá szépen, rendben?
Bólintok, és tovább tömködöm magamba a kiflit. Apa sóhajt, és elhúzza a száját.
– A pénzzel, látod, baj van – mondja bizalmasan, mint egy felnőttnek. – Dolgozni egyelőre nem tudok, magad is láthatod…
Igen, érthető, hogy egyetlen üzletben sem vették fel, bár jó eladó volt. Sánta, az arca szürke, kimerült. Anyám mondta, hogy bármilyen munkát elfogadott, de mindenhonnan elküldték, amint egy erős és egészséges vetélytárs jelentkezett. Anyám meg volt győződve arról, hogy ha nincs ez a rokkantsága, minden másképp alakult volna, és együtt élnénk, mint azelőtt.
– Mind bogaras, aki a lövészárkokból hazajött – mondta anyám –, de a többinél nem tartott sokáig, neki viszont, láthatod, nincs szerencséje a munkával, így hát megkeseredett. Aztán felbukkant az a mocsok is, olcsón megkaparintotta apádat… képzelheted, mekkora szerencse – egy bisztró Belleville-ben! Koszos lyuk a mocskos utcán…
Ezekre a beszélgetésekre jól emlékszem, gyakran napirenden voltak.
– Gyakran fogunk majd találkozni, jó lesz, kisfiam? – suttogja apám, és átnyúl az asztal fölött, megsimogatja a fejem; a keze nagy és meleg. – És te soha ne gondolj rám haraggal, jó? Én nem vagyok vétkes abban, hogy háború volt. Senki sem vétkes. Csak hát – vagy mindenki harcba száll, hogy az emberek megértsék egymást, vagy senki. Hát persze jobb, ha senki…
Hosszan hallgat. Én a hosszú, sötét bőrű ujjait nézem – harci indulót dobolnak a mocskos asztalon, aztán sötét színű, csíkos zakójára, a csokornyakkendőjére siklik a tekintetem. A kávézó tulajdonosa fülsértőén ásítozik, kíváncsian megbámulom: milyen kövér, és micsoda bajusz! A kávézóban fülledt a levegő, vanília és pörkölt kávé illata terjeng, az utcáról beáradó széles fénysáv kettévágja a keskeny, sötét helyiséget. A fény vakítóan csillan meg a polc üvegein. Az egyiken világos címke, rajta egy néger.
– …Mi pedig semmiképpen nem tudunk már együtt élni – dörmögi apám. – De te ne haragudj, kicsi. Ez is a háború miatt van. De Cecilé nem érti… Ez a tiszta igazság, nincs mit hozzátenni. Ha nincs ez az átkozott háború… Lehet az is, hogy azért, mert négy évig nem láttuk egymást… Így volt tehát. Ki tudhatta, hogy negyedszázad múlva a feleségemtől hallom majd újra ezeket a szavakat: “A háború… nincs mit tenni… majdnem hat év, Claude! Ha nincs ez a háború… Azt hittem, nem jössz vissza. Azt mondták, elestél… Vártam… aztán…" Egy évig várt. “Mindössze egy évig" – gondolom én. “Egy egész évig egyedül!" – mondja ő.
Igen, erre a beszélgetésre már jól emlékszem, és soha nem feledkeztem el róla. Emlékszem Valérie hangjára, az arcára, közben egyre az arcát néztem, és igyekeztem megérteni, mi is történt. Nagyon jól emlékszem, milyen erőfeszítéssel dongott egy nagy légy, ahogy nekirepült az ablaküvegnek. Emlékszem a dohányillatra a szobában, a mi szobánkban. “Te dohányzol?" – csodálkoztam. “Nem, nem!" – mondta gyorsan Valérie. És elakadt. A szék hátán egy fehér férfiinget pillantottam meg, és megint csak semmit nem értettem. Még meg is örültem: azt hittem, Valérie várta, hogy jövök, és kezdte készíteni a ruhámat. Odaléptem a székhez, felemeltem az inget, de valamiért nagyon nagy volt. És akkor mondta Valérie a hátam mögött, egészen idegen, eltorzult hangon: “Én… bocsáss meg, Claude… férjhez mentem…" Megpördültem, mintha oldalba vertek volna, és rámeredtem.
Ezerszer is elképzelhet valamit az ember, és mégsem hiszi, mégis jobbat vár. A táborban mi sok mindenről tudomást szereztünk – jórészt véletlenül. Egyikünknek az egész családját koncentrációs táborba vitték, egy másiknak meghalt az anyja, a harmadikat elhagyta a felesége. Mindezek megszokott dolgok, a táborban rengeteg ilyen históriát hall az ember. És mégis azt gondolod: nem, velem ez nem történhet meg! És nemcsak gondolod, hiszed is, és ezt teszi ott mindenki. Másképpen nem lehetne kibírni. Aztán meg, ahány házasság, annyiféle. Valérie és én egymásnak voltunk teremtve. Ezért is volt Valérie itt, a Fénykörben, annyi év után. Mi egyszerűen sohasem szűntünk meg egymást szeretni. Adódhatott, hogy évekig nem láttuk egymást, de ha Valérie-val valami szerencsétlenség történt, én azonnal tudtam róla. Amikor elesett, és eltörte a karját, én láttam mindent, láttam a montmartre-i kis utcát, láttam, ahogy Valérie elesik, éreztem az esés ütődését és – egy pillanatra – az éles fájdalmat a bal karomban. És ez mindig így volt.
Constance viszont… De nem, miket beszélek! Úgy látszik, így rendeltetett: egész életemben ezt a két nőt kell szeretnem, különbözőképpen, de egyforma erővel. És most mindkettőt egyformán életben tartanom az akaratommal és a szeretetemmel… És ha nem bírom… Nem, nem tudom elviselni ezt a felelősséget, ember vagyok én is, nem tudom elviselni, hogy mások élete attól függjön, elég erős-e a szeretetem; attól, elég biztos vagyok-e a szerelmemben… Ezt senki nem bírja elviselni, még a legerősebbek sem!
Mi történik velem? Azonnal abbahagyom a tépelődést, a veszélyes kétkedést, átkapcsolok valami másra: az emlékezésre. Úgy látszik, a pszichikum a túlterhelés elkerülésére automatikusan leárnyékolja a túl erős élmények tűzfészkét.

Ó, ez nagyszerű! Hiszen ezt ő maga találta ki! Kitűnő gondolat, meg kell erősíteni. De miért nyugtalankodik megint? Mit lát? A frontot… Nem, ez nem lesz jó…

Nem értem, mi megy végbe bennem… Az imént még a háborúra emlékeztem… De nem, ez nem is emlékezés, nem jó a szó: egyszerűen úgy rémlett, megint ott ülök a fedezék előtt egy gerendán, és hallgatom, ahogy Célestin Noiret valami pajkos dalocskát énekel. A Maginot-vonalnál vagyunk, az Ardennekben, nem messze Givet-től. A harminckilences év novembere, az a “furcsa háború", tulajdonképpen nem is harcolunk, csak állunk a belga határon, ázunk-fázunk, és átkozzuk az egész világot. Hallgatom a dalt, és a szokásos tompa fájdalmat érzem a szívemben – féltem Valérie-t, vágyom Valérie után. Eső utáni alkony, pirosló derengés, tépett szélű sötétibolya felhőkkel, a pocsolyák is pirosak, mintha vér s nem víz volna bennük, és az egész dombos vidék körös-körül komor, éles fényekben villog. Elnézegetem Célestin széles, napbarnította arcát, elégedetten hunyorgó szemét. Mellettem ül, minden egyes ráncot jól látok a köpenyén…
És egyszerre mindez eltűnt: a dal és a komor, éles fény és a nyirkos szél… Nyári nap ragyog fölöttem, fényesen, békésen, derűsen, a háborúnak pedig nyoma sincs. Kigázolok a folyóból a füves partra, érzem a csupasz talpam alatt ezt a selymesen lelapuló füvet és a hűvös, kissé nedves, ruganyos földet; belélegzem a víztől és gyeptől illatos, friss levegőt. Vízcseppek gyöngyöznek a bőrömön, élvezem a csiklandozásukat. Fiatalság, boldogság, szárnyaló érzés! Mintha csak azért járnék a földön, hogy élvezzem a talaj érintését.
Valérie a fűben ül és kacag. Barna bőrű, sötét szemű, tizenhét éves kislány. Tőle indul ki minden: a nap, a fű, a folyó, a boldogság. Milyen szép! De talán nem is nagyon szép, ez annyira nem fontos. Egyszerűen – benne megtalálok mindent. Nem is értem, hogyan éltem eddig. Már huszonkét éves vagyok. Előbb is találkozhattam volna vele, legalább egy évvel! Na, nem baj, még minden előttünk áll.
Valérie-n fehér, kék virágos, könnyű kis ruha van. Lesült lábán fehér, csatos szandál. Sötét, selymes hajfürtjei körbevágva, rövidre, furcsa frizurákat viseltek akkoriban… Valérie-nak egyébként minden jól áll. Még a fülbevaló is. Türkizköves, kis arany fülbevaló. El is felejtettem, hogy akkoriban fülbevalót viselt.
A csillogó folyó és a kacagó leányarc eltűnik… Miért ülök itt egyedül? El kell mennem, megnézni, mi van a többiekkel.
Nézzük csak, Constance a konyhában van. Világos haja koronaként csillog a napfényben. Valóban, van benne valami fejedelmi: a testtartása, a járása, ez a nyugodt, jóságos és szigorú arc, amelyen ritkán változik az arckifejezés… Tizenkilenc évet éltem le Constance-szal, de még most is rejtélyesnek érzem néha. Valérie-t, az összes hangulatváltozásával, arcával, amelyen minden visszatükröződött, még mintha az égbolton úszó felhőcske árnya is nyomot hagyott volna ezen a napbarnított, mozgékony arcon – Valérie-t én mindig ismertem és értettem. Amíg nem jött az a hat év távollét…
De Constance…
Constance felém fordul, arca nyugodt és derűs.
– Tévedsz – mondja zengő, mély hangján. – Egy nagyon fontos dolgot nem láttál meg Valérie-ban: a gyengeségét, azt, hogy állandóan gyámolításra szorul. Bennem viszont az összes fontos vonást látod és érted. Te azonban még mindig Valérie vonásait keresed bennem, és nem tudod elhinni, hogy én egészen más vagyok. Nem tudod elhinni, mert szeretsz mindkettőnket…
Igazán ezt mondta? Nem, nyilván csak úgy rémlett. Constance megint félig felém fordulva áll, és egy kanállal kavargatja az ételt a lábosban. Igen, most, amikor a mi Sophie-nk nincs velünk…
– Ne törd ezen a fejed – mondja a szokásosnál gyorsabban Constance. – Ez nem rajtad múlt, magad is tudod.
Elhűlve nézek rá. Soha nem volt köztünk ilyen tökéletes kapcsolat. Hiszen egyszerűen olvas a gondolataimban! Nem, ez lehetetlen. Nyilván meglátta a maga képe mellett Valérie képmását, és megérezte a kétségeimet. Aztán meglátta Sophie-t, és megértette, hogy lelkiismeret-furdalásom van miatta.

Igen, Sophie-t olyannak, amilyennek én láttam őt a legutolsó találkozásnál… Tizennyolc évig dolgozott nálunk, anyánk helyett anyánk volt. Biztos voltam benne, hogy a Fénykörben van… És most egyszerre megértettem, hogy nincs itt! Mit gondolt, mit érzett – nem tudom. Az ajtóban állt, és engem nézett keskeny, barna szemével a duzzadt, sötét szemhéj alól, arcán csupán a végtelen fáradtság tükröződött. Lassan leoldozta a kötényét, letette egy székre az ajtó mellett, lassan megcsóválta a fejét. Némán néztem kék ruhás, magas, sovány alakját, ahogy tisztán kirajzolódott az ajtó fehér hátterében. Aztán kinyílt az ajtó, újra becsukódott… Sophie nem volt már ott, és én tudtam, ez azt jelenti, hogy ő már egyáltalán nem létezik, és ebben én vagyok a hibás, az én önző szeretetem. Sophie-ra nagy szükségünk volt, nekem is, mindnyájunknak, de ezek szerint én nem szerettem őt igazán… Nehezen vánszorogva bejártam a házat; úgy rémlett, már senki nincs itt: honnan tudjam, kit szeretek igazán? Most se tudom. Sophie-t felidézni ugyanaz, mintha kést forgatnának a szívemben; és tudom, hogy itt nemcsak lelkiismeret-furdalásról van szó, hanem bánatról és szeretetről is… Miért is nem tudtam őt megtartani?
– Rájöttél, hogy csak most szereted őt, amikor már eltűnt – mondja csendesen Constance, vissza se fordulva a tűzhelytől.
Nem, ez túl sok, még nekünk, kettőnknek is! Különben miért is ne, ilyen körülmények között? Hiszen a telepatikus képességek a halál órájában vagy a halálos veszélyben felfokozódnak. Igaz, ilyenkor rendszerint csak percekről van szó; most ez az állapot órákra, napokra nyúlott… És vegyük a tábort, ott ugyanígy volt…
És egyáltalán, mi jár az eszemben? Hát a telepatikus kapcsolat szokványos esete ez? Hát nem mi vagyunk itt, Constance-szal, nem az egymáshoz legközelebbi emberek vagyunk, akiket már hosszú évek óta összeköt ez a különös, rejtélyes kapcsolat… majdnem tizenkilenc éve? Hát ez a képesség nem fokozódhatott fel és alakulhatott át tetszés szerint, ezek között a csodálatos, valószínűtlen körülmények között? És mit tudok én ennek a kapcsolatnak a természetéről, amely most életben tart bennünket, mindnyájunkat? Robert-nak mégis igaza van – az, amit én tettem, mindig inkább intuícióból fakadt, s nem logikából, inkább a hitből, és nem a tudásból. De hát az én hibám ez? Igen, túl keveset tudtam, a szerencsére bíztam magam, véletlen eredményeket értem el, és megelégedtem velük. De hát, van valaki, aki erről valóban többet tud? Többet, mint amit én kísérleti úton elértem? Én nem vagyok tudós, vagyis e téren én nem voltam kísérletező, nem végeztem átgondolt, tervszerű kutatást, olyanfélét, mint amilyennel az utóbbi tízegynéhány év folyamán “hivatalból" foglalkoztam, amikor is a sejtképződés fiziológiai kérdéseit tanulmányoztam. Vagy mint azok, amelyeket Robert végzett a pácienseivel.
Igen különös, hogy a háború után éppen Robert kezdett foglalkozni a parapszichológiával, a hipnózissal, én viszont – én úgy féltem tőle, mint a tűztől. Az egyetlen, amibe belementem – azt is csak Robert kedvéért, hogy a közelében legyek, egy intézetben dolgozzam vele –, hogy átváltottam a neurofiziológiára: hiszen a háború előtt ez egyáltalán nem érdekelt. De így is olyasmikkel foglalkoztam, amelyek nincsenek közvetlenül kapcsolatban azzal, amit a háború alatt és utána átéltem… Avval, ami most meghatározta a sorsunkat. A Fénykör-elmélet – ha ezt a kétségbeesett önvédelmi kísérletet elméletnek lehet nevezni! – mindattól teljesen függetlenül jött létre, amivel én mint tudós foglalkoztam. Na és miféle elmélet is ez valójában? Egyszerűen az a helyzet, hogy én mindig féltem a magánytól. A háború után kétszer is magamra maradtam az emberek között. Úgy éreztem, harmadszorra nem bírnám ki. Ha tudtam volna, mit kell kibírnom a magány helyett! Ha előre láttam volna ezt a sokarcú kínszenvedést, amelytől még az öngyilkosság se menthet meg! Istenem, milyen vak, milyen naiv voltam!
Nem, nem, a világ minden kincséért se indultam volna el ebbe az irányba! A képességeim mindig iszonyatot keltettek bennem – de a táborban legalább hasznára lehettem az embereknek; a háború után azonban mire lehetett ez jó? Egy csöppet se bánkódtam, amikor majd egy évre teljesen kihunyt bennem ez a vészterhes adottság. Igaz, Constance-szal kapcsolatban szükségem volt erre a kapcsolatra… Különben igazán szükségem volt-e rá, ki tudja? Mindenesetre úgy éreztem… Ha viszont meggondoljuk… De hát minek most ezen töprengeni, amikor már minden így történt, és nem másként, és semmi nem módosítható, semmi nem visszafordítható…
A képességeim a két háború közötti majdnem húszéves időszak alatt semmit sem fejlődtek, inkább talán gyengültek egy kicsit a gyakorlat hiányától, de talán feszülten várták az újabb megrázkódtatást, hogy ismét előbújhassanak, teljesen megújulva, váratlanul, érthetetlenül… Ha meggondolom, így is volt: csak valami szörnyű, természetellenes körülmény kell, az egész szervezet végletes megfeszülése, hogy ezek a különös képességek teljes erővel előtörjenek. A táborban valószínűleg még az erős fizikai igénybevétel is kedvezett… Nem véletlen, hogy a jógik és fakírok sanyargatják a testüket, akárcsak a mi keresztény szentjeink és prófétáink is… Ki látott már pirospozsgás, kövér prófétát?
A háború után ez semmire se volt jó… Hiszen még Constance-szal is meglettünk volna nélküle, ha nem féltem volna oly szörnyen a magánytól, hanem törekedtem volna behatolni Constance lelkébe, hogy összekössem az én lelkemmel annak a különös köteléknek a segítségével, amelyet akkor az egyetlen reményteli és szilárd dolognak láttam a reménytelen és ingatag világban. Szerelem, család, gyerekek – eh, a személyes tapasztalataim győztek meg arról, hogy milyen ingatag és változékony! Elszáll a szerelem, széthullik a család, a gyerekek senkit sem tartanak vissza. A lelki kapcsolat Constance-szal, a hatalom az ő lelke felett – akkor az utolsó reménynek tűnt előttem, az egyetlennek, ami megvédhetett a magánytól, amely újra kiéleződő, páni félelmet keltett bennem. Constance-on kívül akkor senkim nem volt – legalábbis úgy éreztem. Robert megnősült, ezt szinte árulásnak tartottam – ostobaság volt persze, de hát mit lehet tenni, ez mind a magánytól való félelemből adódott, mivel már nem üldögélhettem egész estéket Robert-ral, nem élhettem vele egy lakásban –, és én annyira féltem eltávolodni tőle, halálosan féltem ettől, akár a testi kínoktól, akár a kőfejtőben végzett munkától. És Robert ezt megértette. “De tudod, egyszerűen nem tehetem meg, hogy ne vegyem feleségül, hiszen évekig várt rám" – mondta zavartan Robert. És ez igaz volt. De különben is, még ha nem is Françoise-ról lett volna szó, hanem valaki másról, mit kellett volna tennie: agglegény maradjon a táborbarátság miatt? Elkerülhetetlen volt. És a mi kapcsolatunk ilyen körülmények között is túl szoros volt; most már értelmetlennek, sőt kellemetlennek láttam. Robert erre még csak nem is célzott, de én magam is mindent megértettem, és minden erőfeszítést megtettem, hogy később, amikor a telepatikus képességeim újból feléledtek, megszakítsam a spontán kontaktust Robert-ral, megtiltottam magamnak, hogy lássam őt.
A Fénykör – tulajdonképpen ez nagyon régi meghatározás, de akkor nem volt olyan mély és szörnyű értelme, mint most. Én, azt hiszem, először akkor alkalmaztam, amikor közös életünk kezdetén, a múltról meséltem Constance-nak, és a háborútól, a magánytól való félelmemről beszéltem. Emlékszem, akkor azt mondtam, hogy a háború végső soron a magányt hozta az életembe. “Mindkét alkalommal így volt – mondtam. – A háború feldúlta a szeretet és a boldogság fénykörét, amely megvédett engem a csapásoktól. És ami engem illet, én mindenekelőtt ezért félek a háborútól." Constance akkor úgy találta, hogy a “Fénykör" nagyon jól hangzik, és aztán ez az elnevezés valahogy megmaradt közöttünk a gyakorlatban. Igazából nem is tudom, honnan vettük. Talán Verlaine verséből, ahol a lámpa fényköréről ír, mint a családi boldogság és kényelem szimbólumáról. És ki tudhatta akkor, milyen baljós valósággá válik ez a békés szimbólum!
Igen, nem véletlen, hogy a háború után úgy húzódoztam a telepátiától, nem akartam ezen a területen dolgozni! Igaz, figyelemmel követtem mindent, amit Franciaországban erről a kérdésről publikáltak, olvastam a Revue Metapsychique folyóiratot, Heroumian, Varcollier, Dufour munkáit, egyet s mást az amerikai és orosz kutatásokról – Robert klinikájára azonban még ellátogatni se mertem. Egyszer mégis elcipelt magához, kérte, hogy hipnotizáljak, gyógyítsak ki egy hisztérikus bénulásban szenvedő beteget, akivel sehogy se tudott kapcsolatot teremteni. Nagyon nem szívesen engedtem, ráadásul egyáltalán nem voltam meggyőződve arról, hogy sikerülni fog ez a kísérlet a normális, nem tábori körülmények között. A kísérlet azonban ragyogóan sikerült, és én azonnal rájöttem, miért állt ellen olyan makacsul a beteg Robert beavatkozásának: ez a csúnya, idős lány szerelmes volt belé! Láttam, hogy a csókjáról, öleléséről álmodozik, nevetségesnek és visszataszítónak találtam az egészet, alig tudtam befejezni a szuggerálást, és többé egyszer se mentem el a klinikára… addig a reggelig, a háború előtti utolsó reggelig… Miért tűnik mégis úgy, hogy ott voltam Robert-nál? Hiszen el se utaztam Párizsba…

Keressünk valami más területet. Pihenni kell, így nem szabad, rosszul végződhet az egész…

Mi ez? Milyen szeszélyesen ugrándoznak a gondolataim! És megint milyen éles emlék…
A szűk, rövid, Lauzun utca Belleville-ben, szürke, borús nap, hűvös idő – fázom, viseltes, kinőtt kabát van rajtam, elkékült kezem esetlenül kilóg a kabát ujjából. Vacog a fogam, de nem a hidegtől, azt szinte észre se veszem, hanem a felindulástól, a szomorúságtól, a felnőtt-fájdalomtól. Az Aranysas bisztró küszöbén állok, és körülöttem valamilyen tömeg tolong, lökdösődik, én egyáltalán nem ismerem, szinte nem is látom őket, semmi közöm hozzájuk. Csak apámat látom, arca, a könnyeim fátyolán át, hullámzik, széttöredezik, és elkeseredetten kiabálok ehhez a távoli, ködös arc felé: “Papa, nagyon kérlek, menjünk haza! Nagyon-nagyon kérlek! Nélküled nem mehetek vissza!" Valaki részvéttel és gúnyosan dörmögi: “Nocsak, hogy bőg a kölyök, még az orra is csurog!" Gépiesen beletörlöm az orrom a kabátom ujjába, és újra kiabálok: “Papa, na, papa!" A vállam valakinek a puha, lottyadt hasához szorul, ez a has egyszerre viharosan rengeni kezd, és a fejem fölött visító hang harsán fel: “Gazember, eredj haza, mit kínozod a gyereket!" Felemelem a fejem, és egy remegő, lelógó tokát látok, világospiros rúzzsal körülrajzolt, szélesre tátott, foltos szájat, szalmasárga hajfürtöket, amelyek kilógnak a hetyke, lila sapka alól, és félelem és undor tölt el. “Papa – mondom egészen halkan, és ő persze nem hallja ebben a zajban és ricsajban –, papa… én… akkor inkább meghalok…" És igazán szeretnék meghalni, annyira nyomasztó, elviselhetetlenül nyomasztó az egész, és már meg se mondhatom, hogy a mama beteg, nagyon beteg, és én egészen egyedül vagyok vele, és nem tudom, mit tegyek; és ezt már el se mondhatom, mindenki zajong, kiabál, és hát én egyáltalán nem akartam botrányt csinálni, csak azt akartam, hogy apa jöjjön velem, és segítsen a mamának, de amikor megláttam az arcát, elvesztettem a fejem a rémülettől és a fájdalomtól, és elkezdtem kiabálni. Még a küszöbről megláttam apámat Geneviève mellett a pultnál, és egyszerre megértettem: ez egy idegen, ő egyáltalán nem haragudott, kedvesen rám mosolygott, de én megértettem, hogy semmi köze hozzám; de ezt én még így sohasem éreztem, és e pillanatig sehogy se tudtam megérteni, hogy apa elhagyott minket, hogy egészen elment tőlünk, most viszont mindezt megértettem, és nem tudtam, mihez kezdjek, annyira fájt nekem…
Nem szerettem felidézni ezt a jelenetet, de mindig megmaradt bennem – természetesen csak nagy vonalakban, elég homályosan, hiszen akkor még hétéves se voltam. Szinte azonnal megfeledkeztem például Genevičve-ről, és egyáltalán nem néztem meg alaposabban: magas, sovány, vörös hajú, az arca meg… Nem érdekelt az arca, én apát néztem: milyen kedves, fiatal, vidám – és teljesen idegen. Most azonban látom, hogy Genevičve egész idő alatt ott állt a pultnál, meg se moccant, és az arca jóságos volt és szomorú, és hol apára nézett, hol énrám… Milyen furcsán keverednek az érzelmeim: az akkori gyermeki sértődöttség, fájdalom, harag és a mostani csöndes bánat…
Amikor azt mondtam, hogy meghalok, és elszaladtam, apám utánam szaladt a Lauzun utcán, és pénzt dugott a zsebembe, csokoládét adott. Én úgy sírtam, hogy nem láttám-hallottam semmit. Azt se vettem észre, hogy pénzt adott, csak otthon találtam meg, és a csokoládét is. Azt, hogy a mama beteg, nem is tudtam megmondani, annyira sírtam. Amennyire emlékszem, nagyon ritkán sírtam gyerekkoromban, de ezen a napon és aztán három év múlva, amikor anyám meghalt, a könnyeim úgy hullottak, mint a záporeső.
Nem hallottam, mit mondott apa. A mama kérdezte, de azt mondtam: “Nem mondott semmit!" Most azonban látom, hogy elkísért egészen a térig, amelyet most Fabrien ezredesről neveztek el, megvette a metrójegyemet, onnan ment egy vonal a Ternes térre, mi a mamával a Poncelet utcában laktunk. És közben folyton beszélt, nagyon halkan és szomorúan:
– Fiacskám, nem kell így sírni, igazán nem kell. Felnősz majd, és megérted, miért történt ez így. Hidd el, semmi értelme most, hogy hazamenjek. Anyáddal már mindent megbeszéltünk, “minek kezdjük most újra a huzakodást? Úgyse érti meg, én mondom neked, egy hétig egyfolytában győzködhetném – nem érti és kész. És Geneviève-ről is egészen hibásan gondolkodik – mintha a kocsmájáért lennék úgy oda. Ne hidd, fiacskám, hallod? Geneviève rendes nő, és nagyon sok bánat érte. A férjét megölték tizenötben, a fronton. Tudod, Genevičve akkor két hétig el se mozdult a halálos ágyától a kórházban – még elgondolni is sok, mibe került neki oda eljutni, szinte a legelső vonalakba… Aztán, amikor meghalt, Genevičve ott maradt egészen a háború végéig, ápolónő lett… Ő mindent megért, erről van szó… Én már csak vele maradok, fiam. De téged sohasem hagylak el, segítünk majd… Hiszen Geneviève olyan jó, bizony, nagyon jó…

Mit láthat? Miért olyan nyugtalan?… Nem megy, valahogy semmit sem tudok befogni… Tartsunk egy kis szünetet…

Aludtam? Hány óra? Különben nem fontos. Hány óra, hányadika… hát nem mindegy?… Hol van apa? Úgy rémlik, rég nem láttam…

Mindnyájan a szalonban vannak – apa is, Natalie és Marc is. Én némán állok a küszöbön. Nem vesznek észre. Apa újságot olvas, folytonosan igazítja le-lecsúszó szemüvegét. Marc elterül a fotelban, belemerül valami vastag könyvbe, Natalie az ablakpárkányon könyököl és kibámul… Hogy mer ilyen nyugodtan nézni a poros ablaküvegre? Nem tudja talán, hogy az üvegen a por – radioaktív, hogy ott, az üvegen túl a láthatatlan, feltartóztathatatlan halál van? Hogy csak az én akaratom, az én szeretetem nem engedi, hogy behatoljon a házba, és megöljön mindnyájunkat?
Natalie-ra nézek, és összeszorul a szívem. Milyen sovány, törékeny és sápadt, milyen végtelenül fáradt az arca… és ez a sűrű, rövid haj, amely épp csak kezd kinőni azóta… április óta… Ha minden rendben menne, Natalie meggyógyulna, de most… Mindig is vékonyka volt, akár a kóró, de mennyi élet volt benne, és vidámság, energia, mindaddig, míg meg nem jelent ez az átkozott Gil!… Gondol-e még rá, vagy elfelejtette?
Marc – mennyivel erősebb és nyugodtabb. Constance-ra ütött: világos hajú, szürke szemű, magas, húszévesnek nézné az ember, pedig még tizenhat sincs. Már majdnem egy fejjel magasabb nálam. Az arca komor… És egyszerre rájövök, hogy már régóta ilyen, hogy már napok óta nem láttam mosolyt a fiam arcán, talán már egy hete se. Miért éppen most, miért csak most tudatosodott ez bennem? És Constance… ő semmit se mondott…
Apa rám pillant a szemüveg fölött. Nem szoktam meg, hogy szemüvegben lássam, közvetlenül a háború előtt kezdte viselni, de valahogy sohasem voltam ott, amikor olvasott, és a szemüvegről csak hallomásból tudtam. A világos, fémkeretes szemüveg élesen elüt sötét bőrű sovány arcától. Most veszem észre, hogy egy kis fehér forradás van a felső ajkán… miért nem láttam korábban? Vagy talán láttam, de nem jegyeztem meg, nem emlékeztem rá?
Apa leveszi a szemüvegét, feláll, és odajön hozzám.
– Ez még akkor, a háborúban történt? – kérdezem, és a felső ajkára mutatok.
Apa ösztönösen megérinti a forradást.
– Igen, egy eltévedt szilánk. Felhasította az ajkam, akkor növesztettem nagyobbra a bajuszomat is, hogy ne látszódjék. Te még kicsi voltál, nem emlékszel.
Igen, igen, persze, kicsi voltam, de már mintha emlékeznék. Milyen kár, hogy most már nem foglalkozhatom evvel a kérdéssel, aktív emlékek és passzív emlékek, az agy különös, hozzáférhetetlen kamrái, padlásai és pincéi, ahol a szemét és limlom közt minden bizonnyal felbecsülhetetlen kincsek hányódnak anélkül, hogy sejtelmünk lenne róluk…
– Nagyon fáradtnak látszol, Claude – mondja aggódva apám. – Emiatt?
Az ablak felé mutat, és nekem egyszerre nevethetnékem és sírhatnékom támad.
– Igen, emiatt, mi másért!
Nem, ez mégiscsak hihetetlen – gondolom ismét –, hogy ennyire betű szerint beteljesedjék egy jóslat… Robert gyászos jóslata akkor, a Natalie-val történtek után. “Ha te mindnyájukat ennyire a szereteted függvényévé teszed, erődön felüli terhet veszel a válladra, és beleroppan a gerinced… És akkor mi lesz velük? Magaddal rántod őket a sárba, mint az ókori harcosok, akiket feleséggel, szolgákkal együtt temettek el? Gondolkoztál már ezen?"
Természetesen gondolkoztam: de akkor, a rendes, békés életben ez nem látszott veszélyesnek. Hát talán olyan rossz, hogy az összetartozó, egymást szerető embereket szorosabb, szilárdabb és mélyebb kötelék fűzi össze, mint a többit? Talán rossz az, hogy létezik a szeretet és a megértés Fényköre ebben a mi szörnyű, kegyetlen, széthullott világunkban? Hiba volna, vagy éppen bűn, hogy kiszakítom őket a zárkózott, áthatolhatatlan, hazug maszkarcok, lárvaarcok ördögi körtáncából? Hogy megteremtek magamnak egy kis fényben úszó világot, ahol az arc és a szem a lélek tükre, ahol nincs hazugság, se képmutatás, se félelem, se gonoszság? Hiszen kell hogy legyen valami pihenés, valami derengés a homályban, egy kis remény a boldogságra. Vagy nem ezért él az ember? Akkor hát mindenki haladjon a maga útján e cél felé! Az én utam nem elérhető a többség számára – na és? Ez nem ok arra, hogy én lemondjak róla.
“A te utad! – mondta Robert. – Egy pallón lépkedsz, a szakadék fölött, és azt képzeled, hogy egy kényelmes szoba parkettjét taposod. Amint megérted, hogy tévedtél, lezuhansz." Igen. Most valóban szakadék fölött egyensúlyozok. De akkor?…
Akkor… Mit tehettem, ha a magánytól féltem a legjobban a világon? Talán betegség ez. Iszony. Van például tériszony – félelem a nyílt térségtől, és annak, aki ebben szenved, elviselhetetlenül gyötrelmes dolog még az utcán is átmenni, hát még a szabad mezőn. Annyi megmagyarázhatatlan, rögeszmeszerű félelem terheli néha az embert! Van, aki fel a víztől, a sötéttől, a macskától, a lifttől – lehet választani. A táborban ismertem egy embert, aki legjobban attól félt, hogy élve fogják eltemetni – gyerekkorában hallott egy csomó szörnyű történetet a tetszhalottakról… Igen… Jean Lamardin volt ez, magas, nyurga, boltozatos koponyájú férfi. Emlékszem, ahogy odaszólt nekem, amikor végigment a barakkon a többivel, akiknek a számát az imént mondta be a tábori hangszóró: “Na, a gázkamrából élve nem kerülök ki, ez legalább biztos!" Csak egy perc múlva értettem meg, mit akart mondani: nem fogják élve eltemetni. Valósággal dühbe gurultam – örülni a gázkamrának… istenem!
Hát igen – én a magánytól féltem, és akkor, 1945-ben, ez bizony már iszonyméretű volt. Persze ez a félelem fokozatosan növekedett. Apa távozása, aztán anyám halála kényszerített először, hogy megérezzem a magányt. Gyűlöltem Geneviève-et, mert anyám rosszakat mondott róla, de olyan nehéz volt egyedül lennem, hogy odaköltöztem apához. Természetesen, ez azért más dolog. Amikor anyám meghalt, alig voltam tízéves. De az is igaz, hogy míg anyám beteg volt – és sokáig betegeskedett –, én nagyon önálló lettem, elvezettem a kis háztartásunkat, és itt-ott dolgozgattam is. Valószínűleg egyedül is megélhettem volna, de nem tudtam rászánni magam. És természetesen ez volt a helyes. Apa és Geneviève nagyon szépen gondoskodtak rólam, és ha ők nincsenek, nem tanulhattam volna rendesen. Hogyan is álmodhattam volna az orvoskarról, ha Genevičve nem segít? Igaz, ekkor már apa is kezdett elég jól keresni, egy kis kalaposműhelyt nyitott… Mégis, az érdem Genevičve-é. Szégyelltem magam, ha eszembe jutott, milyen csúnyán gondolkoztam korábban felőle. Egyébként ő mindent megértett, apának igaza volt, és ő ezt is megértette.
A második háború után szörnyűbb volt a magány. Igaz, ez is hamar véget ért, de borzalommal emlékszem azokra az 1945-ös nyári hónapokra, amikor egyedül bolyongtam Párizsban, Valérie nélkül, és folyton csak rá gondoltam, és jól tudtam, hogy ott van a közelemben, a Solferino utcai lakásunkban, nekem meg ahhoz sem volt jogom, hogy bekopogjak hozzá: a másikkal van… Különös, a féltékenység szinte egyáltalán nem kínzott, a magánytól szenvedtem nagyon. Nem volt velem se Valérie, se Robert, elhagytak; egyik Charles-ért, a másik Françoise-ért, én meg egyedül maradtam, egészen egyedül. És ez elviselhetetlenül szörnyű és nehéz volt, nem bírtam egyedül lenni.
Igen, a táborban nem voltam magányos, mert ott volt Robert. Ha nem találkoztam volna Robert-ral, minden másképpen történt volna az életemben, egész másképpen. A legvalószínűbb, hogy még akkor, a fogság első hónapjaiban megőrültem volna, vagy öngyilkos lettem volna, annyira gyötört az elválás Valérie-tól, annyira megrémített volna érthetetlen hallgatása. De ha életben maradok is, a telepatikus képességeim nem jelentkeznek olyan világosan Legföljebb néha sikerült volna látnom Valérie-t, hiszen ezzel kezdődött minden, és ezzel végződött is volna.
Már gyerekkoromban megvoltak ezek a képességeim, csak nagyon ritkán jelentkeztek. Például amikor anyám meghalt a kórházban, azonnal tudtam ezt. Reggel volt, az asztalnál álltam, a vacsoráról maradt hideg krumplit majszoltam; lusta voltam reggelit készíteni. Hirtelen mintha jeges szél csapott volna meg, és azonnal tudtam, hogy anyám meghalt – nem tudom, hogyan, de rögtön tudtam, és nem is tévedtem. Vagy négy év múltán egyszer nagyon megijesztettem Genevičve-et – a leckémet készítettem, egyszerre felugrottam és felkiáltottam: “Istenem! Apát elütötte egy autó!" Valósággal láttam a fűszeres cégtábláját az utcasarkon, ahol a baleset történt, láttam a teherautó sofőrjének bajuszos arcát. Apa akkor sokáig kórházban volt…
Robert-ral majdhogynem az első pillanatban kezdődött. A barakk ajtajában álltam. Egy lesült arcú, magas fiatalember, gyalogos egyenruhában, a széltől fodrozott, ólomszürke tócsákon keresztülugrálva majdnem elszaladt mellettem. Aztán hirtelen visszahőkölve megállt, felém fordult. Vagy egy percig némán néztük egymást.
– Hogy hívnak? – kérdezte végül. – Én Robert Mercerot vagyok.
– Én Claude Lefčvre – mondtam, és nem vettem le róla a szemem.
Természetesen már azelőtt is találkozhattunk volna. Mindketten tősgyökeres párizsiak, mindketten medikusok voltunk. És lehetséges, hogy minden nagyjából ugyanígy történt volna: az erős lelki kapcsolat megérzése, lelki rokonság… A tábor körülményei között azonban mindez kiélezett, különös formát öltött. Robert biztosított arról, hogy akkor, az első találkozásnál ő csak azért állt meg, mert megragadta feszült pillantásom. Ki tudja, talán így is van. Ennek a tábori barátságnak valóban én voltam az aktív tagja. Aktív vagy passzív – persze attól függ, milyen szempontból nézzük. Egyszerűen nekem feltétlenül szükségem volt erre a barátságra, Robertnak viszont – bár szeretett engem – kezdetben csak terhére volt. Később, a gestapósoknál és a koncentrációs táborban már másképpen viszonyult a gondolati kötelékünkhöz, sőt, még gyakorlati hasznot is tudott húzni belőle, de az elején… De hát ez érthető: nem olyan könnyű dolog belenyugodni, hogy valaki, akármilyen közelálló valaki is, bármely pillanatban megtudhatja, mire gondol az ember, vagy láthatja akkor is, amikor nem is gyanítaná A táborban ez nem olyan kellemetlen, mint a rendes életben, hiszen a táborban az ember soha sincs magában, és a gondolatok is valahogy egyszerűbbek, konkrétabbak, földhözragadtabbak, és mégis… Robert már korábban is hallott egyet-mást a telepátiáról, de mint az emberek többsége, nem tulajdonított semmiféle jelentőséget ezeknek a mendemondáknak. Én, ezekkel a képességeimmel, megdöbbentő újságot jelentettem a számára. Egy vadember az ő helyében istennek tekintett volna; a középkor embere azt mondta volna, hogy az ördöggel cimborálok; Robert Mercerot, a XX. század gyermeke kinevetett, és azzal bosszantott, hogy milyen hasznos volna állandó telepatikus összeköttetést létesítenem a tábor parancsnokával, hogy mindig tudjuk, miben töri a fejét; a valóság mégis az, hogy Robert, bár szeretett, egy kicsit tartott tőlem. Sőt, nemcsakhogy tartott, de…
Igen, ez már valódi telepatikus kapcsolat volt. Én bármely pillanatban láthattam őt, olvashattam a gondolatait. Ő nem. Kezdetben. Aztán nála is megjelent ez a képesség. Különösen a koncentrációs táborban.

Emlékek, végeérhetetlenül sorjázó emlékek. Kezdenek már kínosak lenni – azok is, amelyek váratlan élességgel hirtelen előszökkennek a tudat beláthatatlan mélységeiből, s azok is, amelyek makacsul végigkísérnek egész életemen. Az emlékezet – szörnyű adottság, egész eddigi életemből ezt szűrtem le. A táborban nem kellett volna emlékeznem a boldogságra, és még kevésbé kellett volna emlékeznem, a későbbiekben, a táborra. Mások nem jegyeztek meg mindent, és csak ritkán emlékeztek vissza. Én túl sokat jegyeztem meg, és túl gyakran emlékeztem vissza; ez összetörte az életemet, megmérgezte a lelkemet. Légy átkozott, emlékezet, legalább most hagyj békén, szánj meg a halálom előtt! A tábor emléke, a halál és a kín emléke, a megalázásé és a szégyené; a félelem emléke, a lelket nyomorító szüntelen félelemé! Hát nem egy új, körmönfont kínzási mód ez? Mint valami lassított hatóerejű bomba? Minél tovább, minél erősebben kínoz ez a kegyetlen tábori emlék, a szörnyű évek öröksége, annál jobban megmérgezi és elnyomja a másikat, a boldogság, a fiatalság, a szépség, a szerelem, a szabadság tündöklő, boldogító emlékét. Minden értékét és fényét veszti ennek az emléknek a maró, átható erejétől, és én egyre gyakrabban, újra az 19 732-es fogolynak érzem magam, örökös táborlakónak, akinek csak egy útja nyílik a szabadság felé – a krematórium kéményén keresztül.

Apa dünnyög valami nyugtatásfélét, és lassú, öreges, már egészen öreges lépteivel visszamegy a foteljához. A háta is meghajlott már, a feje egy csöppet reszket – istenem, hogy megöregedett egyszerre Genevičve halála után; de hát nincs mit csodálni, igazi, hű társa volt, egy egész életet leéltek egymás mellett… bizony, negyvenkét évet! Mennyire szánom őt, mennyire szeretem… “Szeretem? – kérdezem magam hirtelen, és összerezzenek, mintha ostorcsapás érne. – Na és ha nem? És ha nem eléggé?"
De nem, ez is milyen pokolian gaz kínzás! Aljas, undorító, embertelen, lealázó kínzás! Hogy mindenki az érzelmeim függvénye! De hát micsoda érzelem, micsoda akarat képes elviselni egy ilyen iszonyatos terhet megroppanás nélkül? Miért lehetne tőlem elvárni azt, amit a legerősebbektől sem lehetett?
“Kinek panaszkodsz? – kérdezem magamban. – Hiszen nincs kinek panaszkodni. Senki sem segíthet. Akár a vallatásnál. Akár a táborban. Akár a kőfejtő szörnyű, meredek létráján. Meggörnyedt hátamon a kőtömb elviselhetetlenül nehéz, de ha leránt a súly, elpusztulok magam is, és még másokat is pusztulásba sodrok – azokat, akik mögöttem jönnek. Kitartani, nem szabad leesni… Még egy lépés és még egy, és még egy és így tovább, végtelenül a kérlelhetetlenül perzselő napsugarak alatt vagy a jeges szélben…”
És ez mégsem ugyanaz. Az izmok végső soron mégis engedelmeskednek az akaratnak. De a szeretet? Az akaraton múlik, a legnemesebb, jó szándékon?
A szeretet… Robert-ral folytatott vitáinkban – és nagyon sokat vitatkoztunk az utolsó hónapban, amikor Robert hazajött Amerikából – én mindig azt erősgettem, hogy éppen ez a legszilárdabb, legmegbízhatóbb védelem, hogy az értelem nem mentheti meg a világot, az értelem éppen a pusztulásba kergeti a világot, és nem képes kiutat találni. Csupán a szeretet, a barátság, az ősi, egyszerű érzelmek, amelyek közvetlenül és erősen összekötik az embereket, és erőt adnak nekik az élet elviseléséhez, csak ezek képesek ellenállni a pusztulásnak és a káosznak.
– Egyetemes barátság? Egyetemes szeretet? – kérdezte gúnyos mosollyal Robert. – Lehet, hogy nem is volna rossz, de hiszen te nem erre gondolsz. Te egyszerűen csak szavakkal leplezed a megfutamodásodat a harcmezőről. Csak hadd tegye az emberiség, amit tud – de az én családom rendben legyen. Megdöbbentő, hogy a te tehetségeddel, a te lelkeddel, mindazok után, amit átéltünk, hogyan tudtál belesüllyedni a kispolgári mocsárba, hogyan válhattál ilyen önző egoistává, önelégült nyárspolgárrá!
Robert tudta, hogy nincs igaza, amikor ezt mondta. Nagyon is tisztában volt azzal, hogy gyűlölöm a kispolgárokat, akárcsak ő maga. Ami meg az önelégültséget illeti… De hát ő megint, mint mindig, mint a táborban, elérte, hogy az ő útját járjam, és nem valamiféle más utat… És még most sem tudom, helyes volt-e tőlem, amikor meggyőződésem ellenére azt tettem, amit ő akart. Talán meg kellett volna keresnem a magam útját… Különben mit tudtam én akkor! Amikor találkoztunk, én huszonhét éves voltam, Robert meg huszonhárom, mégis, a kettőnk kapcsolatában ő volt az idősebb, az erősebb. Robert szervezte meg a szökést a rabszállító vonatról, ő volt az egyik legbátrabb, legtalálékonyabb, legenergikusabb munkatársa a földalatti szervezetnek, ott, abban a Mauthausenhez tartozó táborban, ahová a Gestapótól kerültünk. Az ő hatására én is bátrabb, aktívabb lettem, és nyilván jobb és becsületesebb is. De mindaz, amit én a táborokban tettem, Robert miatt és Robert-ért történt. Most pedig ő ezt is az én hibámul rója fel… Persze, a maga szempontjából igaza van, meg tudom őt érteni.

Azt hiszem, nem helyes, hogy ennyit gondol erre… És főleg, hogy ilyen zaklatott… Ez az egész, úgy látszik, sokkal bonyolultabb, mint gondoltam… Különben mi mást várhattam volna?

Emlékek… Újabb emlékek… Milyen különös erővel ragyog a nap – ünnepien áradó, derűs fény! Hol vagyok? Hát persze, minden világos. A XIV. kerületben laktunk akkor, a forgalmas Alésia utcában. A kis Rose pedig, a fűszeres lánya mellettünk lakott, a Sarrette utcában. Tizenhárom évesek voltunk, ő volt az első szerelmem. Sohasem felejtettem el, mit éreztem, ha megpillantottam Rose-t, akár csak messziről is. Nem felejtettem el élesen csengő, de dallamos hangját – egy felnőtt lány hangja volt; beszédes, zöldes színű szemét, furcsa mosolyát –, amikor Rose elmosolyodott, azt hittem, haragszik. Sok mindent mégis elfelejtettem róla, de lehet, talán nem is tudtam. Most látom, hogyan jön felém a ragyogó napsütésben, kacéran oldalt hajtja a fejét, és érzem azt a gyermekkori érzést, az izgalom és a félelem, a boldogság és az égető szégyenkezés elegyét, amely egész életemben emlékezetes maradt számomra, és ugyanakkor az átértékelés keserű, fájdalmas érzését is érzem, a korábbi vitathatatlan emlékek pusztulásáét.
Mindenekelőtt csodálkozással tapasztalom, hogy Rose nem szép. A szeme valóban élénk és kifejező, még sincs benne semmi gyermeki báj – egy kis felnőtt nő szeme: kacér, kapzsi, csúfondáros. Ajka nagy és verteién, arca szürkés, nyaka hosszú, sovány, feje mintha túl nagy volna a törékeny kis testhez képest. A párizsi utca gyermeke, angolkóros, vérszegény, aki szinte a születése pillanatában ismeri már az élet minden titkát. Most már értem, miért nem tetszett Genevičve-nek, ha Rose társaságában látott.
Rose-on csípőre szabott, hihetetlenül rövid zöld ruha van, a szoknyarész helyén rövid, berakott fodorral, amely szinte semmit nem takar. Ráadásul annyira ki van vágva elöl is, hátul is, hónaljban is, hogy Rose, ahogy lépked, szinte meztelen, ez azonban csöppet sem zavarja – ez a divat, még az idősebb hölgyek is a lehető legrövidebbre szabatták a szoknyájukat, és mélyen kivágott dekoltázzsal járnak. Igen, épp itt jön egy, kövér, mint egy mopszli-kutya, ki van mázolva, egész bizsugyűjtemény fityeg rajta. Rose-zal utána nézünk, és kipukkad belőlünk a nevetés – milyen nevetséges, ezek a kövér lábak, a hurkás, hájas nyak és a dús keblek, és még divatos is akar lenni ez a vénség, legalább harmincéves, talán negyven is megvan. A nők szinte kivétel nélkül fiús frizurát viselnek, nullásgéppel nyírt tarkó, néhány tincs a homlok fölött. “Istenem, milyen ostoba divat!" – gondolom, a tizenhárom éves énem azonban nem lát, nem hall senki mást, csak Rose-t, és a szemében Rose a legszebb a világon. Elakad a szívverése, ahogy megérinti Rose kezét, és engem egyszerre olyan heves érzelem rohan meg – rémület és gyönyör elegye –, hogy megborzongok tőle. Ugyanakkor én – a mostani én – megérzem, milyen száraz, érdes Rose bőre, mennyire csomósak az ízületek a kezén, orromba csap az illata: borsból, fahéjból, olcsó, édeskés kölniből álló keverék… Elfintorodom ettől a furcsa egyvelegtől, és ugyan akkor eláll a lélegzetem az elragadtatástól.
Mégiscsak nagyon furcsa… Nekem mindig jó memóriám volt, mondhatni nagyon is jó, egész kora gyermekkoromtól kezdve. Apámat és Genevičve-et gyakran megdöbbentettem, hogy a legjelentéktelenebb és számomra nem is túl érthető jelenetekre és beszélgetésekre is emlékeztem, amelyeket ők, a felnőttek már rég elfelejtettek. Gyakran megesett, hogy valami régi melódia vagy halvány, szállongó illat – különösképpen az illatoknak volt a legnagyobb hatalmuk, hogy feltámasszák a múltat! – már elfelejtettnek hitt képeket idézett emlékezetembe. Sohasem voltak azonban ezek ilyen különös visszaemlékezések, mint most, amikor felidézek, vagy helyesebben világosan látok olyasmiket, amikre soha nem emlékeztem és amiket, bár a szemem láttára zajlottak le, igazából nem is láttam. Itt van ez az eset a kis Rose-zal. Mintha csak a moziban néznék egy filmet, amelynek én vagyok a főszereplője. És a hős élményei azonosak az enyémekkel. Mire emlékeztet ez? Hiszen ez… igen, leginkább az agyba ültetett elektródákkal végzett kísérletekre emlékeztet… vagy nem is feltétlenül beültetett elektródák, csak a koponyára felerősített receptorok… De hát csak így, egyszerűen, se ez, se az… vagy talán ez az átkozott sugárzás mégiscsak behatol ide valami minimális mértékben, és ilyen módon jelentkezik a hatása? Persze, hát hogyisne hatolhatna be, hiszen ez egy egészen közönséges villa, csöppet sem hasonlít egy atomóvóhelyre!

Istenem, milyen nehéz! A pszichikuma teljesen tragikus felfogásra van hangolva. Azonkívül ahogy egy tudóstól várható is, megpróbál a jelenség lényegéig hatolni… Én meg már elfáradtam, annyira, hogy… De hát nincs mit tenni, folytatni kell…

Honnan, honnan ez a különös bizonyosság, hogy az akaratom, a szeretetem hatalma ellenállhat a világpusztulásnak? Micsoda ostobaság, ha jól meggondoljuk! Hiszen amikor Robert-ral vitatkoztunk, egyáltalán nem erről volt szó. Gyakran vitatkoztunk az utóbbi időben, és többnyire mindig ugyanarról. Arról… – hm, hogyan is lehetne ezt pontosabban megfogalmazni? – arról, hogy mit tegyen az ember, minden egyes ember, ha látja, hogy a világ a pusztulás szélén áll. Arról pedig, hogy a világ katasztrófa előtt áll, napról napra szilárdabban meggyőződtem. Kezdve Hirosimától. A kísérletek Bikini-szigetén és a japán halászhajó tragédiája, Korea és Algír a mi “ultráink" plasztikbombái, a néger-lincselések Amerikában – mind ugyanannak a láncnak a láncszemei voltak, ugyanannak a halálos betegségnek a tünetei, amely az emberiséget fenyegette: a megosztottságé, a kölcsönös meg nem értésé és bizalmatlanságé.
A világ elpusztul ettől a megosztottságtól, és semmiféle kiáltvány nem mentheti meg, ha ezerszer helyes volna is minden szava.
Csak az ember bensőjében születhet meg az ellenállás, csak a szeretet és a barátság segíthet feloldani a bizalmatlanságot és az esztelen ellenségeskedést.
Robert ugyanúgy vélekedett erről, mint mindig: együttes erőfeszítések… ha a világ minden embere… és így tovább. Ezt már a táborban is hallottam tőle. Engem individualistának, egocentrikusnak, egoistának nevezett – szóval teljes intellektuális szitokkészletét rám zúdította a magamfélékre. Én viszont azt mondtam, hogy nincs semmi kilátástalanabb ebben a mi megosztott és ellenségeskedő világunkban, mint ezek a mitikus közös célok. Mi sem nehezebb, mint az embereket cselekvésre késztetni a saját érdekünkben, ez régóta ismeretes. Most pedig még nehezebb: hiszen a jó és a rossz fogalma most olyan ellentmondásos, annyira szeszélyesen zavaros, amilyen még sohasem volt az emberiség történelme folyamán. Én nem vagyok filozófus, se politikus – nem abban az értelemben, hogy nem érdekel a filozófia és a politika, hanem hogy semmiféle önállóságra nem törekszem, ami a világ problémáinak megoldását illeti –, ehhez sem az elméleti felkészültségem, sem a gyakorlati tapasztalatom nem elegendő. Sokat olvastam, sok mindent átéltem, ez igaz, de nem tanulmányoztam speciálisan ezeket a kérdéseket… szóval egyáltalán, erről még magyarázkodnom sem érdemes. Egyszerűen csak az a helyzet, hogy én – lángész nem vagyok, közönséges, átlaglakosa vagyok a Föld bolygónak. És azt látom, hogy ez az én szeretett, gyönyörű Földem a szemem láttára változik radioaktív pusztasággá.
Én, Claude Lefčvre, aki az első világháború küszöbén születtem, részt vettem a másodikban, porszem, fűszál, hangya – mit tehetek én, hogy megakadályozzam az iszonyatos, esztelen katasztrófát? Azt látom, hogy a politikusok sehogy sem képesek megegyezni egymással, a veszély pedig egyre nő, és a katasztrófa bármely pillanatban bekövetkezhet. Mit tegyek? A világot nem menthetem meg, nem vagyok isten. De azt gondolom, hogy legalább az emberiség egy részét meg lehet menteni a pusztulástól…
– És te ezt egymagád meg tudod tenni? – kérdezi Robert, világosan hallom a hangját.
– Igen, a magam kis frontszakaszán egyedül. Mindenki törődjék a maga ellenállási gócpontjával, a maga szakaszával. Ha mindenki, vagy legalábbis sokan megteszik ezt, lehet, hogy az emberiségért vívott harc nem fog ugyan teljesen győzedelmeskedni, de a végleges kudarcot, az általános szellemi pusztulást el lehet kerülni. A világot nem mitikus “együttes erőfeszítésekkel" lehet megmenteni, ezzel a papirosízű fegyverrel, amely a semmibe vagdalkozik, hanem a saját konkrét ügyünkért érzett egyéni felelősséggel. Én itt állok, és védelmezem ezt a pontot, ezeket az embereket, akikért felelek, és akikkel kapcsolatban állok.
– Ostobaság! – kiabál Robert. – A közkatona pszichológiája, aki meg van győződve arról, hogy a vezérkarban semmihez nem értenek.
– És te meg vagy győződve arról, hogy értenek a dolgukhoz?
– Nem túlságosan. De csupán közlegények soha nem nyertek háborút, még ha mindegyikük a végsőkig védte is a maga frontszakaszát. Visszavonultak vagy elpusztultak. De nem győztek.
– Én nem fogom harc nélkül megadni magam. Frontméretekben viszont nem tudok harcot folytatni. Én csak a magam lőállásáért felelek.
– Amit te csinálsz, az nem harc! Az megfutamodás! Miféle leállásról beszélsz? Egyszerűen csak azt ajánlod, hogy mindenki bújjon a házába, és ki se dugja az orrát. És még képmutató is vagy: neked magadnak van telepatikus kapcsolatod a hozzád tartozókkal, de nagyon is jól tudod, hogy másoknak nincs. Tegyük fel, hogy te megmenekülsz, és Constance is meg a gyerekek, na és a többiekkel mi lesz?
Emlékezés ez – vagy folytatódik most a beszélgetés? Hát persze, mi is ütött belém? Robert itt ül mellettem a könyvtárszobában, arcára ugyanaz a zavaros, baljós fény hull a poros ablaküvegen keresztül.
– Észre se vettem, hogy bejöttél – mondom bizonytalanul, és egyszerre valami furcsa fáradtságot érzek. – Aludtam volna?
– Igen, aludtál. És beszéltél álmodban – mondja Robert. – Még alvás közben is folyton velem vitatkozol.
– Állandóan ez jár a fejemben. Te ezt csodálod?
– És hogy gondolod most: győztél a vitában? – kérdezi Robert, és mereven a szemembe néz.
Úgy érzem, mintha roppant súly nehezednek a mellemre és a fejemre. Nehezemre esik a szó:
– Nem tudom, győzelemnek lehet-e nevezni. Nem ezt vártam. Még most sem értem, miért maradtunk életben.
– Nem hiszel már az adottságodban?
– Nem erről van szó… Annak, ami most történik velünk, semmi köze nincs a telepátiához…
– De van. Hiszen más magyarázat nincs. Úgy látszik, te magad sem ismered a képességeid határait. Te, ugye, nem akartál az elmélettel foglalkozni, és most csak azt tudod, amit a személyes tapasztalat nyújtott. A személyes tapasztalat azonban mindig korlátozott, még a te esetedben is.
“Valóban – gondolom –, mit is tudunk a telepátiáról, ráadásul ilyen rendkívüli körülmények között? Ki mondhatná meg előre, hogy a normális körülmények között kialakuló szilárd és mély telepatikus kapcsolat hogyan fog alakulni egészen szokatlan, rendhagyó körülmények között, teljesen megváltozott környezetben, amelynek a sajátosságait nem vizsgálták még (és megvizsgálják-e valaha)? És milyen rendkívüli, iszonyatos, elképzelhetetlen körülmények! Még csak nem is arról van szó, hogy milyen hatással van ránk a sugárzás (bár lehetetlen, hogy ne lenne hatással ránk, ebben biztos vagyok), hanem a mi végtelen, reménytelen magányosságunkról; arról, hogy az élet morzsányi szigete vagyunk, amely csodálatosképpen épségben maradt a sötétség és a halál óceánjában… És meddig? Ki tudja?"
– Na, gondold csak végig nyugodtabban és logikusabban! – lép közbe ismét Robert. – Miért is ne lehetnének más “szigetecskék"? Akár telepatikus alapon is? Hiszen nem egy ember van a világon, aki telepatikus kísérleteket végzett, és ugyanakkor a barátság és a szeretet erős szálai fűzték másokhoz. Itt van például India – a jógik elképesztő kísérleteket végeztek: nem csupán a táplálékot és a vizet tudták hosszú időn keresztül nélkülözni, hanem még az oxigént is. Miért ne tanulhatták volna meg, hogy ellenálljanak a sugárzásnak?
– A jógik… lehetséges… – hagyom rá kelletlenül. – De hát India olyan messze van…
– Az is lehet, hogy itt, Franciaországban, valahol a közelben vannak olyanok, akik ugyanazt elérték, amit te.
Közben egyre csak árad befelé a könyvtárszoba magas ablakán az a poros, zavaros fény. Magam előtt látom Robert barna bőrű, éles metszésű arcát, csillogó barna szemét. Nehéz megmozdulnom, csak heverek a fotelban, mintha láthatatlan láncok fognának. Megpróbálok felállni, és nem tudok. Mi van velem?
– Emlékezz csak vissza – mondja Robert a szemembe nézve –, nemrég együtt olvastunk azokról a rejtélyes Niue-szigetekről, ahol az emberek már régóta, talán öröktől fogva gyilkosán magas fokú radioaktív sugárzásban élnek és virulnak. Magas termetűek, erősek, szépek; egészséges, teljes értékű gyermekeik születnek. Ki tudja, talán vannak emberek, akik már sugárvédelemmel születtek. Nyilván nem sok ilyen lehet, de talán több, mint amennyit ŕ priori feltételeznénk. Ahhoz elég, hogy az emberiség ne tűnjék el a föld arculatáról.
– Lehetséges… – motyogom. – És aztán? Várjunk? Tűrjünk? Reméljünk?
– A te feladatod – Robert nem veszi le rólam a szemét, ez a mozdulatlan, állhatatos pillantás szinte valóságos súllyal nehezedik rám –, a te feladatod éppen az, amit te magad az imént megjelöltél magadnak: felelni a magad szakaszáért. Ha te képes leszel megőrizni bennünket, megvédelmezni ezt a támaszpontot, akkor győztesként kerülünk ki a harcból.
– De miért? – tiltakozom bágyadtán. – Honnan van benned ez a bizonyosság, hogy mások is vannak, hogy van remény az emberiség számára?
– És te? – kérdezi Robert, és nem mozdítja el rólam súlyos pillantását. – Te magad talán nem hiszel ebben?
Egy pillanatra tökéletesen tisztán érzem, szinte látom: Robert tud valami rettentő fontosat, amit elrejt előlem. Ez a világos, tévedhetetlen megérzés úgy megdöbbent, hogy beleremegek, és szeretném megkérdezni: “Mi az?" Robert azonban egyszerre kedvesen elmosolyodik, végigsimítja a homlokom, és megnyugtat:
– Na mi baj? Mi van veled? Nyugodj meg! Aludnod kell!
És továbbra is érzem benne ezt a rejtélyes tudást. Még azt is végig tudom gondolni, hogy: “Na és ha az a függöny, ott a dombon álló házban…" De aztán az édes, boldog fáradtság elmossa a gondolatokat. Alomba hullok. Túlságosan elfáradtam.
Amikor felébredek. Valérie ül előttem. Nem sokáig alhattam, a nap ugyanolyan magasan áll, a szobát ugyanaz a sárgás, zavaros fény önti el, mégis pihentnek, frissnek érzem magam. Könnyedén felállók a fotelból.
– Valérie – szólalok meg –, milyen jó, hogy eljöttél! Már nyugtalankodtam, hogy oly sokáig nem láttalak.
Valérie rám emeli mandulavágású, csillogó szemét. Nagyon sápadt.
– Claude – mondja, és halkan köhint egyet, mintha a torkán akadt volna valami. – Claude, én rájöttem, hogy hibát követtem el. Nem kellett volna…
Valérie-val mindig fél szóból is megértettük egymást. Valódi telepatikus kapcsolat nem volt köztünk, de mindent tudtunk egymásról, ahogy az egymást nagyon szerető, egymáshoz nagyon közelálló emberek ismerik egymást. Egyforma volt a gondolkodásunk, egymás szavába vágva, ugyanazokkal a kifejezésekkel fejeztük ki a gondolatainkat, és ez mulatságos, ugyanakkor megindító dolog volt. Tévedhetetlenül megéreztük egymás apró hangulatváltozásait. Az alatt a négy év alatt, míg együtt éltünk, nem történt egyikünkkel sem semmi szerencsétlenség, de úgy hiszem, hogy ha valamelyikünkkel valami történt volna, a másik azonnal megérzi.
Ezt a széttéphetetlennek tűnő kapcsolatot szakította meg távollétem hosszú időszaka. Először a katonáskodás… bár kaptam tőle leveleket… olyan gyöngéd és kétségbeesett leveleket írt az én Valérie-m, hogy éjszakánként csöndesen sírdogáltam a szerelemtől, a bánattól, a gyötrelmes aggódástól, hogy annyira magányosnak, annyira védtelennek és sebezhetőnek tudtam őt… Azt hiszem, a telepatikus képesség elsősorban a Valérie utáni bánkódás, a féltés és a szüntelen aggódás hatására ébredt fel bennem. Amikor fogságba estem, abbamaradt a levelezés… Akkor nem tudtam, miért, hiszen a többieket megkeresték a Vöröskereszt útján, leveleket, csomagokat küldtek nekik… Aztán, a háború után megtudtam: Valérie meg volt győződve arról, hogy meghaltam, hiszen ezt mondta neki Henri Duvernois, aki saját szemével látta, amint egy akna felrobbant azon a helyen, ahol álltam. Ez majdnem igaz is volt – csakhogy a robbanást megelőző pillanatban sikerült beugranom egy kis gödörbe, amit előrelátóan ástam magamnak; igaz, egészen elkábultam, némi föld is hullott rám, de még az eszméletemet sem vesztettem el, bár sokáig nem tudtam kimászni a gödörből, annyira elerőtlenedtem. Aztán a németek azonnal előretörtek, mi sietve visszavonultunk északnak; még vagy tíz nap harc, és május 23-án már hadifogoly voltam.
És akkor történt, ott, amikor semmi hírt nem kaptam Valérie felől, a fájdalmak és kétségek közt hánykolódva, elkezdtem látni. Emlékszem, még csak meg sem lepett különösebben, végül is valahogy meg kellett tudnom, mi van Valérie-val; nem lehet, hogy teljesen megszakadjon a kapcsolat vele, a saját énem egy részével! Szóval bármilyen módon… Egy dolog bántott csak, hogy ritkán látom Valérie-t, nagyon keveset, semmit nem tudhatok meg róla, semmit nem kérdezhetek tőle.
Úgy kezdődött, hogy 1940 szeptemberében, egyszer a barakk ablakánál ültem. Apró szemű szürke eső szitált, gyorsan sötétedett. Mozdulatlanul bámultam az ablak alatti hosszúkás tócsát – kissé hólyagos volt az esőtől, megcsillantak benne a táborkapu halvány fényű lámpásai –, és hirtelen mindez eltűnt, és megpillantottam Párizst és Valérie-t.
Kezdetben ez kellett hozzá – ülni és valami csillogót nézni, vagy keresztbe tett kézzel, szorosan összefont ujjakkal feküdni.
Később megtanultam, hogy szinte egyik pillanatról a másikra magamba merüljek, pusztán az akaratom megfeszítésével, minden segédeszközt mellőzve.
Igen, a világos, esti sugarak fényében megpillantottam Valérie-t. Lassan lépkedett az Anatole France rakparton. Gyakran jártunk arra kettesben, nem messze laktunk, a Solferino utcában. Jól láttam az arcát, egyenesen felém jött. Valérie lefogyott, megsápadt, szemében valami számomra ismeretlen, riadt kifejezés tükröződött, mint aki egy szakadék szélén áll, és már elhatározta, hogy leugrik. Összeszorult a szívem, és felkiáltottam: “Valérie! Valérie!" A látomás abban a szempillanatban eltűnt. Ráadásul még jól le is tolt a német őr, hogy mit ordítozom, mint egy őrült.
Elég soká került sor arra, hogy másodízben láthassam Valérie-t, már tavasz volt. Akkor ő már persze férjhez ment, de én abból a percnyi látomásból erről nem tudhattam. Valérie a szobánkban ült, és idegesen nézegetett ki az ablakon. Meglepett, hogy milyen jól fésült, hogy szép, kék pulóver van rajta, amit én nem ismertem. Meglepett és elszomorított, bár rögtön megszidtam magam, hogy ilyen önző vagyok.
Hosszú évek múltak el, egy egész élet, de a lelki kapcsolat Valérie-val nem szakadt meg. Különben Valérie nem is lehetne itt, a Fénykörben… Hirtelen eszembe jut, hogyan pillantottuk meg mi négyen Valérie-t. Csodálatos volt.
Négyesben – én, Constance és a gyerekek – autóútra indultunk Dél-Franciaországba. Egy ízben egy folyóparti kis ligetben éjszakáztunk. Voltak felfújható matracaink és párnáink, úgyhogy nagyszerűen berendezkedtünk, az éjszaka is csöndes, derült volt. A telihold majdnem a zeniten volt, amikor valószínűtlen, fehér ragyogásban megpillantottam magam előtt Valérie-t. A külseje megdöbbentett. Tarkabarka köpenyke volt rajta a hálóing fölött, meztelen lábán papucs. Arca beesett volt, szeme duzzadt a könnyektől.
– Claude – mondta remegő hangon –, Claude, olyan szomorú vagyok, olyan magányos! Claude, drága Claude… Charles meghalt, épp az imént. Telefonon közölték. A műtőasztalon halt meg. Claude, én nem bírom ki egyedül.
Nem nézett rám, hanem valahová egyenesen maga elé meredt, s a kezét tördelte görcsösen, így maradt vagy két percig, aztán eltűnt.
Megfordultam, és láttam, hogy Constance nem alszik. És hogy ő is látta.
Natalie és Marc távolabb, az autónál feküdt. Most felkeltek, és odajöttek hozzánk.
– Ki volt ez? – kérdezték ijedten. – És hova tűnt?
Ők soha nem látták azelőtt Valérie-t. Mégis pontosan leírták az öltözékét, az arcát – már amennyire olyan távolról szemügyre vehették. Constance-szal némán összenéztünk, nem tudtuk, mit mondjunk. Végül is Constance a maga szokott nyugodt hangján kijelentette, hogy reggel majd mindent megmagyarázunk.
Másnap Toulouse-ból felhívtam Valérie-t. Minden beigazolódott. Kérdeztem, ne menjek-e oda. Valérie hallgatott egy darabig, aztán azt mondta, hogy nem kell.
– Nem, igazán nem kell – ismételte. – Először azt hittem… de csak még nehezebb lesz, ha te… Nem, ne gyere, köszönöm, Claude.
Ez egy éve történt. Hogy élt ez alatt az év alatt? Ő nem telefonált nekem, én sem törekedtem, hogy lássam őt, se rendes, se telepatikus módon. És most itt van, a Fénykörben. Természetesen ez nem véletlen.
Azt azonban rögtön megértem, mi rejlik a szavai mögött: “Hibát követtem el" – megértem, és megdermedek a borzalomtól, hiszen azonnal belátom, hogy Valérie-nak igaza van. És hogy nem leszek képes őt megtartani.
Valérie nagyon halkan és nyugodtan beszél, de én úgy érzem, minden szava kalapácsként veri a szívemet – annyira fáj és szorong a bánattól és a félelemtől.
– Nem érdemes rám pazarolnod az erődet, Claude. Jól érzem én, hogy erővel kényszeríted magad, hogy szeress. Tudom, mit jelent számomra, ha nem tudsz többé szeretni. De ez ne szomorítson el. Elfáradtam, Claude, nagyon elfáradtam. És igazán senki nem hibás, senki, egyedül én magam.
– Az isten szerelmére, miben vagy te hibás, Valérie? – kiáltok fel. – Olyan fiatal voltál, háború volt, teljesen magadra maradtál. Én meg tudom érteni… Legalábbis most mindenesetre megértem… Akkor túl fájdalmas volt…
Valérie a fejét rázza. Az arca valóban nagyon fáradt, de fiatal. Az első napon nem néztem meg alaposabban, nem olyan volt a helyzet. Később aztán ugyanolyan szépnek és fiatalnak láttam, mint korábban. Senki nem mondaná, hogy egy hónap múlva negyvenhat éves lesz. Lesz?… Megint elfog a szorongás. Olyan érzés ez, mintha hegymászó volnék, és teljes erőmből kapaszkodnék a kötélbe, hogy megtartsam a szakadék fölött a társamat, de a kötél csúszik, egyre csúszik… Ráadásul világos, hogy magam vagyok az oka, a közöny és a gyengeség nem engedi, hogy úgy tartsam a kötelet, ahogy kellene. Még csak nem is a félelem – hiszen engem magam nem fenyeget a halál, én nem zuhanhatok a szakadékba…
Különben… nem is tudom, mi lesz velem, ha mindenki… Istenem, mik járnak a fejemben! Ha mindenki elmegy, mit akarok én akkor? Kibírnék vajon egy ilyen megpróbáltatást?
Valérie feláll, és végtelenül ismerős mozdulatokkal keresztbe teszi a karját a mellén, tenyerét a vállára simítja. A keze se változott – sima, barna bőrű, keskeny, ujjai hosszúak, kissé elkeskenyedőek. A jobb kisujján vékony, fehér forradás – egy gyerekkori mély vágás nyoma… Látom a fülcimpáján az alig észrevehető kis lyukat, és eszembe jut az a reggel a folyóparton és a türkizköves fülbevaló.
– Claude, kedves! – mondja egyenesen az arcomba tekintve.
Látom az apró arany szikrákat barna szembogarában, szeme fehérje kékes árnyait, külső szemsarkában az árnyalatnyi festéket, amely megnyújtja a szem rajzát… Olyan ismerős, annyiszor láttam álmomban és a valóságban az én Valérie-m szemét. És egyszerre megkönnyebbülök. Az, amit Valérie mondani akar, értelmetlenség, nyilvánvaló értelmetlenség. Egész életemben szerettem, és most is szeretem. Constance-nak igaza van – mindkettőjüket szeretem. Constance-szal azonban más volt a helyzet, egészen más. A magányosság gyötrő félelme volt. Számítás volt – nem önző, anyagias számítás, hanem annak az embernek a bonyolultabb lélektani számítása, aki sok mindent átélt, elszenvedett, és nem tud meggondolások nélkül, az összes körülmények figyelembevétele nélkül cselekedni. Valérie-val nem számítgattam – boldog voltam, fiatal, erős, és ezek voltak életem legszebb évei.
És ha nem jött volna a háború… Igen, épp ezt mondta anyám is a kórházban, röviddel a halála előtt: “Mindenben a háború a bűnös, kisfiam. Hiszen tudod, milyen volt Fernand: olyan jó, vidám és figyelmes. Megszülettél te, és minden olyan szép volt. Elhatároztuk, hogy lesz még egy kislányunk is. És aztán jött a háború… Mindent tönkretett a háború, mindent összetört… Ha nem jött volna a háború…"
Igen, ha nem jött volna a háború… Boldogok lettünk volna Valérie-val, továbbra is ott dolgoztam volna Armigny professzor laboratóriumában… Igaz, sok más nem történt volna meg. A telepatikus kísérletek… vagy talán valami mégis ráterelt volna erre az útra? Nem volna Natalie és Marc… Constance valaki máshoz ment volna férjhez… Ettől a gondolattól egyszerre megfájdult a szívem.
Valérie a vállamra teszi a kezét.
– Így áll a dolog, Claude – mondja. – Mindkettőnket nem tarthatsz meg. És a mérleg nem az én oldalamra billen. Magad is megértheted: én a múlt vagyok, Constance a jelen. Velem mindössze négy évig voltál…
– És a háború hat éve, a fogság, a táborok!
– Az más… Az már csak emlékezés… Vele viszont tizenkilenc év. A tudatos életed fele.
A fejem rázom, szabadulni akarok a nyomasztó lidérctől. Úgy tűnik, nem is Valérie beszél, hanem én magam, a bensőmben folyik ez a veszélyes és becstelen vita a lelkiismeretemmel. De Valérie itt áll előttem, és a vita kimenetétől függ az élete. A kötél csúszik, egyre csúszik…
– Egyébként nem is Constance-ról van szó – folytatja Valérie. – Én tudom, hogy ő mindent megért, és az ittlétem nem nagyon zavarja. De gondold csak meg magad: mi végre maradjak?
Megrökönyödve nézek rá: hiszen ő maga mondta, hogy tudja.
– Igen, persze hogy tudom – mondja Valérie.
Ennyire kiterjedt hát a kapcsolat? De hát akkor miért nem láthatom tetszés szerint a többieket? Nem tudom például, hol van most apa. Azt sem tudom, mire gondol Valérie. Ezek szerint csak a visszakapcsolás működik? Ők rejtve vannak előttem, én viszont teljesen átlátszó vagyok a számukra? Ez a legrosszabb, ami ebben a helyzetben előadódhat.
– Claude, én így képtelen vagyok – mondja gyengéden, de határozottan Valérie. – Te tudod, milyen vagyok. Nem nagyon változtam az évek során. Milyen érték maradt számomra – így ahogy vagyok – ebben a világban? A te szerelmed? Istenem, Claude, én nem teszek neked szemrehányást, értsd meg, de hiszen te is tudod, hogy ez csak kísértetszerelem, emlékezésszerelem. Nekem ez kevés. Még a normális világban is kevés volna. És itt… Claude kedves, én itt megfulladok. Szerelemről beszéltem, mert neked ez nagyon fontos. De hiszen itt egyáltalán semmi nincs, csak a szorosan bezárt ajtók és ezek a baljós, poros ablakok. Nincsenek dombon kanyargó utak, nincs hűvös szellő, se folyó – mindez ott van, az ablaküvegen túl, nem valóság, hanem mint valami díszlet. És mi magunk – mi talán valóság vagyunk? Ide bezárva, nem tudni, hogyan és mi célból?
– Valérie, könyörgök, nyugodj meg! – nyögtem ki nagy nehezen. – A mi menekvésünk kulcsa, hogy tűrjünk és reméljünk.
– Tűrni, milyen alapon? – kérdi szenvedélyesen Valérie, és az arca egészen fiatal, mint a távoli múltban. – Remélni, micsodát? Claude, ne áltasd magad! A világ elpusztult, és mi véletlenül túléltük. Ha még maradtak is élők a földön, ugyanolyan nehéz eljutni hozzájuk, mint valami idegen bolygó lakóihoz. Én minek is? Jó, akkor nem heten leszünk, hanem kétszer, háromszor, négyszer annyian – és utána? A halál vesz körül bennünket. A szörnyű, értelmetlen, szűk, szigorúan körülhatárolt világból kilépni nem lehet. Még ha egyesülne is két-három elszigetelt csoport, mire jutnának? Minden távlat lezárult.
Valérie beszél? Nem, nem lehet, ezek nem az ő szavai, ő egészen más. Ez a bensőm hangja. Hideg, alattomos, irgalmatlan. De hiszen ez az igazság. Miben reménykedem?
– De én szeretlek téged, Valérie! – mondom makacsul. – Nem engedlek el… nem egyezhetem bele, hogy elmenj… egészen…
Valérie elmosolyodik, és ettől az idegen, hideg, merev mosolytól végigborsódzik a hátam.
– Szeretsz? – mondja. – És biztos vagy abban, hogy ez szerelem? És nemcsak a magánytól való félelem? Vagy a pusztulástól? Hiszen nemcsak a mi életünk függ attól, hogy igazán szeretsz-e minket, hanem a tiéd is. Mi lesz veled, ha mi mind elmegyünk?
A kötél csúszik, és a mélység felé húz engem is. Akár elengedem a kötelet, akár szorítom a végkimerülésig, mindegy, mindenképpen elpusztulok velük együtt. És senkit nem menthetek meg…
– Látod, magad is rájöttél – mondja együttérzően Valérie, és az ajtó felé lép. – Isten veled, Claude. Nincs mit tenni. Nem bírom tovább.
Valérie lassan siklik az ajtó felé, mintha a padló fölött lebegne. Nincs erőm megmozdulni, nincs erőm kiáltani, agyam azonban rendkívüli erőfeszítéssel dolgozik. Most mi lesz? – gondolom. – Ha kinyitja a verandaajtót, akkor… Különben egy közönséges ajtó védelmet tudna-e nyújtani a sugárzás ellen, ha nem volna a Fénykör? De akkor… akkor ebből logikusan következik, hogy kimehetünk a házból, szabadon járkálhatunk… Akkor Valérie elmenetele semmit nem jelent, én szeretem őt, és szeretni fogom…"
– Nem, nincs igazad – látom, hogy Valérie mondja ezt, ajka mozog, de a hang bennem csendül –, én egészen elmegyek… örökre… A többiek pedig nem mehetnek ki. A Fénykör nem mozog. Aki elmegy, kizárja magát a Kör védelméből… Isten veled, Claude!
Olyan ez az egész, mint egy lázálom. Én továbbra is mintha megkötözve lennék, Valérie pedig továbbhalad az ajtó felé, lassan, mintha siklana. Aztán könnyedén, váratlanul könnyedén feltárul az üveges ajtó, Valérie sziluettje egy pillanatra élesen kirajzolódik a távoli, zöld dombok és a ragyogó, tiszta égbolt háttere előtt. És máris becsukódik az ajtó. Látom, hogy Valérie felszegett fejjel végigmegy a verandán, leszalad a lépcsőn – és eltűnik.
A bénultságomat hirtelen kibírhatatlanul éles, görcsös szívfájdalom oldja fel. Ugyanezt a fájdalmat éreztem sok évvel ezelőtt, a Solferino utcai szobánkban, amikor megértettem… Az ajtóhoz ugróm. Valérie már nem látható. Ki akarom nyitni az ajtót. Ekkor meghallom Constance hangját, és hirtelen visszafordulok.
– Hagyd, Claude – mondja nyugodtan és szomorúan. – Már nem tudod visszahozni. És nem kell búsulnod. Valérie-nak igaza van: a múlt elmúlt.
– Te… te hallottad? – nyögöm ki nagy nehezen, és össze kell szorítanom az ajkam, hogy ne kiabáljak.
– Én most mindent hallok – feleli Constance ugyanolyan lassan és szomorúan. – Claude, nyugodj meg. Tudom, hogy nehéz neked. De… gondolj a többiekre. Ránk.
– És te biztos vagy abban, hogy érdemes erre gondolni? – valósággal ordítok. – Hiszen hallottad! Valérie-nak igaza van! Én már magam sem tudom, szeretlek-e titeket, vagy csak a veszteségtől félek. Magam sem tudom, van-e remény vagy nincs. Nem bírom tovább… Fogytán az erőm… Bocsáss meg nekem, Constance, ha tudsz!
Constance átölel, megsimogatja a fejem. Ó, ez a gyöngéd, erős, meleg kéz! Milyen régóta ismerem, mennyi boldogságot adott nekem! Most azonban ez sem képes megszabadítani a fájdalomtól, a félelemtől, a bűntudat és tehetetlenség maró érzésétől.
– Constance – motyogom, arcomat a vállához szorítva –, drága Constance, azt hiszem, ez már a vég! Nem tudom tovább csinálni, és minek is?
Constance gyengéden kiszabadítja magát, tenyerébe fogja forró, nehéz fejemet, a szemembe néz nagy, világosszürke szemével.
– Elfáradtál, nagyon elfáradtál – mondja. – Aludnod kell.
– Nem tudok aludni! – ellenkezem. – Hogy is tudnék most elaludni!
És ekkor rajtakapom magam, hogy álmos vagyok. Aludni akarok, és többé nem felébredni. Constance aggódva vonja fel egyenes szemöldökét.
– Hívom Robert-t – mondja.
Igen, persze, Robert. Tulajdonképpen milyen különös, hogy éppen én vagyok a Fénykör középpontja! Én, és nem Robert vagy Constance. Igaz, a képességek bennem voltak a legfejlettebbek. Legalábbis mostanáig – most minden megváltozott. Ettől függetlenül azonban Robert és Constance jóval erősebb nálam, nyugodtabb, magabiztosabb. Ők megtartanák a Fénykörükben mindazokat, akiket meg akarnak tartani. Ők nem tévednének az érzelmeikben, nem kezdenének szégyenletes és bűnös módon ingadozni, másokat halálra ítélni a maguk gyávaságával és határozatlanságával. Nekem nem megy. Rendben van, megkaptam istentől vagy ki a csodától ezt a különös adottságot. De hát ettől nem lettem se jobb, se erősebb. Könnyebb volna, ha mondjuk, számtani zseni volnék, ha villámgyorsan tudnék számolni. Ez semmire nem kötelez. Az én adottságom azonban rengeteg dologra kötelez. Ez a képesség lángészt igényel. Én pedig, úgy, ahogy vagyok, nem vagyok méltó erre az adottságra. Miről is van szó? Csak arról, hogy kigondoltam ezt a Fény kör-elméletet? De hát én voltam valóban? Hiszen én egyáltalán nem ezt vártam, Robert, te jól tudod…
Most már egyenesen Robert-hoz beszélek. Constance elment, Robert előttem áll, nagyon sápadt és elgyötört.
– Mindent tudok – mondja csendesen. – Később majd beszélgetünk, megvitatjuk, mi legyen. Most aludnod kell. Feltétlenül. Feküdj le ide a díványra.
Engedelmesen lefekszem. Robert lehúzza a vastag, sárga vászonrolót, a szobában szinte teljes a sötétség.
– Aludj – mondja Robert fölém hajolva.
– Ne gondolj semmire. Amíg alszol, semmi baj nem lesz. Kialszod magad, és rendbe jössz.
“Különös, hiszen ez egészen olyan, mint a hipnózis – gondolom az álom küszöbén.
– Korábban Robert nem tudott engem hipnotizálni…" Elalszom.

Túlságosan izgatott. Rosszabbak az idegei, mint gondoltam. Adjak be aminazint? De az elronthatja az egészet… Nem, hadd aludjon… Istenem, de fáradt vagyok! Nem gondoltam, hogy ilyen nehéz lesz… Hány óra? Fél négy… Néha azt hiszem, nem bírom tovább… elszorul a szívem, ha ránézek. Milyen szörnyű néha az arca! De hát mit tegyek? Mit tegyek?

Felébredek. A könyvtárszobában már egészen sötét van. Azonnal eszembe jut minden, és felülök a díványon. A Valérie-ra való emlékezés azonban már nem okoz olyan elviselhetetlen fájdalmat. Erősebbnek érzem magam, és úgy gondolom, hogy van még értelme a küzdelemnek. Csak végig kell gondolni, hogyan tovább. Meg kell beszélni Constance-szal és Robert-ral. Tanácskozni kell. Szégyellem magam Constance előtt az iménti csüggedési és gyengeség! roham miatt, de Constance mindent megért, ő olyan okos és nyugodt…
Ülök a sötétben, és Constance-ra gondolok. Jó érzés rágondolni, menedék és pihenés. Ismeretségünk első napjától fogva Constance volt a menedékem, a fájdalom és a magány hidege ellen, és én ezt a menedéket kerestem benne, amikor még nem is tudtam, mi vonz ehhez a magas, világos hajú lányhoz, aki mindig olyan nyugodt, jó és kedves. Igaz, ostoba és csúnya dolog, hogy egy harminckét éves férfi, aki mögött nehéz, bonyolult, feszült életút áll, egy lánynál keres védelmet és támogatást, aki épp hogy betöltötte a tizenkilencet, és aki isten tudja, miféle borzalmakat élt át maga is. De azt is figyelembe kell venni, hogy az élet, a háborús évek élete meghaladta az erőimet. Ha nincs Robert, nem bírtam volna ki. Megőrültem volna, nekiugrottam volna az árammal töltött kerítésnek – vagy nem tudom, mit tettem volna, öt év a táborokban! Aki ezt nem tapasztalta a saját bőrén, nem értheti meg. Lehet, hogy még a táborlakók se mind értik, sokan megerősödve kerültek ki onnan, készen álltak az újabb harcokra… Robert maga is. De én… én nem ilyen fából vagyok faragva. És nem szégyellem bevallani, az ördögbe is, hogy alkalmatlan vagyok erre a nem emberi, szörnyű, elképzelhetetlen életre. Mások kibírták – na és, tisztelet és hódolat nekik! Engem viszont most is, még most is elfog a páni félelem, ha a táborra gondolok.
Nem kellene erre gondolni. Mindez már mögöttem van, az emberek most olyan megbízható, tökéletes sírt ástak maguknak, hogy a krematóriumokban elégetett milliók is kevésbé borzalmasnak tűnnek, ha jól meggondoljuk… Nem, nem, ezerszer is nem! A második világháború krematóriumai, az égetőkemencékből kiszálló emberi hamu, amely ellepte a táborok közelében lakó békés polgárok földjeit és házait, de a szívükre nem telepedett rá, a tömeg átkozott, rendíthetetlen, felrázhatatlan, gyalázatos, bűnös közönye, igén, ez vezetett a mostani katasztrófához! Elzárkóztatok a “politika" elől, azt gondoltátok, a vihar megint elkerül benneteket, dörög és villámlik egy darabig a dédelgetett bárgyú fejetek fölött, aztán majd elvonul. Na jó, elpusztul még egypár millió – zsidók, oroszok, lengyelek, japánok, amerikaiak; ki van még, lehetnek akár franciák is, van elég vörös rendbontó csőcselék, most megkapják a magukét, mi pedig, mi élni fogunk, így vagy úgy, de életben maradunk, csak ne ijesztgessetek, minket nem lehet megölni… Igen, igen, ti éltetek, amíg életben maradt az emberiség, annak szerves része voltatok, és amiatt, hogy benne voltatok és mindenütt ott voltatok, az emberiség oly nehezen haladt előre, és oly gyakran kényszerült hátralépni. Ünnepeljetek most, nyavalyás disznók, emeljétek önelégülten a magasba a pofátokat, győztetek! Kár, hogy nem látjátok a győzelmetek napsugarát! A mérgező portól olyan homályos, hogy belenézhetnétek, nem bántaná a fakó, magabiztos szemeteket. Itt van a ti gyilkos napotok, nyavalyás férgek!

Miért ébredt fel ilyen hamar? Mi van vele? Nem, így nem lehet, én nem alhatom, ő egyedül nem boldogul… Állandóan résen kell lenni, ennek katasztrófa lehet a vége. Eh, a fenébe, mi ez? Minek kell a táborra emlékeznie? Nem kell…

Egy perccel ezelőtt azt hittem, megőrülök. Úgy látszik azonban, hogy a pszichikumom most az emlékezést kapcsolja be, mint egy védőberendezést. Akár egy biztosíték. Nagyon okosan kitalálta ezt a természet: beadja nekem a múltat, akármilyen múltrészletet, hogy elfeledkezzem a jelenről… És milyen gyorsan, lélegzetelállítóan gyorsan váltakoznak a legkülönfélébb képek! Előbb felvillan Constance arca, fiatalon, sugárzóan, elgondolkozva. Aztán hirtelen a rozsdás szögesdrót bukkan fel előttem, és előtte egy borostás, fáradt, piszoktól fekete arc, mélyen ülő, őrült szemekkel. Ez a hadifogolytábor, Arras közelében, és az arc is ismerős, ez a belga Leclerc, aki később a sikertelen szökésünk idején elpusztult. Nem tudom, miért nem kapott eleinte Vöröskereszt-csomagot, de nagyon kiéhezett volt. A markába nyomok egy karéj kenyeret meg egy darabka sajtot. Szaggatottan lélegzik, a szemében könny csillan. “Köszönöm, pajtás" – suttogja rekedten, és megfeketedett kötésbe pólyáit lábát vonszolva elcsoszog.
Most a tábor is eltűnt. Gyermekkorom fényesen ragyogó napja fénylik a Buttes-Chaumont park fölött, visszatükröződik a tó sima, zöld vizében. Mi, egy csapat kölyök, a meleg, fehér köveken ülünk, és boldogan hunyorgunk a tavaszi fényárban. Innen, Belleville magasságából, a kékes, áprilisi párásságban elénk tárul szinte egész Párizs. Nem messze csillog a Saint-Martin csatorna széles szalagja, mögötte füstölögnek és dübörögnek a pályaudvarok – az Északi és a Keleti; távolabb a Montmartre utcácskái kapaszkodnak fel a dombra, ugyanolyan meredek és szűk utcák, mint itt, Belleville-ben, a domb legtetején tündököl a hófehér Sacré Coeur-székesegyház. Idelátszik a Szajna is, az Eiffel-torony és a Diadalív. Tizenegy-tizenkét évesek vagyunk, élvezzük a tavaszt és a szabadságot, és ráérősen vitatkozunk, hogy ki kövérebb, a Lauzun utcai hentes, Gérard vagy Cyprien bácsi, a Simon Bolivár utcai bisztró tulajdonosa. A többség amellett kardoskodik, hogy Cyprien bácsié az elsőbbség a nagy pocakjával; mások meg úgy vélik, hogy nem lehet egyedül a pocakot nézni, márpedig a hentes nyaka, karja és lába jóval tekintélyesebb. Engem már untat ez a vita, hanyatt dőlök a naptól felhevült köveken… Felhőtlen boldogság egy kis darabkája a visszahozhatatlanul eltűnt derűs és kellemes világnak!
Nagyon elszomorít, amikor kihuny a régi, 1925-ös tavaszi napsütés, és valahonnan arcok, cégtáblák, fák, útjelzők, könyvek, madarak, lépcsők tarkabarka tömege özönlik elő – igen, még egy félhomályos, csorbult kövű, hagymától és macskapiszoktól bűzlő lépcsőház is, amely ki tudja, hová vezet, nem tudok visszaemlékezni, nincs is rá időm; már az utcán vagyok, valami csendes kis mellékutcában, kétoldalt kusza lombozatú öreg fák, a szürke kőkerítéseket zöld borostyántakaró koronázza, és a gyerekek ugróiskolát játszanak a járdán; most meg már megint másutt vagyok, egy zajos, poros utcában, azt hiszem, ez Passy, csak jó régen lehetett, vagy harminc évvel ezelőtt, itt egy cégtábla “François Michodot – a cipészek királya", alatta egy kontárkézzel festett tulipiros cipő, emitt egy másik cégtábla “Specialitásunk: hétfrankos ebéd"… És megint képek villannak, mintha száguldó vonat ablakából nézném…
A villogó képsor hirtelen lelassul, szalmazsákon fekszem, mellettem ül Robert, karjával átfogja a térdét. A poros, rácsos ablakon beszűrődő gyenge, vöröses fényben látom, hogy Robert jobb arccsontján hatalmas véraláfutás van, ajka berepedt és feldagadt. Megpróbálom felé nyújtani a kezem, és érzem, hogy nem engedelmeskedik, hogy egész testem elviselhetetlenül fáj, összeszorítom az ajkam, hogy ne nyögjek, de az ajkam is sebes és fáj, a fogaim kilazultak a helyükről. A rendőrőrszobán vagyunk, de mi Robert-ral és a szökés többi részvevőjével a Gestapo kezében vagyunk, a gestapósok vallattak, és holnap Párizsba visznek minket a vallatás folytatására.
– Claude, kedves, magadhoz tértél? – örvendezik Robert. – Na, jobban vagy? Inni kérsz?
– Kérek – nyögöm ki nagy nehezen. Vizet iszom egy alumínium bögréből, Robert tartja a fejem, és halkan beszél:
– Egy szobába kerültünk, ez szerencsés dolog, nyilván azt hitték, hogy nem fogsz magadhoz térni. Meg kell most állapodnunk, Claude, hogy mit mondjunk, mindent letagadni nem lehet; Félicienből kiszedték a vallomást, elmondta, hogy a listáról mitőlünk szerzett tudomást. Azt kell mondanunk, hogy én láttam meg a listát, amikor egyszer az irodán jártam – tolják csak le a parancsnokot a vigyázatlanságáért, vigye el az ördög. Ami meg az űrlapokat és a bélyegzőket illeti, azokra lehet kenni, akik meghaltak, arra a Leclercre és Jean Vermeil-re. Leclerc úgyis tudott németül, azt mondjuk, hogy ő töltötte ki az űrlapokat.
– Nem fogják elhinni – suttogom. – Te nem járhattál az irodán, és én sem, hiszen Heller ezt megmondta nekik.
Robert hallgat egy pillanatig.
– Mégis ehhez kell ragaszkodnunk – fölém hajol. – Claude, bocsáss meg nekem, hogy beleráncigáltalak ebbe a históriába. De most már ki kell tartani. Mi semmiképpen nem kerülünk ki innen, a többieket pedig nem szabad bajba keverni. Rendben van, Claude?
Annyira kimerült vagyok, hogy nekem szinte minden mindegy. “Igen, világos" – mondom. Akkor még nem tudtuk, mi vár ránk. Ha tudtam volna… különben mit tehettem volna, hiszen még az öngyilkosságba se menekülhettem…
– Ha meggondolom, hogy milyen ostobaságon csúsztunk el! – mondja Robert. – Azon, hogy Leclerc nem a legjobb pillanatban vette elő az öngyújtót.
Igen, a következő állomáson kellett volna lelépnünk, a hátizsákunkban már ott volt a civil ruha, és a szökés minden részvevője kézhez kapta az igazolást, hogy betegség miatt elengedték a táborból… Én láttam a tábor irodán azoknak a listáját, akiket a soron következő menetoszloppal elindítanak, világosan láttam, és lediktáltam Robert-nak a neveket, és akkor Robert és a többiek úgy döntöttek, hogy a menetoszlopból könnyebb a szökés. Senkit nem keverünk bajba, no meg az út is valahová dél felé megy, közelebb leszünk Párizshoz. Az igazoláshoz szükséges űrlapokat pedig a táboriroda írnokai szerezték, a dán Johannes és a belga Ségur, és ezeket a fiúkat nem adhatjuk ki, az én telepatikus képességeimre hivatkozni teljesen hiábavaló volna, így hát nincs más, mint hogy tűrjünk és hallgassunk, bármit tesznek is velünk. Ha Leclerc nem gyújt akkor rá, ott, az őr mellett, és nem rántja ki evvel a mozdulattal a szabaduló igazolást, most már messze járnánk, ki tudja, merre…
– Tudod, később is lebukhattunk volna. Ezek az igazolások is… – mondja Robert.
Ezzel megszakad az emlékezés, a fájdalom is elszáll a testemből, fölöttem, a könyvtárszoba mennyezete alatt sápadt, élettelen fény gyullad. Robert áll az ajtóban.
– Na, hogy vagy, kipihented magad? – kérdi aggodalmasan.
– Kipihentem – válaszolom meggyőződés nélkül. – Igazad volt, jót tett az alvás.
– Az arcszíned azért nem túlságosan… – jegyzi meg Robert, és figyelmesen vizsgálgat. – Azt hiszem, túl sokat tépelődsz…
– Úgy? – Meghökkent ez a megjegyzés.
– Hogyhogy túl sokat? Mit számítasz normálisnak ebben a mi helyzetünkben? Robert könnyedén elneveti magát.
– Persze, igazad van. Csak azt akartam mondani, hogy nem szabad túlságosan belemerülni ebbe… szóval éppen ebbe a mi helyzetünkbe. Nincs lehetőségünk arra, hogy bármit is megváltoztassunk, fontolgatás nélkül el kell fogadnunk ezt, mint kész tényt.
Megborzongok, mintha huzat csapott volna meg.
– Robert, miért mondod ezt? Azt hittem… Valamiért azt emeltem, hogy te tudod…
– Mit tudok?
– Nos, hát valami kiutat ebből a helyzetből… – Akaratlanul is reménykedve nézek a szemébe.
– Ugyan, miféle kiutat? – Robert elfordítja a tekintetét. – Nem vagyok én isten.
– Szóval nincs remény? – faggatom.
– Valami remény mindig marad. Nem tudjuk, mi folyik most az egész földön, de mindenképpen várni és remélni kell.
– Remélni és tűrni… Én mondtam ezt ma Valérie-nak…
– Ne gondolj Valérie-ra! – mondj a gyorsan Robert. – Ő nincs. Gondolj azokra, akik megmaradtak. Constance-ra és a gyerekekre mindenekelőtt. Hiszen te meg akartad védeni őket, most tessék, igyekezz!
Robert nagyon komolyan, szinte komoran beszél, és én igyekszem rájönni, miért rémlik nekem, hogy titokban mégis nevet rajtam. Itt, ilyen körülmények között? Ez nem valószínű! Bármennyit is vitatkoztunk erről korábban…
– Constance-ban és a gyerekekben én biztos vagyok! – mondom szinte kihívóan. – Ez szilárd kapcsolat, eltéphetetlen.
Robert hosszasan hallgat.
– Létezik egyáltalán eltéphetetlen kapcsolat? – mondja aztán szomorú és gyöngéd hangon. – A táborban nem ugyanezt gondoltad Valérie-ról? És ez a helyzet nem szörnyűbb-e, mint az a háború? összeszorítom az ajkam, hogy ne kiabáljak. Miket beszél? Lopva felnézek erre az arcra, olyan erélyes, olyan büszke. Robert Mercerot, az én Robert-om mondja ezt? Hallgatok, de ő szavak nélkül is megért.
– Miket beszélek, nyilván elment az eszem! – Látom, hogy egészen felindult. – Ez a szörnyű helyzet, úgy látszik, rám is hatással van. Bocsáss meg, Claude!
Feláll és kimegy, és én egyáltalán nem értem, mi is történt. Ha Robert mond valamit, az nem fecsegés, jól meggondolta, még az utolsó mondatot is hosszasan fontolgatta, nem csak úgy ukmukfukk kapta elő. De hát mit jelent ez? Constance, Natalie, Marc halálát kívánná? Még ha féltékeny volna is rájuk (bár soha nem vettem észre ilyesmit), ez most nem a megfelelő idő a személyes leszámolásra! Mindössze hatan maradtunk! Lehet, hogy az egész földön nincs más. És akkor azt akarná, hogy hárman elpusztuljanak? Elképzelhetetlen! Még ha nem Robert-ról volna is szó, hanem akárki másról… mondjuk, valami veszélyes bolondról… És egyszerre majdnem felkiáltok a rémülettől: és ha Robert megőrül?

Velem is bajok vannak. Nem kellett volna ilyen körülmények között elkezdeni… De ki tudta? Milyen ostobán sült el! Milyen izgatott a szerencsétlen! Mit tegyek? Nem, Natalie-val most nem szabad beszélnie.

Aludtam? Megint aludtam? Milyen furcsa! A lámpa ott fenn ég, mint az előbb, minden csendes, egyedül vagyok a könyvtárszobában. Hány óra? Mennyit aludtam? És hol vannak a többiek? Miért veszítettem mégis el a képességemet, hogy lássam őket? Az állandó feszültség és félelem miatt? Lehet. Egy időre már elveszítettem ezt a képességet – közvetlenül azután, hogy kijöttem a táborból, és elváltam Valérie-tól. Majdnem egy évig tartott. Constance kezdetben nem is gyanította. Csak amikor megtudtam, hogy gyereket vár, és állandóan az járt az eszemben, hogy hol jár, nem történt-e baja, akkor tért vissza a látóképességem.
Mindent tudtam Constance-ról, minden pillanatban. Kezdetben ijesztő volt ez számára, és megpróbáltam leplezni a tudásomat, de nem nagyon sikerült. Aztán megszokta. Aztán ő maga is belejött… fokozatosan.
Első ízben akkor kaptam tőle távoli hívást, amikor egyszer nagyon kínos helyzetbe kerültem. Lassan mentem a Rue de la Paix-n, nem messze a Vendôme tértől, és egy kövér házmesterné a kapujából valósággal a fülembe üvöltött: “Nicsak, milyen boldog párocska, nem igaz?" Felemeltem a szemem – és megmeredtem, mintha odaszögeztek volna. Valérie volt a férjével. Ott mentek, boldogok voltak, szépek, jól öltözöttek, senkivel nem törődtek. Olyan fájdalmat éreztem, hogy nem tudtam elmozdulni arról a helyről, csak álltam, a házmesterné meg csak trombitáit, bele a fülembe, és úgy éreztem, jó volna azon nyomban meghalni vagy legalább egy időre elájulni, megőrülni – akármit, csak ne erezzem tovább ezt a fájdalmat. Egészen olyan volt, mint akkor a táborban, a szökés után. Felhúztak minket, fejjel lefelé, a nyelvem megdagadt, fulladoztam, a fejem szétrobban a fájdalomtól, forrónak, hatalmasnak éreztem, mintha háromszor akkora volna, mint egész testem, és szerettem volna meghalni vagy elájulni, de nem sikerült se az egyik, se a másik. És ott, a Rue de la Paix-n nem estem össze, nem haltam bele a fájdalomba, csak álltam bénán, és hirtelen meghallottam Constance távoli, homályos hangját: “Claude! Claude! Hol vagy, válaszolj, válaszolj!" Akkor nem csodálkoztam rajta, nem is örültem, de a fájdalom egy kissé enyhült, és tovább tudtam menni a Vendôme tér felé, és megpróbáltam válaszolni Constance-nak. Ő felfogta a válaszomat, és kissé megnyugodott. Taxiba ültem és hazamentem. Csak útközben döbbentem rá, mi is történt – és úgy megörültem, hogy egészen kiment a fejemből az iménti gyötrelem…
Igaz, Constance… Mi lett volna velem, ha nem találkozunk? Nincs igaza, egyáltalán nem Valérie vonásait kerestem benne; a kiegyensúlyozottsága ragadott meg, az a nyugodt erő és világosság, ami áradt belőle… Különben, ki tudja… Lehet, hogy Constance ezt jobban tudja, mint én magam. Hiszen voltak napok, amikor a nyugalma túl szilárdnak, szinte misztikusnak, emberfölöttinek tűnt. A legnagyobb, legigazabb szerelemben is vannak rossz napok, válságos időszakok, és bizony már nemegyszer gondoljam arra, hogy Constance hidegfejű, érzéketlen, hogy a nyugalma nem az erőn alapul, hanem az érzelmek hiányán, hogy nincs benne igazi jóság, sem éltető láng. Ez is előfordult, és ő tudott róla. Nem telepatikus úton, hiszen korábban, a katasztrófa előtt csak a legnagyobb idegfeszültség pillanataiban tudott behatolni a gondolataimba, az érzéseimbe – mint például a Valérie-val való találkozáskor –, csak amikor én magam, tudatosan közöltem vele valamit a távolból. Arról volt szó, hogy ő mindig is figyelmesebb, el-mélyedőbb, kifinomultabb volt…
Robert gyakran csúfolódott velem, azt erősítgette, hogy a szervezetemben a női hormonok vannak túlsúlyban, és a lelki alkatom is inkább női, mint férfi jellegű. Talán igaz is, hiszen általában úgy vélik, hogy a fokozott érzékenység, a szeretet, a barátság heves vágya, a gyámolítás, a védelem igénye kifejezetten női vonások. Bennem nyilván születésemtől fogva megvoltak, és életem folyását egyenlő mértékben irányították a külső körülmények és a pszichikumom jellegzetességei.
Igen, a háború két ízben is lerombolt mindent körülöttem, és biztos, hogy ha más a lelki alkatom, egészen másként viselkedtem volna. Mindenekelőtt nem kellett volna mindenre olyan élesen és hevesen reagálnom. Oly sok embernek hullott szét a családja ezekben az időkben, és távolról se mind vette ezt tragédiának. Ráadásul nálam nem is alakultak olyan rosszul a dolgok. Apa mindig igyekezett segíteni nekem – csak hát anyám visszautasította a segítséget, így aztán szűkölködtünk –, aztán meg Geneviève azonnal édesfiaként fogadott. Amikor elveszítettem Valérie-t, nyomban találkoztam Constance-szal, aki ideális feleség és barát lett.
Még azt is mondhatni, hogy én csak nyertem ezeken az eseményeken. Ha apám együtt marad anyámmal, lehetőségem lett volna vajon a tanulásra? Ha tovább éltem volna Valérie mellett, nem tudtam volna olyan sokat és jól dolgozni, mint Constance-szal, aki levette rólam az összes megélhetési gondot, soha nem panaszkodott, hogy szűkösen állunk pénz dolgában, sőt, ha kifejezetten hiányzott, akkor is, még nekem is tudott juttatni abból a lelki egyensúlyból, amelyből nekem mindig kevés volt. És mégse… mégse tudtam semmit elfeledni, nem tudtam megparancsolni magamnak: elég, hagyd már az önmarcangolást, légy erős.
Robert azért is beszél így, mert a mi kapcsolatunk kezdettől fogva azon az elven alapult, hogy a gyenge védelmet keres az erősnél, az meg kegyesen leereszkedik hozzá. Na jó, talán azért nem egészen így, hiszen Robert őszintén szeretett engem, és a táborban a barátságot és a szeretetet jóval magasabbra értékelték, mint rendesen. Ami viszont Robert-t illeti, róla már nem lehet azt mondani, hogy női vonások vannak a pszichikumában! Ő maga a férfiasság, külsőben és jellemben is. Én viszont…
Sajnálatos, hogy egyéb, szintén nőinek számított vonásokkal nem vagyok felruházva; nem rendelkezem azzal az aprólékos megfigyelőképességgel, amely valóban a legtöbb nőben megtalálható. Helyesebben rendelkezem vele, de nem mindig működik. Néha egyáltalán semmit nem veszek észre magam körül – és nem azért, mintha nem érdekelne, egyáltalán nem! Constance folyton hajtogatta, hogy ez az elfoglaltság miatt, a munkába feledkezés miatt van, én meg elfogadtam ezt a magyarázatot – hízelgő és kényelmes magyarázat volt. Valójában azonban – ki tudja?
Mindenesetre ami a Natalie-val történteket illeti, a figyelmetlenségem akkor majdnem tragédiát okozott. Majdnem? Vagy a tragédia mégis bekövetkezett? Nem is tudom, mit véljek erről. Constance és Robert – mindegyik a maga szempontjából ~ úgy gondolja, hogy nem volt jogom úgy fellépni. Talán igazuk van… Ha megbeszélhettem volna velük… De Constance akkor Lyonban volt a rokonainál, Robert pedig Amerikába repült, egy neurofiziológiai kongresszusra. És akkor felbukkant az a nyavalyás Gil.
Először akkor figyeltem fel, amikor Natalie telefonon beszélt valakivel, és egyszerre rádöbbentem, hogy a lányom felnőtt már. És hogy szerelmes. Ez a halk, behízelgő kacarászás: “Ah, Gil… " Némán elosontam a dolgozószoba ajtajából. Később, teázás közben megkérdeztem: “Ki volt az, akivel beszéltél?" Natalie egy csöppet se jött zavarba, csak a mosoly tűnt el az arcáról. “Egy ismerősöm." Nem tudtam rászánni magam, hogy tovább kérdezősködjem, de természetesen nagyon nyugtalan lettem. Natalie kiszámíthatatlan, zárkózott, hiú kislány. Első ízben sajnáltam, hogy sosem volt merszem gyerekekkel kísérletezni. Natalie lelke valóságos “rejtekfiók" volt előttem. Szórakozottan kortyoltam a teát, úgy tettem, mintha újságot olvasnék, s közben lopva figyeltem Natalie-t. Hát igen, felnőtt, és szó, ami szó, szép lány. Mindenesetre “divatos", ahogy mondják. Most éppen az ilyen alak a divat: hosszú lábú, vékony derekú, kusza, dús haj sapkával és csupa szem, csupa száj arccal.
Natalie elkapta a pillantásomat, felpattant, mint egy rugó. A vékony, piros pulóver megfeszült egyenes vállán.
– Azt akarod tudni, ki az a Gil? – kérdezte enyhe kihívással. – Egy autógyárnál dolgozik, reklámszakember.
Nem nagyon értettem, mit jelent ez valami ügynökféle vagy mi? Abban a pillanatban azonban valami más foglalkoztatott: miért mondta ezt Natalie majdnem félóra múltán. Hiszen én nem faggattam tovább. A hallgatásom nem nagyon zavarhatta, a reggelinél én mindig újságot olvasok, vasárnap meg még inkább. Kitárulkozás! vágy? Ilyesmit Natalie-nál még gyermekkorában sem tapasztaltam. Megérzés? Talán. Vagy lehet, hogy a belső kérdésemre válaszolt? Hiszen folyton erre a Gilre gondoltam, még meg is próbáltam az idegen férfi szemével vizsgálni Natalie-t – milyen benyomást tehet?
Közönyösen vállat vontam, és beletemetkeztem az újságba. Gondolatban azonban feltettem a kérdést: “Régóta ismered?" Háromszor ismételtem el ezt a kérdést, és akkor felhangzott Natalie akadozó válasza: “Nem régóta. Mindössze egy hete ismerjük egymást."
És egyszerre csak Natalie felkiáltott:
– Nem akarom, hallod, nem akarom! Félretettem az újságot, és a szemébe néztem, összeszorította az ajkát.
– Éspedig mit nem akarsz? – kérdeztem. – És miért nem?
Tulajdonképpen nem nagyon jellemző rám ez a viselkedés. Különösen Natalie-val szemben – ő mindig olyan érzékeny volt, túlságosan is sértődékeny, én tudtam ezt a legjobban, és nem akartam meggyötörni. Most azonban valami homályos gondolat vert fészket az agyamban – meg kéne szabadulni ettől a Giltől, legalább addig, míg Constance meg nem érkezik, aztán majd ő eldönti: mi legyen. Meg aztán egyszerűen engedtem a kutatásvágyamnak, bár tudtam, hogy a dolognak hátulütője is lehet.
– Nem olvashatsz a gondolataimban! – fakadt ki Natalie. – Ez… csúnya dolog!
Elnevettem magam: mulatságosnak tartottam, hogy minden fejtetőre állt az ő felfogásában.
– De hát én egyáltalán nem olvasok a gondolataidban, kislányom. Fennhangon beszélsz.
– Igen… Ez igaz! – ismerte el bizonytalanul Natalie. – De te… te utasítasz. Érzem. Ez hipnózis! Nem teheted ezt velem! Neked… neked nincs ehhez jogod, komolyan, nincs jogod. Nem is ismered Gilt, és már gyűlölöd.
– Honnan veszed ezt? – mormoltam, látván, hogy alapjában véve helyesen fogja fel a dolgokat, ha el is túlozza egy kicsit: én valóban nem gyűlölhettem ezt az ismeretlen Gilt, mégis szerettem volna megszabadulni tőle; mellesleg Natalie szempontjából ez nem jelentett lényeges különbséget.
Natalie elhallgatott, és hosszan nézett rám. Nekem az járt a fejemben, miért támadt közöttünk ilyen hirtelen ez a belső kapcsolat. Én mindig féltem beavatni a gyerekeket a Constance-szal való kapcsolatunkba, és semmiféle kísérletet nem végeztem velük. Igaz, tudtam, hogy ha veszélybe kerülnének, én bármilyen messziről meglátnám – tudtam, és tényekkel ellenőriztem már ezt. De mi hozta létre a kapcsolatot Natalie-val? Részéről ott volt a szerelem, amely egyszerre felbolygatta a belső világát. Az én részemről – a végtelen fáradtság (éppen egy nagyon bonyolult kísérletsorozatot fejeztem be állatokon, ráadásul az egyik laboránsomnak váratlanul el kellett utaznia beteg édesanyjához, rögtön utána a másik megbetegedett, úgyhogy mindössze egy munkatársam maradt) és a vágyakozás Constance után; számomra mindig nehéz volt az elszakadás tőle, valósággal úgy éreztem magam, mint egy teknőc, amelyet megfosztanak a páncéljától. A vasárnapra virradó éjjel jól ki akartam aludni magam, de isten tudja, miért, nem jött álom a szememre, hajnalig forgolódtam, aztán bevettem egy altatót, Sophie viszont tíz órakor felkeltett, ahogy este megbeszéltük. Úgy mentem a reggelihez, mint akit fejbe vertek, és akkor, útközben, hallottam azt a bizonyos telefonbeszélgetést. Szóval valamilyen pszichikai mozdító-rugó mindkettőnkben volt.
Megértettem, hogy ez a gondolati kapcsolat éppen azért ijesztette meg és paprikázta fel Natalie-t, mert egybeesett az első “felnőtt" szerelmével, egy olyan időszakkal, amikor a titkolózás vágya különösen erős. Attól félt, hogy olvashatok a gondolataiban. Ez azonban nem egészen így volt. Pillanatnyilag mindenesetre én nagyjából el tudtam képzelni, mit érez, de egyszerűen csak a saját tapasztalatom alapján. Aztán már kezdtem tudatosan többre törekedni.
Gil hamarosan megjelent a házunkban, és úgy éreztem, hogy ösztönös visszariadásom teljes mértékben helyénvaló volt. Magas, fekete hajú fiú volt, a mai értelemben véve nagyon elegánsan öltözött, a tapasztalt nőcsábász fölényes, csöppet hanyag modorával. Mindig utáltam az ilyeneket. Talán irigységből, nem is tudom. Ámbár a szívrabló glóriájára sohasem áhítoztam. Azt hiszem, ha valami tündér megajándékozott volna ezzel a képességgel, inkább még szerencsétlennek is éreztem volna magam. Ugyanakkor ezek mellett a fölényes, elegáns, ellenállhatatlan fickók mellett mégis szürkének éreztem magam. Valérie kinevetett, amikor bevallottam ezt neki: “Ugyan már, mit akarsz? Mi vagy te? Don Jüan?" Még neki sem tudtam megmagyarázni, miről van szó. Igaz, magam sem tudtam egész pontosan.
Akárhogy is, Gilt az első pillanattól kezdve utáltam. Mindenekelőtt azért, mert láttam, milyen hatalma van Natalie fölött. Mindössze hét évvel volt idősebb a lányomnál, de érett, tapasztalt férfinak látszott, és Natalie feltétel nélkül engedelmeskedett egyetlen néma pillantásának, futó mosolyának vagy kézmozdulatának. Valósággal szenvedtem, amikor megláttam az ablakból, hogyan mennek végig az utcán, Gil hogyan csókolja Natalie-t Ebben a pillanatban megszületett az elhatározásom.
Constance-nak írni, tanácskozni vele nem lehetett, és nem is volt célszerű sokat késlekedni. Natalie-nak az esti teájában beadtam egy adag altatót, és éjjel hipnotikus sugalmazást végeztem nála. Reggel hallgatagon, csöndesen üldögélt, szemében félelem csillogott, egészen összeszorult a szívem. Este eljött Gil és én kínlódva figyeltem, hogyan vergődik szegény kislány a kettőnk akarata között. Végül zokogásban tört ki, és kiszaladt a szobából. Gil odalépett hozzám.
– Úgy gondolja, ez helyes, így bánni vele? Vállat vontam. Gil folytatta:
– Tulajdonképpen nem értem, mi kifogása van ellenem. Megsértettem valamivel? Tudtommal nem.
– Mit akar Natalie-tól? – kérdeztem élesen.
Elnézően felkacagott.
– Maguk, az idősebb korosztály, folyton ilyen furcsa kérdésekkel jönnek. Valóban, mit is akarhat egy magamkorú fiatalember egy lánytól?
– Feleségül akarja venni? – kérdeztem, és nem törődtem a hangjával.
– Még nem tudom. Talán. Nem tudtam, hogy ön sürgősen férjhez akarja adni. Olyan fiatalka.
Nem annyira a» szavai dühítettek fel, mint inkább a leereszkedő, kioktató hanghordozás, a nyegle pimaszság, amivel mindezt elmondta. Felálltam, és elég ostobán rákiáltottam:
– Takarodjon a házamból!
“Istenem! – gondoltam azonnal. – Micsoda hülye szituáció! A fennkölt atya s a gaz csábító – jelenet egy ósdi melodrámából!" Ha Gil valahogy másképpen reagál, én valószínűleg minden további nélkül visszavonulok, ő azonban szintén megemelte a hangját, és felelősségre vont “ezekért a hipnotikus trükkökért", erre egészen felbőszültem – nyilván azért, mert vétkesnek éreztem magam.
Ilyenfajta dühkitörés rendkívül ritkán fordul elő nálam, magam is félek tőle, mert ilyenkor könnyen elvesztem a fejem. Az erőm pedig megtízszereződik. Tizenkét éves koromban majdnem megöltem egy embert. Sovány, nem túl magas fiú voltam, az ellenfelem meg – egy tizenhat éves vasgyúró, Jean – nagy verekedő hírében állott. Geneviève-re mondott valami mocskos szidalmat, erre nekem vörös karikák kezdtek táncolni a szemem előtt. Jóformán nem is tudom, hogyan történt az egész. A levegőbe emeltem és odavágtam, olyan erővel, hogy legurult a meredek lépcsőjű belleville-i utcácskán, és két hónapig feküdt a kórházban törött bordákkal és repedt koponyával. Részben ezért kellett apának és Genevičve-nek eladni a bisztrót, és akkor költöztünk át a XIV. kerületbe, az Alésia utcába, Belleville-ben meg apámék elhíresztelték, hogy végleg elmegyünk Párizsból – attól féltek, Jean és a cimborái megölnek, amint kijön a kórházból…
Felemeltem a nehéz tölgyfa széket, és meglengettem a fejem fölött.
– Takarodj azonnal, te szemét! – kiáltottam.
Gil látta, hogy nem tréfálok, és az ajtó felé hátrált. A küszöbön ott állt Natalie. Alig tudtam kivenni az arcok fehér foltjait – szemem előtt vörös karikák táncoltak, és mindent elfedtek. Azt azonban meghallottam, ahogy Gil parancsoló hangon megszólalt:
– Natalie, te velem jössz!
– Nem! – kiáltottam. – Nem! Natalie, ne merészeld!
Láttam, hogy Natalie megdermedt a küszöbön. Aztán megingott és elesett. A vörös karikák őrült tánca abbamaradt. Nehézkesen letettem a széket.
– Látja, mit csinált! – mondta váratlan lágysággal és zavarral Gil.
Térden állva tartotta Natalie-t, aki krétafehéren, hunyt szemmel feküdt.
– Jól van, de maga mégis elmegy – motyogtam. – Hagyja, majd megnyugszik.
– Jó, hát elmegyek, ha egyszer ragaszkodik hozzá. – Felemelte Natalie-t, és a díványra fektette. – De hát hogy tehet ilyent, ha szereti a lányát? Rá gondoljon, ne saját magára, világos?
– Jó, jó, menjen – ismételtem, és amikor elment, behívtam Sophie-t.
Lehetséges, hogy tulajdonképpen egész rendes fiú volt. Legalábbis Constance ezt erősítgette. De akkor már az egész olyan szerencsétlenül alakult…
Natalie hamarosan magához tért, de egész nap némán feküdt, a falat bámulta. Elhatároztam, hogy éjjel azt sugalmazom neki, hogy utazzon Lyonba, Constance-hoz, este azonban már vagy negyvenfokos láza volt és félrebeszélt. Az orvos azt mondta, vírusos influenzája van. A tizenkilencedik században idegláznak mondták volna, annál is inkább, mert a betegség szövődményeként agyhártyagyulladás lépett fel.
Constance sietve hazajött, még a táviratom megérkezte előtt – megérezte a bajt. Azonnal kezdte rendbe hozni mindazt, amit én olyan reménytelenül és veszélyesen összezavartam…
Az adott körülmények között elég keveset lehetett tenni. Constance hosszasan elbeszélgetett Gillel és Natalie-val, amikor a lány már jobban volt. Én már hajlandó voltam kibékülni a fiúval, de Constance közölte, hogy Gil e miatt a cirkusz miatt elhidegült Natalie-tól.
– Hiszen éppen csak hogy elkezdődött köztük ez a kapcsolat; legalábbis a fiúnál így állt a helyzet. És erre jön ez az ostoba tragédia, hipnózis… – mondta Constance, és kerülte a szememet. – De hát képzeld magad a helyébe… még te magad is… Ő meg józan, meggondolt fiatalember, ösztönösen idegenkedik az ostoba tragédiáktól. Meg aztán Natalie most meg is csúnyult.
Valóban, Natalie sápadt volt, lesoványodott, borotvált fejével csöppet sem hasonlított arra a divatos lánykára, akit nemrégiben az asztal fölött, a kiteregetett újság mögül nézegettem. Összeszorult a szívem, amikor bementem a betegszobába, és megláttam kitágult, merev, lélektelen szemét. Most se szólt hozzám egy szót se, s Constance-szal is csak négyszemközt beszélt, úgy is kelletlenül.
– Mi legyen Natalie-val? – kérdeztem. – Elismerem, hogy az egész az én hibám… De hát te nem voltál itt! Most mi lesz? Mit tegyünk?
Constance hosszasan gondolkozott a válaszon. Végül teljesen váratlan dolgot mondott. Úgy vélte, hogy három-négy nap múlva, amikor Natalie egy kicsit megerősödik, álmában, hipnotikus úton, azt kell sugalmazni neki, hogy nem szereti már Gilt, és nem is gondol erre az egész históriára. Talán nem is lesz elég egy alkalom, de erre feltétlenül szükség van, különben Natalie nagyon sokat fog szenvedni, és meggyűlöl engem.
– És nem gondolod, hogy ez veszélyes? – kérdeztem.
– Két rossz közül a kisebbiket kell választani – mondta sóhajtva Constance.

Izgatott… nagyon izgatott… De hát ezt muszáj felidézni, különben… Vagy talán nem érdemes ilyen borzalmasan?… Túl sok a fájdalmas pontja.

Persze mi mind megnyomorított emberek vagyunk, Robert is az, bár ő jobban tartja magát. Nem is értem, hogyan szerethetett belém Constance, különösen akkor, negyvenötben. Hiszen teljesen őrült voltam a tábor után és a Valérie-val való szakítás után. Igaz, Constance mellett nyugodtabb lettem, lecsillapodtam, még nevetni is tudtam, de ez csak olyan külsőleges, kilátástalan dolog persze, másoknak is érezniük kellett. Ha csak elmosolyodtam, ajkam már önkénytelenül rángatózni kezdett, a mosoly görcsbe merevedett, és zavartan félrefordultam.
Sokáig nem vettem észre, nem mertem észrevenni, hogy Constance szeret. Hihetetlennek, képtelenségnek tűnt. Álmodni se mertem volna, csak eljártam hozzá esténként, üldögéltem, és mindig nagyon nehezen szántam rá magam, hogy hazamenjek. És hová is mentem volna? Robert elvett egy nőt, aki hat évig kitartóan várt rá, Robert maga is zavart volt egy kicsit ettől a nagy hittől, azt mondogatta, hogy semmiképp nem várta volna ezt Françoise-tól. “Tudod, valahogy ez az egész olyan hirtelen történt. Jóformán aludni se tudtunk rá egyet, már itt volt a háború… Igaz, ő kijelentette, hogy várni fog rám, de hát ilyenkor mindenki ezt mondja…" Az ifjú párral egy lakásban maradni nem volt illendő, pláne nekem. Kivettem egy szobát egy olcsó kis szállodában, a Bernardinusok utcájában, mert az közel volt Constance házához, és lassanként minden esténket együtt töltöttük.
Nem szívesen beszélt magáról, csak azt tudtam róla, hogy teljesen árva, gépírónő az igazságügyminisztériumban.
Egyébként ami az igazságügyminisztériumot illeti, arról kezdettől fogva tudtam, hiszen éppen ott ismerkedtünk meg. Marcel Richet-t, táborbeli barátomat látogattam meg, és egyszerre megpillantottam Constance-t: a hosszú folyosón jött szembe velem, haja dicsfényként ragyogott, ahányszor egy ablak előtt elhaladt. Amikor elment mellettem, némán megfordultam, és utána mentem – magam sem tudom, miért. Sohasem tudtam lányokkal ismerkedni csak úgy, kapásból; a tábor után meg teljesen elszoktam attól, hogy szellemesen csevegjek, udvarolgassak… Különben ez nem is jó kifejezés, én akkor nem akartam udvarolni Constance-nak, és egyáltalán nem is tudtam, mit akarok tőle. Egyszerűen csak bementem utána egy szobába, és a lehető legostobább módon rábámultam. Ő először megpróbálta kideríteni, mit akarok, aztán kedvesen elmosolyodott, és azt mondta: “Bocsásson meg, dolgom van" – és gyorsan kopogni kezdett az írógépen.
Végül is összeszedtem magam és felálltam. Szótlanul álltam vagy egy percet – úgy éreztem, nem szabad elmennem, mert aztán visszajövök, és mint a mesében, nem találom se a szobát, se a fénylő hajú lányt az írógépnél. Constance pedig változatlanul szívélyesen és személytelenül mosolygott, aztán kimentem, bár minden lépés nagy erőfeszítésembe került.
Beszéltem Marcellal, néztem az arcát átszelő szörnyű, vörös forralást, s arra gondoltam, hogyan feküdt ott a priccsen, miután a kőfejtőben félholtra verték, és alig hallhatóan hörögte: “Párizs, még látom Párizst, látni fogom Párizst, nem halok meg!" Arcát vér borította, szeme bedagadt és nedvezett, egész testét felszántotta a sodrott drótkorbács, Heinz Ruppert kápó korbácsa, összezúzta a kápó súlyos, vasalt csizmája, és nem tudtuk, megéli-e a reggelt. És túlélte, és túléltem én is, Robert is, és magunkkal hoztuk mindnyájan ezt a szörnyű emléket, és egy ilyen ember, akinek a lelkében kitörölhetetlen nyomot hagyott a haláltábor, közeledhet-e egy fiatal, egészséges, nyugodt teremtéshez? És miért? Hogy más kontójára fiatalodjék meg a lelkem, a más békessége árán? Az agg Dávid király fiatal lánykákat fektetett az ágyába, hogy felmelegedjen a vére – na és, még ha király volt is, a hatalma csupán a testre terjedt ki, a leiekre nem. A lányok elmentek, és gúnyos mosollyal gondoltak az öregre, akit már a saját vére nem hevít, és mégis ragaszkodik az élethez…
De azért megkérdeztem:
– Mondd csak. Marcel, ki az a magas szőke nő? Aki a 436-os szobában dolgozik.
Igyekeztem könnyedén beszélni, de Marcel azonnal megértette.
– Nocsak, nem is tudtam, hogy érdekelnek a lányok! Tudod, te valahogy nem való vagy ebbe a világba… Vagy talán csak a táborban látszott így, az ördög tudja… Nos, nem túl szerencsés a választásod. Constance komoly lány, nem kapható könnyű kalandokra… – Marcel jól megnézett. – Na és te, Claude? Komoly a dolog, mi?
Szótlanul néztem. Felállt.
– Na jó, gyerünk, bemutatlak. De aztán, tudod… – Bizonytalanul legyintett.
Bementünk Constance-hoz, Marcel hivatalosan bemutatott. Ügyetlenül bocsánatkérést mormoltam, Constance megint elmosolyodott, kedvesen, személytelenül. Most is tud így mosolyogni, ha sürgősen meg akar szabadulni a beszélgetőtársától. Általában ennek megvan az eredménye, ahogy később megfigyeltem, de nálam akkor nem lehetett eredményes.
Nem a boldogság, a szerelmes lángolás ünnepi érzése volt ez, mint Valérie-val. Egyszerűen csak féltem elszakadni Constance-tól, féltem, hogy többé nem látom, és akkor végem, nem bírom tovább. Mit akartam tőle, ettől a takaros, sápadtka, gyöngéd és zárkózott kislánytól, magam se tudtam. Kezdetben egyáltalán nem gondoltam a nősülésre – talán mert semmiképp nem számítottam a beleegyezésére. Elcsábítani pedig még annál is kevésbé szándékoztam. Hogy megcsókoljam, még csak eszembe se ötlött Egyszóval kezdetben nem a nőt láttam benne, hanem a fény, a hő, a békesség forrását – ez volt az, amire akkoriban a legnagyobb szükségem volt!
Hát igen, estéről estére ott üldögéltem szerényen berendezett, takaros szobácskájában; néztem, ahogy jár-kel, teát főz, harisnyát stoppol. Egyszer vittem neki két pár nylonharisnyát – egy amerikaival cseréltem egy különleges tábori, töltényhüvely-öngyújtóért. Az öngyújtót a cseh Frantisektől kaptam ajándékba, amikor jókor figyelmeztettem a veszélyre – láttam a nevét a táborparancsnok asztalán heverő gázkamra jegyzékben –, a fiúk aztán egy halott számát adták neki és átvitték egy másik barakkba – ahogy ezt a hasonló esetekben szokták csinálni, ha sikerült idejében tudomást szerezni a vészről. Én akkor már megtanultam látni…
Constance nem ijedt meg, zavarba se jött, amikor a harisnyákat átadtam. Még csodálkoztam is – azt hittem, megharagszik és visszautasítja. Ő azonban elmosolyodott – szívből, nem avval a hivatalos mosollyal –, és azt mondta: “Nagyszerű. Úgy untam már a stoppolást! A nylon meg, azt mondják, nagyon tartós."
Egy hónapig mindennap találkoztunk, mégis megdöbbentően keveset tudtunk egymásról. Én elmondtam, hogy megjártam a táborokat, már Marcel is úgy mutatott be: “Egy tábori barátom." Elmondtam, hol dolgozom, hol lakom. Meséltem Robert-ról. Egy ízben apámról és Genevičve-ről is elkezdtem beszélni, de anyámról csak annyit mondtam, hogy meghalt. Ennyi az egész. Á táborokról és Valérie-ról bizony egyaránt nehéz volt beszélnem, az első években még a hőmérsékletem is negyven fokig szökött, ha mesélni kezdtem. A telepátiáról egyszerűen féltem beszélni, annál is inkább, mivel ez a képességem hirtelen eltűnt, és azt kellett gondolnom, hogy csak a táborbeli körülmények között jelenhetett meg olyan erővel. Ha pedig ezt a három témakört kizárjuk, semmi különös mesélnivalóm nem maradt. És valahogy nem is akaródzott. Constance sem akart magáról beszélni. Megkérdeztem, régen meghaltak-e a szülei. Röviden válaszolt: negyvenkettőben, aztán hosszan hallgatott. Többet aztán nem szántam rá magam a kérdezősködésre. Általában betegesen félek a kérdezgetéstől. Még az is nehezemre esik, hogy megtudakoljam az utat, ha nem tudom, merre kell menni. Ez így van gyermekkorom óta. Apám szerint a túlzott lelkiismeretesség az oka. Igaz volna? Szerintem a túlzott félénkség miatt van.
Az esküvő után két héttel a táborról álmodtam. Akkoriban gyakran álmodtam róla, és még most is előfordul néha. A kihallgatásról álmodtam. Még mindig fájtak az 1940-ben összetört bordáim és az 1943-ban összevert vesém, így aztán a lidérc-álom nagyon reális volt, ismét fojtogatott a fájdalom és a rettegés, és ismét kiáltoztam: “Nem bírom tovább, öljetek meg, öljetek meg, nem tudok semmiről!"
Folyton ezt kiabáltam, amíg csak beszélni tudtam, ha csak alig érthetően is. Aztán üvöltöttem, hörögtem – és ha különös szerencsém volt, elájultam. Aztán kezdtem egyre gyakrabban elájulni. Először végigöntöttek vízzel, és minden újra kezdődött: az elviselhetetlen fájdalom, a szájat tépő, torkot hasító állati üvöltés, és megint a felmentő semmibe zuhanás. Aztán végül békén hagytak. Robert egyáltalán nem tréfált, amikor azt mondta, hogy ebben is nőies vagyok – látszatra gyenge, törékeny, de kibírok olyasmiket is, amik egy atlétának is meghaladnák az erejét. Ez igaz – és az eszméletemet is oly ritkán vesztettem el, olyan szörnyen, elviselhetetlenül, rettenetesen ritkán!
Húsz óráig függtem a megfeszített, kibírhatatlanul sajgó karomon, és hörögtem: “öljetek meg, öljetek meg, nem bírom tovább!" De kibírtam. Egy hétig egyfolytában vallattak, három-négy órás szünetekkel. Mindennel megpróbálkoztak, ami a fantáziájukból és a felszerelésükből kitelt: cigarettával perzselték a bőrömet; hosszú, izzó tűket vertek a körmeim alá; korbácsoltak egy óráig, kettőig, háromig, fellocsoltak, és újra zuhogtak a hátamra, nem is ütések, nem, mintha tüzes gerendák zuhantak volna rám; összetörték a bordáimat, teljes erővel törtek, és mégse tudtak megtörni, és hangtalanul kiáltoztam: “Gyorsabban, csak gyorsabban, nem bírom tovább, öljetek meg, öljetek meg, gyorsabban!"
A legszörnyűbb az volt, amikor Robert-t és engem egyszerre vallattak két különböző helyiségben. Mindketten dupla fájdalmat, dupla iszonyatot, dupla haláltusát éltünk át. Nem is tudom, hogy bírtuk ki. Később összebeszéltünk, hogy ne kerüljünk be egy-időben – telepatikus úton beszéltünk össze, kopogtatással nem érintkezhettünk, mivel más-más emeleten ültünk. Nehéz volt, nagyon nehéz volt ezt megvalósítani. Egyszer sikerült a vallatómnak távolból azt sugalmaznom, hogy beteg, nagyon beteg, fáj a szíve, s így csak estefelé hívatott, amikor Robert már eszméletlenül feküdt a cellájában. Máskor meg azt mondták Robert-nak a vallatószobában: “Feküdj csak itt, most mást fogunk kikérdezni, aztán majd újra te jössz! Várj a sorodra!" Robert, mielőtt még elájult volna, le tudta ezt adni nekem. Én azonnal elkezdtem sugalmazni a vallatómnak, hogy hívasson engem. Nagyon nehéz volt ez, mert a világon mindennél jobban rettegtem a hívástól, és ha lehetőségem lett volna az öngyilkosságra, gondolkodás nélkül ezt a kiutat választottam volna. Aztán hívatott, és hamarosan már csak egyet kívántam: minél előbb elájulni, minél előbb, mielőtt még Robert magához tér, különben… Kiabálni már nem tudtam, a hangom megtört, hörögtem, mormoltam, és néha hitetlenkedve hallgattam: igazán az én hangom ez?… Robert mégis magához tért, és a kín megkétszereződött, de aztán hamarosan véget ért…
Sok idő eltelt, míg végül megtanultam szándékosan elájulni. És csak akkor sikerült, amikor egy kis fellélegzést engedtek, és össze tudtam szedni a gondolataimat. Eszembe jutott Jack Londontól a Csillagok vándora, és megpróbáltam megismételni az ő kísérletét. De ez nem volt ugyanaz. Először is túl lassan ment, és az SS-ek nem hagytak annyi időt; másodszor, ebből az állapotból elég könnyű volt kiesni. Jack London hősének nem vertek tűket a körme alá, jól megrázták, megcsipkedték, kioldozták, és erre magához tért. Ez mutatja, hogy a civilizáció egyre tökéletesedik. Legalábbis egy bizonyos irányban. El tudták vajon képzelni Jack London korában a gázkamrát, a krematóriumot? Negyedszázaddal a halála után mégis milliók ismerkedtek meg személyes tapasztalatok során ezekkel a fogalmakkal. Még vagy öt év, és az emberiség egy része megtudta, milyen nagyszerűen működik az aránylag kicsi atombomba, ha lehull egy városra. Most pedig az egész emberiség személyesen győződhetett meg arról, hogy Hirosima és Nagaszaki lakóinak milyen keserves sors jutott 1945. augusztus 6-án. Mellesleg a többségben persze ez már nem tudatosodhatott.
Amikor a fájdalom felülkerekedik az erőn, és megsemmisíti az emberben azt, ami benne emberi, az emberek általában egyformán kiáltoznak. Mi, koncentrációs táborlakók, a Gestapo foglyai, mindnyájan sokszor hallottuk ezt a szörnyű, elcsukló üvöltést, amelyben már nincsenek tagolt szavak, felismerhetetlenné torzul a hang, gyakran még azt sem lehet tudni, férfi vagy nő hangja-e. Mindnyájan hallottuk azt az érthetetlen nyöszörgést, zokogást, nyögést, amely a lázálomban előtör a véres péppé változott emberi testből, ahogy a cella padlóján hever, és már azt sem tudja, hol van; folyik-e még a kínzás, vagy megpihenhet egy kicsit, életben maradt-e, vagy haldoklik.
Vagy három évvel ezelőtt be kellett feküdnöm a kórházba – nem egy tábori emléket viselek a testemen, és időnként gyulladásba jön valamelyik sérülésem: láz, fájdalom. Éjszaka a táborról álmodtam, ébredéskor hideg verejtékben feküdtem, és ébren sem tudtam szabadulni a lidércnyomástól. A falon túl kínoztak valakit. Azonnal felismertem ezt az elcsukló mormolást, a fel-felharsanó éles üvöltést, ezt az érthetetlen, összefüggéstelen könyörgést, ahogy értelmetlenül, tragikus naivsággal hajtogatja: “Nem bírom tovább… Nem bírom… becsületszavamra… nem bírom, nem bírom, öljetek meg inkább!" Hihetetlen erőfeszítéssel kinyitottam a szemem, s azt vártam, hogy a reflektor halálos, éles fénye vág a szemembe, vagy a börtönablak rácsoktól csíkozott, derengő fényű négyszögét pillantom meg. A kórteremben azonban egyenletes, kékes fényt árasztott az éjjelilámpa, és mindent kísértetiessé varázsolt, én magam meg tiszta, puha ágyban feküdtem, és hallgattam ezeket a békés körülmények között fantasztikus és hihetetlen kiáltásokat. Felugrottam, kinyitottam az ajtót. A folyosón kis asztalka mellett fáradt arcú, idős kedvesnővér ült.
– Mi ez? Mi van itt? – kérdeztem. – Mi ez a kiabálás?
– Mindjárt hatni fog a morfium… – mondta csendesen a nővér. – Epegörcse van.
Visszamentem a szobámba, és lefeküdtem. A fal mögül a kiáltozás egyre tompábban hallatszott, egyre halkabban, panaszos nyöszörgéssé, sóhajtozássá csöndesedéit. Én csak hallgattam, és hideg verejtékben fürödtem még akkor is, amikor már tudtam, miről van szó. Az epegörcsnél elködösül a tudat, és ha hozzáérnek az emberhez, az egész, fájdalom, ami gyötri, azon a helyen összpontosul, amit az orvos keze éppen megérint. Az injekciós tű szúrását a beteg kegyetlen, embertelen kínzásnak érzi… “Hány éves lehet? Talán szintén megjárta a táborokat?" – gondoltam. (Reggel megtudtam, hogy meghalt; mindössze huszonnégy éves volt.)

Szóval a táborról álmodtam, és álmomban nyöszörögtem, talán kiabáltam is. Constance felrázott.
– Téged… kínoztak? – kérdezte ismeretlen, fojtott hangon.
Aztán egyszerre csak belefúrta az arcát a párnába, és sírva fakadt, olyan keserűen, olyan elkeseredetten, hogy egészen elvesztettem a fejem. Nem is képzeltem volna, hogy Constance, aki olyan derűs és erős, így tud sírni.
– Constance, kedvesem, hiszen mindez már a múlté… elmúlt, és soha nem ismétlődhet meg – nyugtatgattam, és a vállát, szétomló selymes haját néztem.
Aztán vizet hoztam, kiitta, kissé lecsillapodott. Először és utoljára láttam őt akkor sírni, összeölelkezve ültünk az ágyon, Constance hozzám simult, a zokogástól még mindig egyenetlenül lélegzett.
– Bocsáss meg, Claude – mondta végül. – Miattad sírtam… És a szüleim miatt, ők börtönben pusztultak el, és hallottam arról, hogyan kínozták őket… együtt, szándékosan, hogy még jobban szenvedjenek… hogy beszédre kényszerítsék őket… Egy nő mesélte, aki anyámmal egy cellában ült. Ők azonban senkit nem adtak ki.
Ezen az éjszakán tudtam csak meg, hogy Constance, akár a szülei, a földalatti mozgalomban dolgozott, hogy összekötő volt, különböző városokba utazott, röpcédulákat és gránátokat vitt, utasításokat továbbított…
– Miért nem beszéltél eddig erről? – kérdeztem.
Constance félénken és kissé csodálkozva válaszolt:
– De hiszen nem kérdezted… Azt hittem, hallottál rólam Marcel Richet-től… és hogy számodra fájdalmas dolog a visszaemlékezés bármire, ami a háborúval van kapcsolatban…
Kötve hiszem, hogy ez után az eset után maradt volna valami az életemben, amiről Constance nem tudott. Egyszerre ellenállhatatlan vágyam támadt, hogy mindent elmeséljek, mindent kibeszéljek magamból, hogy magam is megértsem, hogyan és mi is történt velem. Szinte teljesen egyhangú monológ volt ez: Constance sápadtan, nyugodtan hallgatta, és én tudtam, hogy mindent megért. Néha megkérdeztem: “Na és te? Mesélj magadról!" Mesélt is, de kelletlenül és szűkszavúan. Cselhez folyamodtam – elmeséltem valamelyik napomat, aztán hozzátettem: “Ez ennek és ennek a hónapnak ilyen és ilyen napján történt. És veled mi volt azon a napon?" Néha Constance is mesélni kezdett:
– Ó, igen, negyvenkettő október kilencedike… Aznap Lyonba utaztam… A vonaton belém kötöttek a rendőrök, hogy nincsenek rendben az irataim… Este érkeztünk Lyonba, és reggelig ott tartottak az őrszobán… Két tolvaj nő volt ott, de nagyon kedvesek voltak hozzám, azt tanácsolták, hogy amikor kikérdeznek, bőgjek minél hangosabban. Reggel aztán kihallgatott a parancsnok, és elengedett. Még le is szidta a rendőröket: “Disznók, gyerekeket kínoznak!" Igaza volt, mert indokolatlanul zaklattak, hiszen az irataim teljesen rendben voltak. Ezután már minden teljesen simán zajlott le Lyonban.
Constance egészen másként fogta fel mindazt, amit át kellett élnie, még apja és anyja halálát is. Számára ez egy eszméért vívott harc volt, csata a fasizmus ellen. Ebben a csatában elesni, ha keserű is, de dicsőség; a harc nélküli élet – értelmetlen, szánalmas. Apja kommunista volt, részt vett a spanyol polgárháborúban; Constance a politikai viták légkörében nőtt fel, a politika nevében vívott harcban, a harc nevében véghezvitt hőstettek között, és számára mindez normálisnak, természetesnek tűnt. Nyilvánvaló, hogy hallgatagsága, minden kérdezősködéstől és meséléstől való húzódozása, csodálatra méltó kitartása – mindez nem csupán a vele született sajátosságokból származott, hanem az adott közegben kapott nevelésből is.
Még most sem tudom megérteni, hogy ez a Constance hogyan jöhetett hozzám feleségül, hogyan tudott elszakadni a politikai élettől és gyerekeket szülni nekem – nem mintha én elleneztem volna a politikai tevékenységet, egyáltalán nem, egyszerűen csak teljesen lefoglalta őt a rólam s a gyerekekről való gondoskodás. Persze nagy szerepet játszott ebben a dologban az, hogy én megjártam a táborokat, és ő a harcosok közé sorolt engem, azok közé, akik a környezetét alkották, a magafajtájúak közé (úgy tetszik, ez hát az egyetlen hasznom ebből a szörnyű öt évből!). Megértettem ezt, és feszélyezett a dolog, mintha jogtalanul bitorolnám ezt a helyet.
Akkor azonban semmit nem tudtam Constance-nak megmagyarázni. Nyugodtan mosolygott, és azt mondta:
– De hát ez így igaz, te részt vettél a szökés megszervezésében. Hát nem igaz, hogy amikor a gestapósok olyan szörnyen megkínoztak titeket a lebukás után, te nem adtál ki senkit? Nem igaz, hogy Mauthausenben is tovább dolgoztál a tábori mozgalomban, és nagyon sokat tettél?
Próbáltam ellenkezni:
– De kedvesem, ez mind csak külsőség. Belsőleg én egyáltalán nem vagyok alkalmas a harcra. És ha nincs ott Robert…
Constance visszavágott:
– A harcba sokan lépnek be személyes indíték miatt: szerelem, barátság, családi kapcsolatok. De mit számít ez? Itt van például az anyám: őt a férje iránti szerelme vitte a harcba. Ez talán csökkenti az érdemeit? Nem tett meg minden tőle telhetőt, és nem igazi hősként halt meg? Hát talán csak egyetlen út vezet a nagy cél felé?
Mit mondhattam erre? A maga szempontjából Constance-nak igaza volt De vajon valóban csupán a tettek a fontosak, az indíték meg lényegtelen? Az lehetséges, hogy a célhoz nem is egy út vezet, hanem sok, párhuzamos vagy egymást keresztező út, de hiszen a kérdés abban is áll, hogy mit tekintünk célnak!
– Na és mi volt a te célod? – kérdezte Constance, miután mindezt komolyan végighallgatta.
Ez aztán zavarba hozott. Valóban, hogyan is fogalmazhatom meg a célomat? Akartam-e én valami mást, mint Robert? Vajon nem a fasizmust akartam-e megsemmisíteni, a háborút megszüntetni? Istenem, hát ki nem akarta ezt?
– Talán nem is a cél a lényeg, Constance – egyeztem bele. – A lényeg bennem van. Szeretnék olyan lenni, mint Robert és a többiek, de nem tudok. Hiszen lépten-nyomon előfordul, hogy az ember olyasvalamit csinál, amire egyáltalán nem alkalmas. Csak azért, mert a körülmények így hozták, érted? Hát ez történt velem is a táborban. És nem is tudok félelem nélkül visszagondolni rá!
– Mire? A tábori szervezkedésben való részvételedre?
– Egyáltalán a táborra! Mindarra, ami azzal kapcsolatos! Ha megtudnám, hogy megint táborba kerülök, inkább megölném magam. Megbénít a félelem, ha visszagondolok, hogy mi volt ott, minden bátorságom elszáll!
– De hát az ilyesmire senki sem gondol vissza szívesen…
– Úgy látszik, mégse mindenki egyforma… Robert egészen más, ő semmitől se fél. Ő a hős, a harcos, én meg… én csak véletlen részvevője vagyok a harcnak. Gyáva vagyok, értsd már meg! Te hősnek tartasz, pedig csak áldozat vagyok. Ne állíts engem szobortalapzatra, úgyse maradok ott.
– Nézd csak, a hős lehet ilyen is, olyan is – felelte Constance. – Miért gondolod, hogy a hős olyan ember, aki semmitől se fél? Nem is tudom, van-e olyan ember a világon, akinek soha semmi nem félelmetes. Jó, megértem, néha előfordul, hogy az ember egyáltalán nem fél a haláltól. De a kínzástól csak a bolond nem fél. Te túl becsületes vagy, Claude, és túl sokat követelsz magadtól, erről van szó. Rosszul teszed. Lehet, hogy nemes leiekre vall, de annyira gyötrőd magad! Lásd be, a lényeg az, hogy te ugyanazt akartad, amit minden rendes ember, és ugyanazt tetted, amit ők. Most meg azt bizonygatod, hogy nem vagy olyan, mint ők, mert te féltél. Azt hiszed talán, hogy Robert nem félt? Igaz, én nem nagyon ismerem, de hát ő is csak ember. Lehet, hogy leplezte a félelmét, hogy a többieknek könnyebb legyen…
– Na látod! Magad is úgy gondolod…
– Ugyan mit gondolok? Te talán kikiabáltad a félelmedet? Persze hogy nem. Különben nem is engedték volna, hogy ilyen fontos dolgokban részt vegyél.
Megpróbáltam visszaemlékezni, milyen voltam a veszély pillanataiban. Ki tudja, talán Constance-nak igaza is van, a maga világos, harcos logikájával. Valóban, ha a lágertársaim tudták volna, mi zajlik bennem, kihagytak volna, és kész. Meglehet, akaratom ellenére, úgy viselkedtem, mint a többi, alkalmazkodtam hozzájuk… Meglehet…
Végül is abbahagytam a vitát Constance-szal. Nem volt semmi értelme. Már nem is tudtam, kinek van igaza. Én úgy éreztem, a hős az, aki egyenesen tör a cél felé, nem törődik az akadályokkal, világosan látja ezt a célt, ezt tekinti élete legfőbb értelmének. És én? Nekem más célom volt, mint nekik – minél előbb hazajutni, viszontlátni Valérie-t, dolgozni, élni… Hát visszatértem. És mivel foglalkozom? Személyes problémákkal, és ezek nekem mindennél fontosabbak, én már ilyen vagyok. Most, amikor itt van mellettem Constance, amikor kezdett tompulni a fájdalom Valérie miatt, örömmel nekiláthatok a munkának. Sok tudományos kérdés érdekel De a politika? Istenem, éppúgy nem értek belőle egy csöppet sem, mint azelőtt! Egyetlen dolgot tudok: hogy a tébolyodásig rettegek egy újabb háborútól, az pedig megint ráveti árnyát a világra. Csodálattal és irigységgel nézem sok lágerbajtársamat – annyira törekszenek arra, hogy újra verekedjenek. Hát igen, ezek az igazi férfiak!… Én meg… igaza is van Robertnak, túl sok női vonás van bennem. De hát nem lehetek más, mint ami vagyok!

Mi jár a fejében? Constance… a tábor… a kínzások… Valérie… valamiért a laboratórium… a gyűlés… Marcel és Simon arca… Nem tudom megérteni a gondolatmenetét…

– Min töröd a fejed? – kérdezi Robert a könyvtárszoba küszöbéről, tálcával a kezében. – Constance küldött egy kávét, igyuk meg szépen.
Valamiért egyszerre összeszorult a szívem. Azt mondta, kávét? Mikor is ettem és ittam utoljára? Egyáltalán mikor evett közülünk bárki ezen a héten? Miért nem tudok visszaemlékezni se egy ebédre, se vacsorára, se reggelire? Miért?
– Ebédeltünk ma egyáltalán? – kérdezem bizonytalanul.
Robert leteszi a tálcát a csészékkel és a kávéskannával egy alacsony kis dohányzóasztalra, mellém ül a díványra, nagy, meleg tenyerébe fogja a kezem, és egyenesen a szemembe néz. Elfordítom a pillantásom.
– Persze hogy ebédeltünk, te csodabogár! – mondja meggyőzően. – Hát nem emlékszel? Constance csodás ragut főzött, az ember nem is hinné, hogy konzervhúsból készült. És eperkompótot. Hogy is felejthetted el, mi?
Igen, most már érzem is a nyelvemen a csípős mártás ízét; Constance remekül csinálja a mártásokat, nem rosszabbul, mint Sophie, és az eper zamatát… Valóban, milyen furcsa, hogy elfelejtettem… Együtt ebédeltünk mindnyájan… Igen, világos, mind ott voltunk…
– Ide hallgass – mondja Robert – -, mit üldögélsz folyton egyedül? Mi jár a fejedben?
Valóban, miért ültem ilyen sokáig egyedül? És egyre a múlton járt az eszem, mintha ennek most valami jelentősége volna! Milyen furcsa… Megint felemelem a szemem Robert-ra: miért olyan nehéz, fizikailag nehéz elviselnem a tekintetét?
– Nos, hát mi jár a fejedben? – ismétli Robert.
Bizonytalanul legyintek.
– Mi is járhatna most? Csak úgy… a múltra emlékeztem…
– Igazad van – helyesel váratlanul Robert. – A legjobb most felidézni a múltat. Egyelőre tétlenségre, várakozásra vagyunk ítélve. De gondolnunk kell még valamire: mit várhatunk a jövőtől mi, úgy, ahogy vagyunk. Na persze, ha megmenekülünk… és én hiszek benne! Hiszek! – Csillapító mozdulattal felemeli a kezét. – Jó, jó, én megértem, te nem vagy olyan biztos benne, mint én, ez természetes is – hiszen oly nagy súly nehezedik most rád… De azért, remélem, te sem szándékozol öngyilkossággal végezni, már csak azért se, mert minket is magaddal rántanál. Nos, gondoljuk csak végig: kik vagyunk mi, akik véletlenségből életben maradtunk? Azzal egy éter tesz, azt hiszem, hogy ez véletlen: a te különleges képességeid, a mi szinte misztikus kapcsolatunk veled…
Egyre erősebb nyugtalanságot érzek. Nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy Robert gúnyolódik velem. De hát ez képtelenség, rémes képtelenség! Miért is gúnyolódna velem ilyen helyzetben? Csak képzelődés…
– Végeredményben másképp is lehetett volna – folytatja Robert. – Tegyük fel, hogy nem titokzatos, telepatikus kapcsolatról van szó, hanem teljesen reális, jól felszerelt, atombiztos óvóhelyről. Az ilyesmi persze veszettül sokba kerül. De mondjuk, kincset leltél, örököltél egy ismeretlen rokontól, egy amerikai milliomostól, vagy valami más efféle. És mi mindnyájan egész egyszerűen a te vendégszereteted élvezzük…
– Istenem, ez mennyivel egyszerűbb és könnyebb lenne! – sóhajtok fel.
– Ugyan miért? – ellenkezik Robert. – Az oxigén-, víz- és élelmiszerkészletek nyilvánvalóan jóval szigorúbb és pontosabb keretek közé szorítanának bennünket, mint ez a te titokzatos és gyakorlatilag kimeríthetetlen erőd. Feltételezhetem például, hogy énhozzám egészen másként viszonyulsz, mint Constance-hoz és a gyerekekhez, az agyad valamilyen más hullámokon dolgozik velem szemben, és én nagyon nehezen tudom biztosítani az energiát, hogy elkapjam őket. A levegő meg a táplálék viszont mindenki számára egyforma, és én bizony nem szánnám el magam…
– Jaj, Robert, én nem tudok, nem értek semmit! – mondom elkeseredetten. – Talán igazad is van… De annyira félek, hogy ez a félelem maga is elég, hogy megbolonduljak… megbolondulnom viszont éppen hogy nem szabad, és ezért csak még jobban félek… nagyon félek, hogy nem tudok kitartani. Ha te tudsz valamit, Robert, ne kínozz, segíts nekem!
– Ugyan mit tudhatnék? – válaszol Robert nagyon komolyan, és nem veszi le rólam a szemét. – De higgy az intuíciómnak: kihúzzuk, túléljük! Hiszel nekem?
– Hiszek… – És érzem, hogy valóban hiszek. – Hiszek, mert én veled… magad is tudod…
– Hát, tudod, te mindent fejtetőre állítasz… De legyen így, ha neked könnyebb velem, én csak örülök…
Robert szemmel láthatóan izgatott és zavart. Furcsa: érzelgősséggel rá nem nagyon lehet hatni, meg aztán túlságosan meg is szokta, hogy örökké rajta lógok.
– Rendben – mondja Robert rövid hallgatás után. – Azért csak filozofáljunk egyet: mi mást tehetnénk, nem igaz? Hasonlítsuk csak össze ezt a mostani helyzetünket az akkorival, a táborban. Tudod jól, mire gondolok: amikor te több mint huszonnégy óráig nem alhattál, és egy pillanatra sem hagyhattál fel az erőfeszítéssel, hogy láss, hallj, és kisugározd az akaratodat. Nehéz volt, vagy nem? Fizikailag jóval nehezebb, mint most: borzasztóan ki voltál merülve, teljesen kikészültél, ráadásul az a barom Werner is elvert…
Nincs mit tenni – már megtörtént a legborzalmasabb, ami megtörténhetett velem és az emberiséggel, és én mégis megborzongok a félelemtől, ha a táborra gondolok. Pedig oly sok év múlt el azóta, és ha a turisták Ausztriában, Bécsből Linz felé utaznak, a többségük nem is gondol arra, hogy itt, a kék Duna fölött, a festői dombvidéken, tíz- és százezrek szenvedték el a legkegyetlenebb kínokat, a szabadulás minden reménye nélkül, és elpusztultak olyan kegyetlen halállal, amilyen a békés polgárnak még rémálmaiban sem jöhet elő. A turisták bizonyára elragadtatással bámulják az Alpok hatalmas hegyláncait a látóhatár szélén, mi viszont… számunkra nem létezett a hegyek szépsége; a hegylánc ormait mi csak egyetlen céllal nézegettük – hogy megtudjuk, lesz-e ma eső vagy nem; hiszen a kőfejtőbe mindenképpen ki kellett mennünk, bármilyen volt is az idő…
A kőfejtő… Úgy látszik, ezekkel az én titokzatos képességeimmel az a helyzet, hogy minél rosszabb nekem, annál jobb nekik. Minél borzasztóbb volt a helyzetem, annál világosabban és sokoldalúbban jelentkeztek. A hadifogolytáborban ez a láthatatlan kötelék főleg Robert-ral kapcsolt esszé; a Gestapo-börtönben, a kínzások után megtanultam, hogy tetszésem szerint lássak másokat, még idegen vagy akár ellenséges embereket is; megtanultam távolból rájuk kényszeríteni az akaratomat… A koncentrációs táborban már annyira elsajátítottam ezt a különös művészetet, hogy sok veszélytől megvédhettem magam és Robert-t, néha még másoknak is segíthettem, csak fel kellett mérni és meg kellett fontolni a körülményeket, és kigondolni, mikor és mit lehet tenni.
Váratlanul és véletlenül kezdtem el ezt a tevékenységet, a végső szükség pillanatában… Mellesleg az ilyen pillanatok a táborban túl gyakoriak voltak, hogy… Na, szóval megláttam – a megszokott módon, a szememmel, hogy Robert megütötte a kápót. Akkor még csak egy hete voltunk a koncentrációs táborban, és még nem szoktunk hozzá a rendhez – ha egyáltalán létezett valamiféle rend ebben a pokolban… Egyébként a tábor őslakói, lengyelek, elmondták, hogy nem sokkal az érkezésünk előtt a tábor rendjében nagy változások voltak – javult a helyzet. Nekem azonban ez is épp elég volt, istenem, mindenki pokolnak nevezte volna, el se tudom hinni, hogy kibírtam!
Szóval Robert megütötte a kápót, Heinz Ruppertot.
Mi akkor még nem tudtuk, hogy ez Ruppert szokásos kedvtelése. Odament valamelyik fogolyhoz, és békés beszélgetést kezdeményezett. Aztán hirtelen se szó, se beszéd, teljes erőből az arcába vágott Amikor a fogoly feltápászkodott, Ruppert, mintha mi sem történt volna, folytatta a beszélgetést. A fogoly azonban, az újabb ütést várva, Ruppert első mozdulatára önkéntelenül az arca elé kapta a kezét. Akkor Ruppert, élvezettel kivicsorítva sárga, csorba fogait, kegyetlen, pontosan kiszámított ütést húzott a fogoly gyomorszájára. Egy ilyen ütés után szinte lehetetlen volt felállni, és Ruppert módszeresen összeverte az illetőt; rendszerint halálra taposta rövid, görbe, izmos lábaival. Néha teljes erőből belerúgott a csizmaorrával a fogoly lágyékába – ezután már taposni se kellett, az ember pár percig még üvöltött az elviselhetetlen fájdalomtól, aztán meghalt.
Ruppertnak ez a viselkedése nagyon megdöbbentett bennünket, nemcsak a vadállati kegyetlenségével, hanem a logikátlanságával is. A gestapósok sem voltak kevésbé kegyetlenek, mint akármelyik tábori fenevad, de az ő kegyetlenkedésüknek nyilvánvaló célja volt: vallomást akartak kicsikarni az emberből, öncélú kínzásba nem kezdtek volna, ez nem tartozott a kötelességeik közé. Itt viszont… Hamarosan megértettem, mit jelent ez a kifejezés harmadfokú koncentrációs tábor – haláltábor.
Itt gyilkoltak és kínoztak, és nem is csak a tábori rend megszegése esetén; és ezek a kihágások is annyira nem voltak arányban a rettenetes büntetéssel, hogy az első időben nem hittünk a saját szemünknek. Ha valaki nem kapta le elég gyorsan a sapkáját egy SS-katona előtt – halál; ha valaki bepiszkította az imént kipucolt cipőjét a mosdó padlóját borító szennyes lével, miközben a foglyok szörnyű kapkodással úgy-ahogy megmártották a kezüket és arcukat a jeges vízben – halál. Nem feltétlenül, nem előírásosan, és minden ceremónia nélkül, de igen gyakran – halál. Nagyon kevés kell ahhoz, hogy egy jóllakott, bárgyú, revolverrel és bikacsökkel felfegyverzett fickó kinyírjon egy kimerült, fegyvertelen, védtelen embert! És a lényeg nem is a kihágásban van: a lényeg az, hogy az embereket megsemmisítés céljából küldték ide. Vagyis megsemmisíthettek közülük bárkit, bármely pillanatban, bármilyen ürüggyel, vagy akár minden ürügy nélkül is…
Amikor megtanultam, hogy lássam, mi folyik ezeknek a lágerhiénáknak a lelkében, először nem is hittem magamnak. Igaz, nem láthattam mindent; csak az alapindítékok tárultak fel előttem, a legerősebb vágyak és félelmek, a kisebbek homályban maradtak. De mi van akkor, ha éppen a kisebb kerül hatalomra, amikor a lélek csupa apró foszlányból áll – ösztönökből, primitív kis félelmekből, őrült, állati dühöngésből?… Nem, nem gyűlöletből, a gyűlölet már emberi tulajdonság, azt meg lehet érteni, még ha igazságtalan, akkor is. De ezek a fegyveres majomemberek még gyűlölni sem tudtak. Időnként rájuk tört valami értelmetlen, vak dühroham, ennyi az egész. Többnyire azonban egyszerűen csak azért öltek és kínoztak, mert ez hasznos volt – még ha nem is közvetlenül hasznos, de ilyen volt a munkájuk, a táborban ez volt a szokás, ahogy a megszokott, normális életben az a szokás, hogy tiszta inget hord az ember.
Eleinte azonban se én, se Robert nem tudtuk ezt, és Ruppert tettének éppen ez a vadállati, aljas oktalansága hozta ki Robert-t a sodrából. “Tudod, én egyszerűen megijedtem, és elveszítettem az önuralmamat – mondta később Robert. – Hiszen azt már tudtam, hogy egy kápót megütni kész öngyilkosság, ráadásul ostobán kegyetlen módja az öngyilkosságnak; akkor már jobb leugrani a kőfejtőben a vágatba, mintsem végigszenvedni a halál előtt mindazt, amit csak egy feldühödött majomember kitalálhat." Talán más is hatott Robert-ra: Ruppert éppen egy nagyszerű lengyel fiúval, a tábor költőjével készült leszámolni, Viktornak hívták a fiút – a lengyelek és az oroszok ezt a nevet az első szótagon hangsúlyozzák –, hatalmas kék szeme volt… A lényeg az, hogy Robert lendületet vett, és akkorát húzott be Ruppertnak, hogy az összerogyott, és egy darabig mozdulatlanul hevert.
Egyelőre senki nem látta, ami történt. Mi – Robert, Viktor és én – egy sziklatömb mögötti kis teraszon dogoztunk. Bármely pillanatban felbukkanhattak azonban a kő-hordósaroglyás foglyok, és fentről is lenézhetett az SS-őr. Hallgattunk. Viktor összegörnyedve feküdt, fojtottan nyögött; nem is nagyon értette, mi történt. Ruppert megmozdult. És akkor történt, a halálra várakozva, hogy megéreztem: meg tudom tenni. Engedelmességre tudom kényszeríteni ezt a barmot – hiszen mégiscsak van agya, ha egészen fejletlen is.
Intettem Robert-nak, hogy hallgasson, ne mozduljon, és teljes akaratomat Ruppertra irányítottam. Nagyon nehéz volt, fizikailag nehéz, elöntött a verejték, és Robert-ba kellett kapaszkodnom, hogy el ne essem. Hamarosan elértem, amit akartam: Ruppert felállt, mintha mi sem történt volna, fejére igazította sapkáját, és anélkül, hogy körülpillantott volna, elment. “Semmire nem emlékszel – küldtem utána gondolatparancsomat. – Arra sem emlékszel, hogy egyáltalán itt jártál. Miránk hármunkra azonban emlékszel, és nem akarsz bennünket bántani. Nem szabad bennünket bántani. Tudod, hogy nem szabad."
Robert nem kérdezte, mit csinálok: látta.
Akkor kezdődött az egész. Ott, Gusenban.
Robert-ral mindig több baj volt, mint velem. Velem általában keveset törődtek, habár fizikailag ő volt az erősebb, és a jelleme is, mint az acél. Nagyon zsidós volt azonban a külseje, különösen a táborban, ahol a lesoványodott arcban aránytalanul nagy hangsúlyt kapott a szeme és az orra, és ez elég volt ahhoz, hogy magára vonja az SS-ek és a kápók figyelmét. Még ha tudták is, hogy nem zsidó, mindig szívesen ütöttek rajta egyet. Annyi erőm nem volt, hogy mindig és mindenütt megvédjem. Ezért azt akartam elérni, hogy a barakképítéshez vezéreljenek bennünket. Nem volt könnyű dolog – mindenkinek ez volt a vágya, a munka is könnyebb volt ott, és ami a legfőbb, a kápó, a bajor Franz Junge ritka rendes ember volt: soha senkit nem ütött meg, a munkásaiért nemcsak az építkezésen állt ki, hanem általában a tábori életben is, és gyakran kihúzta őket a csávából. Magát Franzot is “rá kellett beszélni", hogy hajlandó legyen bevenni a munkacsapatába két embert, akinek semmi építési szakismerete nincs (egyébként ezt már nemegyszer megtette, éspedig minden hipnózis nélkül), és Ruppertot is, hogy ne tiltakozzék, és még valakit a táborparancsnokságon. Hogyan, hogyan nem, végül is bekerültünk ebbe a brigádba. Ott dolgoztunk 1943 elejéig, akkor sok minden jobbra fordult a táborban, és mi Robert-ral különleges munkára kerültünk, az egészségügyi tömbbe, a Revierbe, ahogy tábornyelven hívtuk.
Robert-nak azonban mindez kevés volt, és bevont engem a tábori szervezkedésbe. Úgy vélte, hogy egyszerűen vétek volna, ha nem használnánk ki kellően a képességeimet – a “kellően" pedig az ő felfogásában azt jelentette: mindenki érdekében. Hasztalan magyarázgattam neki, hogy ez képtelenség. Hogy a sikereim titka a közeli, a számomra személyesen fontos célokra való összpontosítás. Továbbá hogy ha sokan tudomást szereznek a képességeimről, akkor előbb vagy utóbb elkapnak az SS-ek. Mégsem tarthatom ellenőrzésem alatt az egész tábort! Robert-ra azonban nem hatottak ezek az érvek, és a vége persze az lett, hogy engedtem. Ráadásul Robert még azt mondta:
– Ha valóban meg volnál győződve az igazadról, igyekeznél hipnotizálni engem, és rám kényszeríteni az akaratodat. Nem igaz?
Meglehetős kajánsággal mondta ezt, én meg hallgattam. Egyrészt mert megsértődtem, de főleg azért, mert első ízben jöttem rá, hogy Robert-ra nem tudom rákényszeríteni az akaratomat. Illetve első ízben jutott ez egyáltalán eszembe, hiszen egy pillanatig sem gondoltam arra, hogy hipnotizáljam Robert-t, de akkor rögtön megéreztem, hogy gyakorlatilag lehetetlen is volna. Nem tudom, miért, de féltem. Megijedtem, hogy épp akkor kellett megpillantanom a lehetőségeim korlátjait, amikor megtudtam, hogy teljes odaadást, maximális erőfeszítést kívánnak tőlem. És talán arra is rádöbbentem, hogy minden titokzatos erőm ellenére, alá vagyok rendelve Robert-nak.
Röviden: kezdtem megérteni, hogy Robert-nak igaza volt. A tábori szervezet olyan ragyogóan állította össze a képességeimen alapuló különböző vállalkozásokat, olyan ügyesen és sikeresen bonyolította le a legnehezebb akciókat, hogy egészen elkeseredtem: mennyi embert lehetett volna megmenteni, ha kezdettől fogva velük dolgozom. Nem is sejtettem korábban, mennyit tehetek, ha ilyen igazi, erős támaszom van… De nem mindig… istenem, nem mindig…

Mire gondol? Igen, mindig ugyanaz… Szürke barakksorok, a tábori utca nyirkos, megfeketedett homokja, a zöld, esti égen szabályos, monoton mintákban kirajzolódó szögesdrótfonatok… Schumann kápó – a Sétáló Halál… Én istenem, milyen szörnyű arca van minden lágerlakónak, hiszen ezek élőhalottak; hát igazán ilyen volt ez? Hát mindezt igazán átéltük?

Későn tudtam meg – negyedórával később, mint kellett volna –, hogy Félixet és Leont, két varsói lengyelt épp akkor kapott rajta Schumann kápó, a Sétáló Halál, amikor az új adatokat vezették rá a térképre.
Micsoda nagyszerű térkép volt ez, és mennyi fáradságunkba került! A híreket morzsánként kellett összelopkodnunk hozzá. Valamelyik SS vigyázatlanul elejtett szavából, vagy egy fogoly kapott el egy töredéket a rádióadásból, amikor a táborparancsnok irodájában végzett valami javítómunkát, vagy valakinek sikerült egy újságba belepillantania… Lehetővé tette viszont, hogy saját szemünkkel lássuk a frontvonalak feltartóztathatatlan mozgását kelet felől és nyugat felől; hogyan közelednek egymáshoz, egyre szorosabban beszorítják Németországot, és hozzák nekünk a szabadságot.
A térképet León és Félix készítette, ők vezették már majdnem három hónapja, egészen negyvenöt április közepéig. És el kellett bukniuk, el kellett pusztulniuk, ilyen szörnyű módon, a szabadság előestéjén!
Amikor megláttam őket, már össze voltak verve, arcuk csupa vér volt. A vallatás csak most kezdődött. Min kellett még átesniük! Negyven óra kínvallatás. Hallgattak. Tudom, hogy mindenképpen hallgattak volna. Ők azonban bennem reménykedtek. Egyenesen hozzám fordultak, amíg eszméletüknél voltak… és aztán is… És én… én tehetetlen voltam. Elvesztettem a cselekvőképességemet, csak látni tudtam. Csak később értettem meg, mi is történt: nagyon rossz állapotban voltam, és a társaink megmentésére kidolgozott akció kezdete előtt valami erősítő italt kaptam. Komoly mennyiségű bróm volt benne. A táborban soha nem szedtem brómot és akkor tudtam meg, milyen hatása van rám – két nagyszerű ember, két bajtárs szenvedése és halála árán tudtam meg! Akkor semmiről nem tudtam, és majd megszakadtam, annyira próbáltam cselekedni. Ettől az önmagámmal vívott szörnyű harctól, az elképzelhetetlen erőfeszítéstől végül is elveszítettem az eszméletemet. Alig tudtak magamhoz téríteni, nagyon gyenge voltam, és Robert megtiltotta, hogy tovább próbálkozzam.
Akkor aztán a szokványos módokon kezdtek próbálkozni – az SS-ek megvesztegetésével. De az egyetlen, amit sikerült elérnünk, hogy megmenthettük a bajtársainkat az utolsó kínzásoktól, a gázkamrától. Ott haltak meg az öveik közt, még morfiumot is szereztünk, hogy ne szenvedjenek. Láttam kicsavarodott, feldagadt kezüket, és tudtam, hogy ez mit jelent: több mint egy napig lógatták őket! Én húsz óráig bírtam, de még most sem értem, miért nem haltam bele. Ők pedig huszonnyolc óráig lógtak, és mindezt hatévnyi láger- és börtönélet után.

Igen, de az alagút… ebben Robert-nak igaza van…
Alagút… Egyébként nem is alagút volt, hanem egy hatalmas, föld alatti terem, a sziklából kivájva. A foglyok három műszakban dolgoztak, úgy készítették ezeket az óriási óvóhelyeket a hadiüzemek részére. Ahogy nagyjából elkészült egy terem, azonnal beállították a munkapadokat, és folytatódott a munka. A 35-40 méteres föld- és sziklaréteg alatt semmiféle bombázás nem volt veszélyes. Ebben az időben, 1944 vége felé a szövetséges légierők egyre gyakrabban támadták a tábor közelében levő ausztriai ipartelepeket. Amikor Linzet bombázták, jól hallottuk a bombarobbanásokat és a lázas légvédelmi ágyúzást. Mennyire örültünk! Mindnyájan biztosak voltunk abban, hogy a tábort nem fogják bombázni, és amint felüvöltöttek a szirénák, nem törődve az SS-ek szigorú tilalmával, kitódultunk a barakkokból, és kimeredt szemmel bámultuk a kék égen csillogó repülőgépeket. Szabadságot hozó, hatalmas ezüstmadarak. A hóhérainknak halált hoznak. Pusztulást és megsemmisülést a házaiknak és gyáraiknak, családjaiknak és üzleteiknek. Átkozott fekete pók – horogkereszt –, aki egész Európa vérét szívtad, hamarosan eltipornak a tankok és repülők! Találgattuk, ki ér elsőként ide, az oroszok vagy a szövetségesek, de végül is lényegileg mindegy volt nekünk, akárki jön, csak minél előbb hozza a szabadságot.
Az SS-ek azonban a légitámadások idején kezdtek behajtani bennünket a föld alatti műhelyekbe: nem akartak miattunk fent maradni és az életüket kockáztatni. 1945 elején már mindenkit a föld alá kergettek, még a mozdulni alig tudó betegeket is. Veszett sietséggel terelték a foglyokat, kutyákkal, puskatussal serkentve őket. Be kellett terelniük a foglyokat, hogy ők maguk is elrejtőzhessenek, márpedig a szövetséges kötelékek a légiriadó után igen gyorsan feltűntek a látóhatáron…
1945. április 4-én délben megint megszólaltak a tábor szirénái, és az SS-ek kezdték beterelni a foglyokat a föld alá. Valami azonban rögtön gyanús volt. A szirénák elhallgattak, de a repülők csak nem jöttek, és az SS-ek is, úgy rémlett, a megszokottnál kevésbé igyekeztek.
Robert-ral a Revier ablakából nyugtalanul figyeltük ezt az egész cirkuszt.
– Baj van – szólalt meg hirtelen Robert. – Nézd csak, sok SS nem ment le az óvóhelyre. A kápók is fent maradtak – ott sétál a nagypofájú Ottó, amott meg most ment el Ruppert… Baj van, én mondom neked, Claude. Nincs itt semmiféle repülő, láthatod.
Odajött Kazimir, a lengyel orvos. Ő is nagyon izgatott volt. Az általa ismert néhány francia szóval kevert tábori zsargonban azt mondta, hogy tegnap egy tehervonat érkezett, és az egyik vagont a tábor parancsnok személyesen rakta ki, a két segédjével. Valami ládákat rakodtak. Ezenkívül tudomása van arról, hogy az óvóhely minden kijáratát befalazták, egyetlenegy maradt csak nyitva, és annak a közelében egy nagy fülkét vágtak a sziklába. Kazimir szerint az SS-ek az összes fogollyal egyszerre akarnak végezni – hiszen az óvóhelyen most több mint húszezer ember van, és ha eltömik a kijáratot, mind ott pusztul. Mi régóta féltünk, hogy ez lesz a vége, és most rögtön tudtuk, hogy igaza lehet. Robert és Kazimir rám nézett.
– Mit lehet tenni? – kérdeztem tehetetlenül. – Hiszen még arra sincs idő, hogy kigondoljunk valamit…
– Egyelőre egyetlen kiút van: hatalmadba kell kerítened Brandot. Meg tudod találni?
Bólintottam. Testem súlytalanná vált, mintha nem is az enyém volna, a fejem áttetsző, törékeny lett, körülöttem minden ködbe burkolózott és megkettőződött. Tudtam, mit jelent ez: szabadságot és hatalmat. Már nem is láttam a Revier emeletes priccseit a megsárgult, agyonmosott ágyneművel, nem láttam a furcsa kékesvörös festékfoltokat a durván mázolt falakon. Egészen homályosan éreztem, hogy valaki leültet egy zsámolyra, és Robert hangját hallottam:
– Látod?
Láttam. A táborparancsnok, Paul Brand a sziklába vágott, széles, hepehupás lépcsőfokon állt. Nem messze tátongott az óvóhely hatalmas, fekete bejárati nyílása. Brand száraz, csontos arcát elégedetlen grimasz torzította el, lovaglópálcájával tükörfényes, a napfényben csillogó magas szárú csizmáját csapkodta.
– Kezeskednek arról, hogy ez elég lesz? – kérdezte ingerülten.
– Feltétlenül, Herr Standartenführer! – felelte meggyőződéssel a helyettese. Ottó Lechner, egy pirospozsgás góliát. – Ez a tudományosan kiszámított adag erre a térfogatra.
– Ismerem ezeket a számításokat – mondta komoran Brand –, de itt huszonkétezer fogoly van. Aztán meg a gázkamrában minden légmentesen záródik, és a cyklont felülről szórják be egy nyíláson. De itt? A legtöbb, amit tehetünk, hogy bedobjuk a felnyitott dobozokat… azt is az életünk kockáztatásával.
– Majd gázálarcot vesznek – válaszolt készséggel Lechner, és az óvóhely bejáratánál álló két, kelletlen képű SS-re mutatott.
– De el tudja képzelni, mi fog ott végbemenni, ha bedobjuk ezeket a cyklonos dobozokat? Nem, én ellene vagyok. Felrobbantani és eltorlaszolni a kijáratot, és kész. Gáz nélkül is a másvilágra kerülnek.
Lechner láthatóan elégedetlen volt.
– Ahogy ön gondolja, Herr Standartenführer – felelte. – De akkor még hosszú ideig rakétákkal ellátott őröket kell állítani minden kijárathoz. Különben kivágják magukat. Szerszám az van ott…
Elmondtam a társaimnak, miről beszél Brand és Lechner. Úgy rémlett, hogy Robert-on és Kazimiron kívül még valaki van mellettem. Később megtudtam, hogy Bruno Schäffer, egy német kommunista volt – ő akkor ott feküdt a Revierben, súlyos kötőszöveti gyulladással a csípőjén. A tábori szervezet többi tagja mind bent volt az óvóhelyen.
– Na, próbáld, próbáld meg, Claude! – mondta Robert. – Szuggeráld neki azt, hogy fél.
Hallgattam: ebben az állapotban mindig nehezemre esett a beszéd. Éreztem különben, hogy Brand így is fél. Fél a felelősségtől, a bűnhődéstől. Viszont a parancs megtagadásától is fél.
– Tudsz valamit csinálni? – kérdezte Robert.
Próbáltam válaszolni, de nem tudtam. Minden erőmet megfeszítettem, és megparancsoltam Brandnak: “Nem akarod, félsz, ebből semmi jó nem származik, félsz, nem vállalhatod a felelősséget…" Láttam, hogy Brand arcán a dölyfös-bosszús kifejezést zavar és félelem váltja fel. Habozott, lehajtotta a fejét, csapkodott a pálcájával. “Félsz! – kiáltottam felé a Revier deszkabarakkjából. – Nagyon félsz! Te fogsz ezért felelni, nem más! Félsz, pokolba az egésszel, félsz!"
Valaki óvatosan megtörölte az arcom valami kellemes, hűvös, nedves ruhával. A társaim mindig mondták, hogy szörnyű képet mutatok ebben az állapotban – egészen kékesre sápadok, elönt a verejték, látszik, hogy milyen szörnyű erőfeszítésembe kerül mindez.
Brand felemelte a fejét, szemében félelem tükröződött.
– Ennek semmi értelme – mondta tompa hangon. – Bármi történik, nekem kell felelnem érte. Fújjátok le a riadót, engedjétek ki őket.
Lechner szemmel láthatóan nagyon megdöbbent, de némán tisztelgett és elment. Rövidesen felüvöltöttek a szirénák, és a foglyok hosszú, rendezetlen sorokban kitódultak az óvóhelyről. A csatát megnyertük, s én a fáradtságtól elvesztettem eszméletemet. Egyszerűen lefordultam a zsámolyról, és Robert alig tudott elkapni, hogy a priccsre vigyen.
– Isten mentett meg minket, egyedül Isten! – ismételgette keresztet hányva aznap egy lengyel pap, amikor kijött az óvóhelyről. – Láttuk, mire készülnek, szembenéztünk a halállal. De Isten lefogta a gyilkosok kezét…
Én már magamhoz tértem, és hallottam a szavait, ahogy ott feküdtem a priccsen. Isten… Itt a te istened, itt hever a priccsen, koszos, csíkos rongyokban, és a kezét se tudja mozdítani a kimerültségtől. Ekkoriban megint beköszöntött már a kegyetlen éhezés a táborban, a rokoni küldemények nem jöttek már se keletről, se nyugatról, még a szűkös tábori élelmezés is akadozva érkezett. Nemrég a mosdóban belepillantottam a tükörbe, és önkéntelenül visszahőköltem: ijesztő, piszkosfehér bőr, kiálló arccsontok, beesett szemgödör, elálló fül, rövidre nyírt haj, a fejet daganatok, kelések formátlanítják el… Isten… élő csontváz, mint a többi mind… “És mégis csodát tettem" – gondoltam fáradtan, és azon nyomban elaludtam.
Ez az óvóhelyügy többé nem ismétlődött meg. Igaz, ez után az eset után sokan titkos rejtekhelyet ástak maguknak, és riadó esetén oda bújtak, hogy ne kelljen az óvóhelyre menniük: az SS-ek nem túl nagy gondossággal átkutatták a tábort, volt nekik más gondjuk is; a légitámadások egyre sűrűbben követték egymást. Brand azonban végérvényesen elhatározta, hogy köp a Berlinből érkező parancsokra. Igaz, időről időre én sugalltam ezt neki, de azt hiszem, az én közreműködésem nélkül sem kezdte volna el másodjára ezt az egész históriát.

– Mire gondoltál? Az óvóhelyre? – kérdezi Robert. – Igen, az remek volt. De az egész legfeljebb tíz percig tartott. Ott van viszont a listaügy!
Igen, ez bonyolult és nehéz dolog volt. Nem gondoltam, hogy végig tudom csinálni. Segítség nélkül nem is ment volna. Schumacher kápó a besúgóitól megtudott valamit a tábori szervezetről. Összeállított egy listát – később én megláttam ezt a listát Brand asztalán, rajta voltak a szervezet tagjai meg egy csomó olyan ember, akinek semmi köze nem volt a szervezethez, de valamiért nem tetszett Schumachernak. Cselekedni kellett, határozottan és haladéktalanul. Kidolgoztunk egy tervet, de szinte minden azon múlott, hogy én kitartok-e…
– Igen, így volt, és ha akkor kitartottál, miért félsz, hogy most nem tudsz kitartani? – kérdezi Robert.
– De hiszen ez egészen más… – mondom bizonytalanul, hosszú gondolkodás után. – Mégiscsak jóval fiatalabb voltam…
Robert türelmetlenül legyint.
– Hogy jön ide az életkor? Most sem vagy öreg. A te karaktereddel meg jóval könnyebb és természetesebb szeretni, mint gyűlölni. Úgyhogy a félig-meddig gyűlölet sugallta cselekvés számodra kétszeresen nehéz volt. Vagy nem?
Igyekszem visszaemlékezni, mit éreztem akkor. Gyűlöletet? Nemigen, azon már túl voltam. Egyszerűen pokoli erőfeszítést és… igen, félelmet is, hogy nem fogok kitartani, és akkor minden elveszett. Akkor – kínzás jön sokaknak, halál százaknak, talán ezreknek is… Szóval tudtam ezt, de igyekeztem nem gondolni rá.
Nem volt szabad erre gondolnom. Egyáltalán semmire sem volt szabad gondolnom. Egyre csak Brandot kellett látnom, az ő vörös, ráncokkal barázdált arcát, vizeskék szemét, s azt hajtogatnom: “Tudod, hogy Schumacher kápó, a konyhafőnök tolvaj, pimasz tolvaj, hogy téged is meglop és bajba kever, és végül vele együtt hadbíróság elé kerülsz, aztán pedig a keleti frontra. Már rég le kellett volna számolnod vele. A lista, amit átadott neked, merő hazugság, egyszerűen csak el akarja terelni a figyelmedet a piszkos üzelmeiről."
Ekkor már tudtam, hogy akkor sikerül legkönnyebben a szuggerálás, ha nem egyszerűen parancsot küldök, hanem már előre látom, hogy az, akinek a parancsot küldöm, hogyan fogja azt végrehajtani. Minden részletében el kell képzelnem, mit és hogyan cselekszik, aztán… aztán egyszerre megszabadulni ettől a képtől, mintha kilökném magamból. Ehhez kis pihenő szünetek kellenek, hogy kiürítsem magam, és új energiát gyűjtsék. Úgy számítottam, hogy ennél a műveletnél elvileg lehetséges ilyen szüneteket tartani; és elhatároztam, hogy legalábbis kezdetben a legmegbízhatóbb módszerhez folyamodom…
Tudtam, hogy a társaim mindent előkészítettek ott, Schumachernál, így hát világosan elképzeltem, hogy Brand fogja a listát, begombolja az összes gombot az egyenruháján, és kemény, porosz lépteivel elindul Schumacher barakkjához. Gyorsan megy, valósággal végigfut a folyosón, berúgja az ajtót és… Itt, tulajdonképpen elengedhettem volna. Ő maga is mindent megtett volna, amire szükségünk volt, ha meglátja, hogyan osztozkodik a lopott élelmiszeren Schumacher a kedvencével. Willivel, magától is végigkutatta volna a szekrényeket, feltúrta volna az ágyat, és megtalálta volna az aranyfogakat és a gyűrűket és a cigarettatárcákat, amelyeket Schumacher bonyolult kombinációkkal a krematóriumban szolgálatot teljesítő katonákkal és a “Kanada" csoport tagjaival csereberélt. Nekem azonban még az is kellett, hogy Brand dühöngve összetépje a listát, és Schumacher arcába vágja, ebbe a pimasz, zsíros, borjúszemű arcba, amely most utálatosan foltosra sápad és eltorzul az állati félelemtől. Megtette ezt, én kikapcsoltam a képet, és azonnal teljesen kiürültnek éreztem magam.
Hideg verejtékkel borítva, vacogó foggal, a halálos kimerültség ködén át a társaim feszülten figyelő arcába néztem.
– Iszol egyet? – kérdezte Marcel Richet. Felém nyújtott egy horpadt alumínium bögrét; a bögre fenekén kékes, erős szagú folyadék lötyögött – hígított sebmosó alkohol.
Megráztam a fejem. Tudtam, hogy az alkohol megerősít, hogy lássak és cselekedjek, de már nagyon gyenge voltam. Minden ködben úszott a szemem előtt, és nem tudtam, honnan veszek erőt, hogy tovább folytassam.
– Ha kávé volna… vagy koffein – suttogtam.
Máig se tudom, hol és hogyan szereztek egy bögre forró, erős, édes kávét. És két darab fehér kétszersültet. Visszatért belém az élet. A fejem kitisztult, a köd eloszlott, és ismét megpillantottam a kis orvosi szobát a Revierben, a deszkafalakat, a hasadékokból kilógó kóccal, a megsárgult újságpapírból készült ernyőjű villanylámpát…
Az ajtón, már csak megszokásból meggörnyedve, belépett a Hosszú Kürt, és azzal a jellegzetes, kíváncsian riadt kifejezéssel pillantott rám, amit lassan már megszoktam: mindenki így nézett rám, aki tudott erről.
– Brand a villanykerítéshez lökdöste Schumachert – mondta Kürt. – Dühöng, mint ezer ördög.
Most be kellett kapcsolódnom. Arra kellett rávennem Brandot, hogy haladéktalanul jelentse a történteket a főtábor – Mauthausen – parancsnokságának; Brand csak a guseni részleg parancsnoka volt. Ha értesíti a parancsnokságot, akkor már nem lehet semmit visszacsinálni. A széttépett lista foszlányait sikerült összeszedni és megsemmisíteni, de ha Schumacher kimászik a csávából, újra összeállítja a listát, és újra megtalálja a módját, hogy benyújtsa… Ügyes és ravasz ember ez a Franz Schumacher müncheni zsebtolvaj, a tábori konyha kápója, de mi túljárunk az eszén. Csak hadd álljon egész éjjel a drótnál, hidegtől vacogó foggal, aztán reggel kapjon 25 meleget és ráadásul egy tucat jó erős pofont és rúgást, aztán kerüljön büntetőosztagba, a főtáborba. Meghízott a gazember a lopott holmin, és még kevesellte is az éhezők és védtelenek kifosztását; érdemeket akart szerezni, vérrel akarta leöblíteni a zsíros falatot – hát most megkapod a magadét! Megkapod a magadét, te dagadt barom! Mindeddig nem is voltál rosszabb, sőt, még jobb voltál,»mint a többi, túl lusta, túl kövér voltál ahhoz, hogy verekedj, nem is gondolhattuk, hogy éppen veled kell majd a többinél korábban leszámolnunk, de te magad dugtad a fejed a hurokba – hát nesze, megkapod, ami neked jár!
– Nem, én gyűlöltem, gyűlöltem, akár a többiek – mondom Robert-nak, ahogy így végigfutott agyamon az emlék. – A gyűlöletet akkor egyáltalán nem tartottam természetellenes dolognak.
– És mégis, nagyon nehéz dolgod volt – feleli Robert, és nem veszi le rólam a szemét. – Emlékezz csak vissza, hogy is volt az az ügy Krebsszel!
Krebs! Igen, igaz… Az egészen váratlan bonyodalom volt. A Hosszú Kürt futott be, és szólt, hogy Krebs jön a Revier felé.
– Mi az ördögöt keres ez a Revierben, és ráadásul ilyen későn? – csodálkozott Robert, akinek Kürt a fülébe súgta a hírt.
Kürt felvonta a vállát, és rám nézett. Én épp abban a pillanatban szakítottam meg a kapcsolatot Branddal. Elöntött az a különös megkönnyebbülés, amely azt jelentette, hogy a sugalmazás sikerült. Nagyon jó, erős és valahogy tiszta érzés ez. Tiszta – ez nem egészen megfelelő szó, de legalábbis a táborban, megfelelt a lényegnek: soha nem használtam fel ott a képességeimet tisztátlan, becstelen célok érdekében.
Krebs nevére összerezzentem. Nem is csupán azért, mert egy SS megjelenése éjjel, itt, ahol semmi keresnivalója, szinte teljes bizonyossággal bajt jelent. A riadalmam kissé más jellegű volt. Arról van szó, hogy Oberscharführer Krebs a “befolyásoltjaim" közé tartozott. Nemegyszer adtam már neki parancsokat, és ő elég készségesen engedelmeskedett. Most, hogy Branddal megszakítottam a kapcsolatot, azonnal megéreztem, hogy Krebs engem keres. Már nem volt időm, hogy elkapjam, hogy ráparancsoljak, és eltérítsem a szándékától – a vasalt csizmák már a Revier folyosóján csattogtak, aztán Krebs belökte az orvosi szoba ajtaját, ahol ültem.
Ránéztem, próbáltam rájönni, mit akar. Krebs ritka szép fiú volt, valóságos árja-ideál: szőke, rózsás arcú, kék szemű, szabályos, arányos arcvonásokkal. Ha nem lett volna olyan szörnyű kancsal, plakátot lehetett volna festeni róla. Rám nézett szétfutó szemeivel – egyik a keményített gézzel félig függönyözött sötét ablakra meredt, másik a sarokba –, és én felfogtam a gondolatait, és semmiképp nem tudtam megérteni, miről van szó. Akkor még nem tudtam, hogy az ilyen kapcsolatnál spontán összeköttetés is kialakulhat – különösen amikor megfeszültén dolgozom. Az, aki már kapott tőlem telepatikus parancsot, váratlanul, mindkettőnk akaratától függetlenül bekapcsolódhat az összeköttetésláncba, amelyhez pedig neki semmi köze. Így történt Krebsszel is. Végül felfogtam: fogalma sincs, mi kényszerítette őt ide, és már kezd dühös lenni. Én azonban túl kimerültem a Brand-kísérletben, és képtelen voltam azonnal, pihenés nélkül átállni Krebsre. Az meg egyre dühösebb lett, de egyelőre még hallgatott. A többiek is mind hallgattak.
– Nem érzi jól magát, Herr Oberscharführer? – kérdezte nyugodtan Kazimir, az orvos.
– Semmi közöd hozzá! – rivallt rá Krebs.
– Mit csináltok itt? Mi dolgotok itten?
– Beteget hoztak – felelte változatlan nyugalommal az orvos, és rám mutatott. – Szívrohama van. Injekciót adok neki. Koffeint – tette hozzá.
Kazimir gyorsan előkészítette a fecskendőt, és beadta az injekciót. Krebs még mindig habozott: nem volt egészen észnél, nem tudta, miért jött ide. Kicsit már jobban éreztem magam, és kezdtem utasításokat küldeni felé. Krebs sarkon fordult, és szó nélkül elment. Akkor aztán nekiálltunk tanácskozni, mi legyen vele.
– Ha ez csak úgy nyakra-főre utánad fog mászkálni, mindnyájan lebukunk – mondta Marcel.
– Hát még ha a többi is rákezdi! – vetette fel Robert.
Én semmit nem tudtam mondani, számomra teljesen váratlanul jött az egész, és alaposan megijedtem. Szép kis ügy: spontán, akaratlan kontaktus az SS-ekkel és a kápókkal! Mi sülhet ki ebből?
– Ami a többieket illeti, még semmit nem tudhatunk – mondta Kazimir –, Krebset pedig, azt hiszem, félre kell állítani az útból.
Ezzel mindenki egyetértett, annál is inkább, mivel Krebs a kőfejtő legádázabb felügyelői közé tartozott, és már több száz agyonkorbácsolt, összerugdalt, agyonlőtt fogoly terhelte a lelkiismeretét. Nemrég egy kutyát szerzett, egy erős, sötétszürke farkaskutyát, és most idomította, hogy Rex a gazdája parancsának megfelelően a fogoly lábát kapja el, vagy egyenesen a torkának ugorjon. A kutya egyelőre nem nagyon igazodott el ezekben a finomságokban…
Kezdtük megtárgyalni, hogyan és mit kell tennünk. Megölni Krebset természetesen nem lehetett: egy SS meggyilkolásáért az egész tábor kegyetlenül megbűnhődött volna. Kompromittálni sem lehetett: Krebs nem vett részt a spekulációkban és tolvajlásokban, és egyáltalán, amennyire tudtuk, semmiféle szabálysértést nem lehetett a számlájára írni. Igazi SS-angyalka volt, ugyanolyan tökéletes, amilyen az a bandzsa árja képe. Nem volt más hátra – öngyilkosságnak kell feltüntetni.
Alapjában véve erre csak egy mód volt: nekifuttatni az árammal telt drótkerítésnek.
– Ugye, tudod, Claude – mondta Robert –, nélküled nem tudunk elbánni ezzel a fickóval? Hogy érzed magad? Formában vagy?
Szótlanul bólintottam. A koffeint “kintről" szerezték nekem, bonyolult kombinációk útján. A hatása tökéletes volt: nem is kellett megfeszítenem az akaratomat, hogy lássak; energia csak a parancshoz kellett.
A terv a következő volt: kihozni Krebset a szobájából, ahol a parancsomnak megfelelően most üldögél, és rávenni, hogy menjen a dróthoz, nem messze az őrtoronytól, hogy az őrszem jól lássa, és a későbbiekben megerősítse, hogy Krebs maga vetette magát a vezetékre. Mindez elég könnyű volt, kivéve a legutolsó mozzanatot: ilyenfajta parancsot Krebs nem fog teljesíteni, a halálfélelem minden szuggerálásnál erősebb.
– Szuggeráld neki azt, hogy nincs áram a vezetékben – tanácsolta Robert, amikor ezt kifejtettem.
Elgondolkoztam.
– Még ha nincs is benne áram, mi a fenének érintené meg a vezetéket? Hogy ellenőrizze? – mondta Marcel. – Nem, ez nem megy…
– Én tudom, mit kell tenni – jelentette ki Kazimir. – Szuggeráld neki, hogy egy fogoly akar átmászni a vezetéken. És neki el kell kapnia. Rendben?
Kitűnő ötlet volt. “Odavezettem" Krebset a vezetékhez. Láttam, ahogy megy az ismert, döngő léptekkel, az őrtornyok fényszórói egyenletes, lassú pásztázással hasítják a sötétséget, fehér halotti fénnyel borítják Krebs délceg, katonás alakját, aztán tovább járják ritmikus baljós táncukat. Láttam, ahogy Krebs határozatlanul megáll közvetlenül a drót mellett. Ekkor kikapcsoltam a látást, erre már nem volt szükségem. Kezdtem teljes részletességgel magam elé képzelni, hogy Krebs észrevesz egy csíkos ruhás alakot; látja, hogy a fogoly körülnéz, odafut a vezetékhez, és kezd felmászni rá. Még a bőrkesztyűt is látja a fogoly kezén, és rájön, hogy ezt a szögesdrót miatt vette fel. “Szökni akar! – szuggeráltam Krebsnek. – Fogd el!" Elképzeltem, hogy Krebs szó nélkül, egyetlen ugrással a fogoly mellett terem, és megragadja mindkét kezével, hogy lerántsa a földre, összerugdalja a fényes csizmájával, félholtra verje, aztán elvonszolja kihallgatásra, újabb kínzásokra. Mindezt világosan elképzeltem, pontosan, részletesen, egészen az utolsó vakító lobbanásig – és aztán lökésszerűen kidobtam magamból ezt a képet.
Lassan kinyitottam a szemem, ismét a Revier kis szobájában voltam.
– Na, mi van? – kérdezte izgatottan Robert.
– Sikerült – suttogtam.
Nem kellett odamennem a dróthoz, hogy meglássam a vezetékhez odasült kezet, a halálos görcsbe torzult testet: tudtam, hogy ott van. És a siker öröme a maradék erőmet is felemésztette.
– Vigyétek az ágyra – hallottam még Kazimir hangját, aztán belehullottam a fekete, süket semmibe.
Akkor talán könnyebb dolgom volt? Nem, valószínűleg egyszerűen csak elfelejtettem már azt a félelmet és az emberfeletti erőfeszítést, elfelejtettem, hiszen több mint húsz év telt el azóta, és most már nem tudom igazából visszaidézni az akkori lelkiállapotomat.
– Nem tudom, Robert – mondom végül. – Talán igazad is van: akkor sem volt könnyebb. De mi jelentősége van ennek?
– Megmondom neked. – Robert közel hajol, megint magamon érzem súlyos tekintetét. – Nem érezted ezekben a napokban, hogy te egyedül, egészen egyedül cipeled az összes terhet, és senki nem segít neked?
Hátradőlök a fotelban, érzem, hogy hirtelen elönt a hideg verejték. Robert az igazságot mondta ki, a kegyetlen igazságot. A gyalázatos igazságot!
– Miből veszed ezt? – kérdezem, amilyen nyugodtan csak tudom.
– Ugyan, miért tetteted magad? – vág vissza Robert, és tudom, hogy keresztüllát rajtam. – Éppen ezért olyan nehéz most neked. A táborban jól tudtad, hogy ránk teljes mértékben számíthatsz: mi elvégezzük a munka ránk eső részét, mi megkönnyítjük a te feladatodat, már amennyire tőlünk telik. Azonkívül te jó előre kidolgozott, alaposan átgondolt terv alapján cselekedtél. Minden lehetőséget figyelembe vettünk, minden veszélyes pontot biztosítottunk. Persze, ha te nem tartasz ki, összeomlott volna az egész tervünk, akár egy kártyavár. De a terv a te képességeidhez volt szabva… a képességeid végső megfeszítésére, igaz?
Szótlanul bólintok. Gyalázatos igazság, semmirekellő igazság! Nem akartam tudni róla, megfosztott az erőmtől. Igen, ott volt terv, volt szervezet, voltak megbízható, hű barátok. De itt? Istenem, itt, azok között, akiket a legközelebbi, legdrágább embereknek tartok, itt egyedül vagyok. Senki nem segít nekem. Ellenkezőleg… Magányos vagyok, érthetetlenül, értelmetlenül, igazságtalanul magányos. Miért? Mit tettem, miért dobtak el maguktól, miért fordultak el tőlem, amikor annyira kellene a segítségük, a szeretetük, a megértésük?
– De miért? Miért? – motyogom gyámoltalanul.
– Miért? – visszhangozza Robert. – Hát még mindig nem érted? Mi semmiben nem vagyunk hibásak. Nem a mi hibánk, hogy te az akaratoddal megmentettél bennünket a pusztulástól. Az emberiség egy részecskéje voltunk, a földi civilizáció gigászi épületének téglái. És mi lett belőlünk? Egy maroknyi szökevény. Elvesztettünk mindent: Párizst, Franciaországot, az egész világot, az egész emberiséget. Mint egy gyepkocka, kiszakadtunk az éltető talajból, és belehulltunk a mérgezett pusztaság közepébe. Még ha a méreg nem is öl meg bennünket, hogy élhetnénk talaj nélkül, a talaj éltető nedvei nélkül, a nap, az eső, a szabad szellő nélkül? Mit akarsz tőlünk és magadtól? Hát nem érted, hogy az életnek már semmi értelme? És a te szeretetednek – annak se?
– Miért mondod ezt nekem… most? – préselem ki alig mozduló ajakkal. Úgy rémlik, valami fekete, hideg űrben lebegek, tökéletesen egyedül, egyedül az egész világon, és sehol senki.
Robert hosszan hallgat.
– Igen, igazad van! – mondja váratlanul lágyan. – Igazad van, Claude. Nem kellett volna ezt mondanom. Csak azt szerettem volna, hogy helyesen ítéld meg a dolgokat, és ne éld bele magad hamis illúziókba. De ha neked így könnyebb…
Leteszi a félig ivott kávét, és kimegy. Ülök, megpróbálom rendezni a gondolataimat… “Talaj nélkül élni" – mondta Robert. Igen, ez így van…
– Constance! – kiáltom felugorva. – Constance, hol vagy?
Annyira erős a vágy, hogy lássam, olyan szörnyű egyedüllétet érzek nélküle, hogy mint kisgyerek, ha szem elől veszti anyját, az ajtóhoz rohanok. Constance azonban már ott áll a küszöbön – sápadt, nyugodt, kedves.
– Mi van veled? – mondja csendesen. – Ülj le, nyugodj meg, egészen eltorzult az arcod. Nyugodtnak kell lenned, érted, nagyon nyugodtnak…
“Megőrülök, biztosan megőrülök" – gondolom. Még ezekben az egyszerű, gyöngéd szavakban is keserűséget és titkolt gúnyt vélek felfedezni. De hiszen az lehetetlen, hogy Constance… Különben miért is lehetetlen? “Józanul kell nézni a dolgokat – mondta Robert –, illúziók nélkül." Constance is megváltozhatott, mert hiszen körös-körül minden megváltozott, mert hiszen én magam is megváltoztam… Talaj nélkül élni…
Leülök a díványra, Constance mellé, simogatom a kezét, és fürkészve kutatom nyílt tekintetét. Kissé lesoványodott és megsápadt, szeme alatt kékes árnyak derengenek, de akkor is, ez a régi Constance, az én hűséges, erős, megbízható Constance-om. Vagy nem így volna?
Talán nem is. Mit tudok én? Hiszen elveszítettem a belső kapcsolatot Constance-szal… és mindenkivel. Nem tudom, most mire gondol. Ő viszont hibátlanul olvas a gondolataim között… Talán még jobban, mint én magam…
– Én a régi vagyok – mondja Constance halkan. – Körülöttünk azonban minden megváltozott. És mi jó van abban, hogy én a régi vagyok? Az embernek éppen abban rejlik az ereje, hogy alkalmazkodni tud a körülményekhez. Én viszont, úgy érzem, nem tudok. Nem tudom, hogyan éljek tovább, mit tegyek.
– Te is azt mondod, hogy a régi maradtál! – mondom kétségbeesetten.
“Szóval Constance is… a leghűbb, legbiztosabb támaszom… Szóval Robert-nak igaza van… és akkor…"
– Igen, természetesen. Általában nagyon nehezen változom. Még akkor, fiatalkoromban is… Tudod, nagyon nehéz volt akkor elszakadnom a párttól…
– Értem… – mondom meggyőződés nélkül. – De akkor mindig olyan nyugodt voltál…
– Muszáj volt megőriznem a nyugalmamat, a te érdekedben. Választanom kellett, de neked nem okozhattam problémákat.
– Választani köztem és a párt között? Constance, de hát én…
– Nem, nem – siet a válasszal Constance, és aranyszikrás szürke szeme kissé elsötétül. – Te soha egy szót sem szóltál volna, tudom. De én képtelen vagyok megosztani a szívem. Te olyan voltál, mint egy beteg kisgyerek: vagy vállalom érted a teljes felelősséget, vagy azonnal elutasítlak…
– Ezt te sohasem mondtad nekem – motyogom. – És tulajdonképpen miért…
– Azért – mondja lágyan Constance –, mert nem tudtad volna elviselni. Ha neked kellett volna a felelősséget vállalni, nem hagyott volna nyugton a lelkiismeret-furdalás… Talán nem jól ismertelek?
– Szóval te egész idő alatt boldogtalan voltál? – kérdezem halkan.
– Boldog vagyok – válaszol nyugodtan Constance. – Akkor azonban rögtön döntenem kellett, és ez nagyon nehéz volt. És még nehezebbé tette az, hogy titkolnom kellett előtted. Milyen jó, hogy akkor nem láttál a lelkembe! Később aztán lassan megnyugodtam, és minden rendben volt. Nem, azért nem kell elkeseredned. Csak azt akartam mondani, hogy nagyon lassan változom. Most is…
Szörnyű, nagyon szörnyű érzés fogott el. Ha utánagondolok, Constance sohasem volt boldog. Egyszerűen csak nagyon erős, jó, férfias, magára vette ezt a hatalmas terhet, és vitte, cipelte éveken át, soha zokszót nem ejtett, segítséget nem kért, még a fájdalmát, a fáradtságát sem mutatta ki… Én meg azt hittem, mindent tudok róla! Az egoista mindig csak arról tud, ami kedvére van, a többiről pedig egyszerűen nem vesz tudomást.
– Én egoista vagyok, Constance – mondom. – Most már látom, mennyire vak voltam és önző. Most, amikor már késő…
– Nagy gyerek vagy! – Constance rám ragyogtatja végtelenül ismerős, jóságos és csöndes mosolyát, szeme és szája sarka épp csak egy picikét mozdul. – Miért vádolod magad? Nekem jó volt veled. Ha pedig visszautasítottalak volna, mindketten boldogtalanok lettünk volna, nem így van?
– Én boldogtalan lettem volna. Egyáltalán nem tudom, mi lett volna velem nélküled. Te viszont… találhattál volna mást, egy normális, nyugodt embert, és akkor nem kerültél volna válaszút elé…
– Én azonban nem mást szerettem, hanem éppen téged. És senki mást nem is tudtam volna szeretni. Hát nem tudod megérteni?
Igen, értem, mindent értek. Ő így hiszi, így hittem én is, amikor Valérie-vel voltam. De Valérie már rég nincs… Most már egyáltalán nincs… egyáltalán nincs, ez elképzelhetetlen, erre nem szabad gondolni, nem szabad rágondolni… És íme, hosszú és boldog éveket éltem le Constance-szal, és nélküle valószínűleg nem is tudtam volna élni… Különben ki tudja? Most már mindenben kételkedem. "Az ember sok mindent kibír" – mondja Remarque egyik hőse, én ne tudnám! Persze mindennek van mértéke, határa; de ha akkor nem találkoztam volna Constance-szal… nem haltam volna ugyan bele a bánatba, ez nevetséges volna a mi századunkban, és nem őrültem volna bele, nem lettem volna öngyilkos, ha már egyszer a táborban elkerültem ezt is, azt is. Az ivásba se menekültem volna, mert nem szeretek és nem is tudok sokat inni, és a mámortól még azt a pillanatnyi boldog és megkönnyebbült érzést sem kapom meg, amit az alkohol nyújtani tud. Voltak barátaim, volt munkám… Nevetséges volna dajkameséket kitalálni… Éltem volna, megnősültem volna, gyerekeim lettek volna. Igaz, nem Natalie és Marc, hanem mások… Na és? Ez talán igazol valamit? Hogy ők ilyenek és nem mások? És milyenek is tulajdonképpen?… Különben mindegy. Még ha úgy számítjuk is, hogy a fajfenntartás önmagában igazolhatja az ember létezését, akkor se sok írható a javamra. Constance fáradhatatlan gondoskodása, az ő ereje és jósága – ez tartott meg bennünket, ez segített nekünk élni.
– Constance – szólok, és megcsókolom a kezét, a jóságos és erős kezét. – Constance, nélküled semmi nem volna… én sem volnék…
Ezek a szavak mintha a lelkem mélyéből törtek volna elő, teljesen őszinte vagyok. De hiszen egy perccel ezelőtt egészen másként gondolkoztam, és akkor is őszinte voltam, keserűen őszinte. Egyszerre megdermedek a rémülettől – elfelejtettem, képtelen vagyok megszokni, hogy Constance lát engem… És hirtelen első ízben értem meg, mit jelenthetett Constance-nak az én állandó jelenlétem a gondolataiban, a lelkében. Olyan volt, mint a börtönajtó figyelőnyílása – bármely pillanatban, bármely helyzetben megláthatja az embert valaki. És ha nem idegen a leselkedő, talán még rosszabb. Nekem úgy tűnt, hogy ez csodálatos, hogy ez az emberek közötti kapcsolat lehető legmagasabb foka, hogy ez a jövő előfutára…
– De hiszen igazad van – válaszol Constance, és én ismét megriadok, hogy ő lát. – Igazad van: a jövőben valószínűleg mindenki képes lesz…
Igen, a jövőben. A távoli, nagyon távoli jövőben, amely most még távolabbra szökött, de nagyon valószínű, hogy egészen eltűnt. Abban a fényes, boldog, harmonikus világban, amelyet közülünk senki soha nem fog megpillantani. A távoli visszfényét láttam csillogni Constance szemében, harmóniája visszhangját hallottam a lelkében. De ez is csalásnak bizonyult… öncsalásnak, még egy önző hazugságnak, amely teljesen rávall a századunkra. Úgy tenni, mintha minden jó volna, amikor tisztán látod, hogy egy szemernyi jó sincs; bebeszélni magadnak, hogy megteremtetted az ideális szerelem és a barátság erődjét, amikor pedig kitűnően tudod, hogy nincs és nem is lehetséges semmiféle barikád az egész világgal szemben, a kölcsönös meg nem értéstől, az ostoba, értelmetlen ellenségeskedéstől pusztulófélben levő emberiséggel szemben. És ráadásul szemet hunyni afölött, ami a morzsányi, ideálisnak képzelt kis világodon belül történik! Nos, nem láttad volna ezt? Lelkiismeretedre – ennyire nem láttad? Sohasem gondoltál arra, mit jelent Constance számára, az ő meggyőződésével, az ő neveltetésével és életrajzával a párttól való elszakadás? Hittél a nyugalmának, a kiegyensúlyozottságának, a csöndes mosolyának – ennyire feltétlenül, kétségek nélkül hittél? Hagyd a mellébeszélést; egyszerűen csak szemet hunytál afölött, amit nem volt kedved meglátni, és úgy vetted, hogy számodra ez nem is létezik.
Na és attól, ami Natalie-val történt, amikor megpróbáltál beavatkozni az életébe, attól nem kellett volna kinyílnia a szemednek? És Marc? Igyekeztél elfelejteni, milyen volt az arca azokban a napokban, amikor Natalie… Igyekeztél elfelejteni azt a beszélgetését a barátjával… De mi haszna van elfelejteni, kidobni az emlékezetedből mindezt, ha maga Marc semmit nem felejtett el, és nem bocsátott meg?
Igen, az a beszélgetés a barátjával… azzal a vörös fickóval, Louis Millet-vel… Szégyelltem elmesélni Constance-nak, hiszen úgy nézett ki, mintha kémkedtem volna Marc után – és éppen a Natalie-val lejátszódott tragédia után. Én azonban mélységesen megrendültem… Elkaptam Marénak egy nagyon furcsa pillantását, úgy rémlett, hogy a fiam fél tőlem, vagy talán gyűlöl… És egyszerre leküzdhetetlen vágyam támadt, hogy megtudjam, mit csinál. Úgy rémlett… nos, szóval elkezdtem keresni Marcot, és meg is találtam. Nem is mertem remélni, hogy ilyen gyorsan és biztosan sikerül vele megteremtenem a kapcsolatot. Igaz, a táborban ezt már megszoktam, de a háború után… Marc és Louis a boulogne-i erdőben volt az Alsó-tónál. Louis hátradőlt a padon, hunyorgatott a napfénytől, Marc összegörnyedve ült, és mereven bámulta a körmeit. Éppen arról beszélgettek, ami engem érdekelt – nyilván ezért támadt kedvem őt megkeresni éppen ebben a pillanatban.
– Nem, értsd meg, maga Gil engem egyáltalán nem érdekel – mondta Marc. – Szimpla alak szerintem, és Talie egyszerűen ostoba, hogy beleesett. Nem erről van szó, hanem a szüléinkről.
– Igen… igaz – vélekedett Louis. – Ezt nem vártam tőlük, mármint az anyádtól, apádat nem ismertem eléggé.
– Anyám az nem probléma. Ha otthon lett volna, nem történik semmi. De apa… Tudod, egyáltalán nem értem az egészet. Régebben kolostorba zárták a lányokat. Szerintem még mindig jobb a kolostor, mint az ilyen viccek.
– Na és Natalie elfelejtette a fiút? – kérdezte kíváncsian Louis. – Teljesen, egészen?
– Nem felejtette el. Én hallottam azt a beszélgetést apám és anyám között… Véletlenül, nehogy azt hidd… – tette hozzá elvörösödve. – Ha apám azt szuggerálta volna neki, hogy felejtse el, kitörhetett volna a botrány. Hiszen tudod, Gil unokatestvére Lucie-nek, annak a magas barnának, akit láttál nálunk…
– Aha, nem rossz! – Louis csettintett a nyelvével.
– Szóval az. Előbb vagy utóbb Talie találkozik ezzel a Gillel vagy másvalakivel, és ha nem ismeri meg… Szóval apa azt szuggerálta neki, hogy kiábrándult belőle…
– Eegen – mondta vontatottan Louis. – A fene tudja, mi lesz! Elég ijesztő a dolog.
– Pontosan az: ijesztő! – mondta Marc olyan keserűséggel, hogy egészen megrendültem. – És tudod, én most is félek. Szerintem leskelődik utánunk. Nehogy azt hidd, nincs semmiféle üldözési mániám. Ő képes arra, hogy lásson minket, ez tény. Én… azt sem bánom, ha hallja… én néha gyűlölöm, igen, becsületszavamra!
– Erről olvastam – jelentette ki fensőbbségesen Louis. – Úgy hívják, hogy “Ödipusz-komplexus".
Marc végighallgatott egy meglehetősen zavaros magyarázatot az Ödipusz-komplexusról, aztán hitetlenkedve elnevette magát.
– Szerintem ostobaság ez az egész. És egyáltalán, másról van itt szó, várj, megmagyarázom… Nem, érzem, hogy leselkedik, fejezzük be a témát.
“Hát még ez a beszélgetés sem nyitotta fel a szemed? – kérdezem magamban. – Hát nem értetted meg, hogy a te világod – ez is egy világ – a zsarnokságon alapul, és ráadásul a legrettenetesebb zsarnokságon: a mindenhová elérő, mindent látó, mindenható, lelket – és nem testet – leigázó zsarnokságon?"
– Hagyd már ezt! – mondja Constance, és megszorítja a kezem. – Mit rágod magad? Ez túlzás. Magad mondod, hogy ezen a világon semmiféle ideális dolog nem lehetséges. És mégis mi mindenkinél közelebb voltunk a jövőhöz.
Mindenkinél közelebb? Hát lehetséges, talán mégiscsak igaza van Constance-nak. A jövő első megnyilvánulásai mindig szokatlanok, gyakran nevetségesek, néha szörnyűek. Aztán beilleszkednek a normális életbe, és már észre se veszik őket. Addig azonban, míg megszokottá válnak, hosszú utat járnak be, és a végén talán már egyáltalán nem olyanok, mint kezdetben voltak. Ki tudja, hogyan fog megnyilvánulni és hogyan fogják értékelni a jövőben azt, amit most érzékfeletti érzékelésnek, agyrádiónak, Cryptaesthesiának, hatodik érzéknek, telepátiának neveznek – és még hány kifejezés van arra, ami egyelőre messze nem mindenki számára elérhető, és nem mindenki hisz benne; arra, amit egyesek a jövő csírájának számítanak, mások meg valami vakbélszerű atavisztikus csökevénynek? Talán valóban ilyen módon fognak érintkezni a Föld lakói egymással és más bolygók lakóival, ezzel az “agyrádióval", és nem fogják a többnyelvűség terhét nyögni, nem fecsérlik idejüket az egyre nagyobb számú szükséges nyelv megtanulására?
Majd? A Föld lakói? Milyen furcsa, hogy itt ülök, és teljes nyugalommal fontolgatom a jövő ragyogó perspektíváit, mintha nem is tudnám, hogy jövő pedig nincs. Nincs jövő. Semmi sincs.
– De hiszen nem tudhatod, mi történik az egész földgolyón – avatkozik bele ismét Constance. – Nagyon is lehetséges, hogy mások is megmaradtak.
– Igen, igen, persze – helyeslek sietve.
– Igazad van. Egyszerűen csak nem szoktam még bele. Natalie és Marc hol van? Constance hirtelen elkapja a szemét. Elhűlök a rémülettől.
– Mi van… valami baj van?… Constance!
– Nem, nem – siet válaszolni Constance.
– Egyelőre semmi. De… aggódom, főleg Natalie miatt. Beszélni akar veled, már régóta próbálom visszatartani…
– De hát miért? – próbálok nyugodt hangon beszélni. – Én magam is szeretnék elbeszélgetni vele.
Constance felsóhajt.
– Nem fog jót tenni neked… Olyan furcsa lelkiállapotban van… Nem tudom, el tudod-e viselni…
Ebben a pillanatban Natalie megjelenik az ajtóban. Azon nyomban érzem, hogy rosszul állnak a dolgok, nem fogom kibírni, hogy nem kell ez beszélgetés, nem, nem kell, kérem, könyörgök, nem kell. Megpróbálom ezt beleszuggerálni Natalie-ba, de látom, hogy nem fogja fel a sugallatot, Azóta, hogy Gil elfelejtését sugalltam neki, ez most az első próbálkozásom. Szavamat adtam Constance-nak, de hát most…
– Natalie, kislányom, hagyjuk most a beszélgetést – súgja gyöngéden, de határozottan Constance. – Apa nagyon fáradt, nehéz a dolga.
– Nem tudom, kinek nehezebb – mondja élettelen, tört hangon Natalie. – Én mindenesetre nem bírom már tovább. Nincs hozzá erőm. Mama, te menj csak el. Ha itt vagy, nem megy. Hiába minden, mama, nem tudsz megvédeni. – Natalie nem néz se Constance-ra, se rám, fel se emeli a tekintetét, arca a lámpa fehér fényében mintha gipszálarc volna. – Mama, kérlek, menj innen. Nem bírom tovább. Nem akarok hazudni! Hiszen te magad tanítottál arra, hogy hazudni nem szabad! Csak a gyávák hazudnak, igaz? Hát én nem leszek gyáva! Nagyon nehéz nekem – fuldokló köhögés rázta meg –, de nem azért, mert félek. Mitől is félhetnék most, hiszen mindenképp…
– Natalie… ne… mindez nem így van… – mondja suttogva Constance.
– De igenis így, pontosan így van, és ezt magad is tudod! – kiabál Natalie.
Most először felemeli a szemét, és én megdöbbenek: idegen, teljesen idegen. Hideg, keserű, idegen a szénié, és az arca, ez a fehér, lesoványodott, karikás szemű arc. Ez egy felnőtt, szenvedő nő arca. Olyan nőé – vág belém a felismerés –, aki gyűlöl engem. Lehet, hogy elvesztettem a képességemet, hogy valóságosan lássam, mi történik mások lelkében, de hiszen a szokványos emberi érzékem megvan… Érzem a Natalie felől áradó gyűlöletkisugárzást, szinte fizikailag érzem, a bőrömmel, a szememmel, az ajkammal. Miért? Mit tettem? Ez nem lehet igaz, Natalie, mi van veled, Natalie?
Mindhárman némán állunk, nézzük egymást. A hallgatás egyre súlyosabban nehezedik rám, érzem a nyomását, nehezemre esik a lélegzés. Miért hallgat Constance? Milyen az arca – szomorú és halálosan fáradt… Miért megy el? Constance?
Constance megáll a küszöbön.
– Nem tudok segíteni – mondja csöndesen. – Minden tőled függ, Claude, csak tőled. Istenem, ha mégis lenne elég erőd!
Elmegy, én meg szótlanul nézem, ahogy az ajtó becsukódik mögötte, és elválasztja őt tőlem, és kiabálni szeretnék a félelemtől. Csak tőlem… Ha mégis lenne elég erőm… Nem, Constance nem beszélhet így, csak képzelődtem, megőrülök, Constance nem hagy magamra, nem fogom kibírni, ez szörnyű, szörnyűbb a világ minden kínjánál, önkéntelenül az ajtó felé lépek.
Natalie eláll ja az utamat.
– Nem, nem mész el – mondja csendesen, és ajka keskeny, elszíntelenedett csíkká préselődik.
– Miért beszélsz így velem, Talie? – A hangom megtörik, nem sok kell hozzá, hogy összeomoljak, felordítsak, felzokogjak, elrohanjak…
– Mert… Tudod te azt. Elegem van ebből az egészből, nem bírom tovább. Te pedig félsz. De hiszen előbb vagy utóbb…
– Micsoda? Mi lesz előbb vagy utóbb? Miből van eleged?
Leülök, szinte belezuhanok egy fotelba. Látom a kezem a karfán: reszket. Natalie előttem áll, oly törékeny, sápadt, elgyötört. A haja már kinőtt egy kicsit, nem meredezik, olyan most, mint egy sötét, vöröses csillogású, fényes, bodros prém. A szeme óriásinak tűnik a vértelen, elcsigázott arcban. Istenem, hiszen másfél hónappal ezelőtt, amikor kijött a kórházból, jóval egészségesebb és nyugodtabb volt… Én biztos voltam, hogy minden elmúlt…
– Te biztos voltál! – mondja keserűen Natalie. – Éppen erről van szó.
Képtelen vagyok megszokni ezt a szörnyű érzést, hogy mindenki átlát rajtam, mintha üvegből volnék, a többiek meg – fekete dobozok. Eddig mindig fordítva volt…
– Most már tudod – mondja Natalie –, mit éreztek a többiek irántad! Eleinte azonban én nem nagyon féltem, még akkor sem, amikor már mindent tudtam. Azt gondoltam… meg voltam győződve arról, hogy szeretsz, és soha nem teszel rosszat velem. De kiderült… Nem, nem, nem kell beszélned, hiszen így is megértelek. Most én látlak téged, de te engem nem! – Kárörömmel és ujjongva kiáltja, és arca egy pillanatra felderül, de aztán azonnal újra elborul és megmerevedik. – Tudom, te azt gondoltad, hogy így jobb lesz. De egyedül, te magad, énhelyettem, gondolkoztál! Hát én nem vagyok ember? Milyen jogon gondolkoztál és döntöttél helyettem, nélkülem? Csak azért, mert a te lányod vagyok! Igen, csak azért! Más lánnyal semmi ilyesmit nem tettél volna, ugye nem? De én… de velem… Rosszabb vagy, mint egy rabszolgatartó! Tudod, mi vagy? Te… te ezt a fasisztáktól tanultad, a táborban!
– Istenem! Natalie, mit teszel?
Felugrom. A haragon és a felháborodáson keresztül folyton áttör a félelem: úgy rémlett, hogy Natalie teljesen idegen nekem, hogy nem szeretem, hogy…
– Tudom, mit teszek! – Natalie szorosan hozzám lép, és egyenesen a szemembe nézve tagoltán, lassan mondja: – Megszakítom a Kört, igaz? Én már kívül vagyok a Körödön, ugye?
Egy utolsó erőfeszítéssel visszatartom magam, hogy ne kiabáljak, ne verjem a falba a fejem. Hát minden elveszett. Ezeknek a szörnyű napoknak minden erőfeszítése hiábavaló volt. Mindez csak halálvergődés, kegyetlen és értelmetlen kínlódás, mint a táborban. Ha hinnék Istenben vagy az ördögben, azt hihetnem, hogy ők találták ezt ki… ezt a világméretű vidám tréfát… Mindennek vége, most már tudom, hogy mindennek vége. Még egyszer kinyílik és becsapódik az ajtó, és Natalie nem lesz többé… Nem, nem, csak ezt ne! Ezt már nem bírom ki, inkább én megyek el, és akkor minden egy csapásra…
Natalie csak áll, és mereven néz. A szeme lassan élettel telik meg, merev élettelen arca felenged.
– Bizonyára nem kellene így beszélnem veled – mondja lassan. – Neked se könnyű. Meg aztán nincs is jogom, hogy a többiek nevében döntsék, de hiszen ha te nem tartasz ki… – Nagyon halkan beszél, szinte suttog, mintha csak hangosan gondolkodna. – És egyáltalán, bocsáss meg, nagyon beteg vagyok, kiabálok a fájdalomtól, nem nagyon fontolgatom…
“Mennyire hasonlít rám!" – gondolom, és egyszerre forró hullámként elönt a gyöngédség, a szeretet, a szánalom ez iránt az elgyötört, boldogtalan lány: az én lányom iránt. Lehet, hogy igazságtalan velem – én is igazságtalan voltam vele abban a korábbi hatalmas, csodálatos és kegyetlen világban, most pedig közös bánat köt össze bennünket, és nem merjük egymást bajba keverni, mert végső soron a mi kapcsolatunk szilárdságától függ mindenki, aki velünk együtt megmenekült… Ki tudja, talán az egész emberiség sorsa is…
– Én szeretlek téged, hát nem látod, Talie, kislányom! – mondom.
Natalie szomorúan és engedékenyen elmosolyodik.
– Igen, igazad van, természetesen igazad van, és igyekezni fogok… csak nem tudom, sikerül-e. Most mintha könnyebb lenne, de egyáltalán…
A hangja megtörik, megint görcsösen nyeldekel, kezét a torkához emeli. Aztán megfordul és elmegy, olyan vékonyka ebben a piros pulóverben és a szűk fekete szoknyában – már-már kettétörik és elesik, és a járása is bizonytalan… De már nem tehetek semmit, megszólalni sem tudok, az erőm elhagyott, egyetlen vágyam van csak, hogy jöjjön Constance, hogy minél előbb jöjjön Constance, egyedül ő tud nekem segíteni, nélküle elvesztem, és mindnyájan elvesztünk.
Constance belép, hevesen magamhoz szorítom, némán állunk, a fejem a vállán nyugszik, érzem a bőre, a gyöngéd fehér bőre illatát, amely olyan meghitt, olyan drága nekem, és máris megkönnyebbülök, a félelem elszáll…
– Szégyellem magam, Constance, ha tudnád, mennyire szégyellem magam! – suttogom. – Egész életemben beléd fogódzkodtam, egész életemben csak teher voltam a számodra, és most nem tudom, mit kezdjek magammal…
Constance kissé eltol magától, hogy a szemembe nézzen.
– Claude, ne kínozd magad – mondja nyugodtan és gyöngéden, mint mindig. – Nagyon jól tudod, hogy te voltál az egész életem, és az élet nem olyan egyszerű és könnyű dolog. – Elmosolyodik, és meghitt mozdulattal végigsimít a hajamon. – Miért beszélsz erről?
– Mert elfáradtam. – Egyébként, Constance, hiszen te most látsz engem, mindenki lát engem, én meg egyszerre megvakultam… Tudod, hogyan alakult… Natalie-val… Miért, Constance, te mindent értesz… miért ilyen ő velem?… Talán igazán bűnös volnék?
Constance halkan felsóhajt.
– Most mindegyikünknek nagyon nehéz – mondja kitérően.
– Nem, nem, másról beszélek… áprilisról…
– Április? De hiszen beszéltünk már róla, még akkor… Elhamarkodottan, meggondolatlanul cselekedtél… Natalie-t nagyon súlyosan érintette…
– Én azt hittem, kigyógyult belőle…
– Kigyógyult? – visszhangozza szomorúan Constance. – Mit értesz ezen a szón? Azt, hogy sikerült kiábrándulnia Gilből a te segítségeddel? De hiszen semmit nem felejtett el, jól tudod!
Igen, akkor úgy határoztunk Constance-szal, hogy nem szabad mindent elfelejtetnem Natalie-val, mert azt hihette volna, hogy megbolondult. Aztán meg ez a Gil: sok közös ismerősük van, előbb vagy utóbb találkoztak volna, és akkor újra kezdődött volna a szóbeszéd a hipnózisról meg a családunkban uralkodó viszonyokról…
Így célszerűbb volt, igen. De csak most értem meg, mi is zajlott le Natalie lelkében ezekben a hónapokban. Az első szerelem, az első boldogság, a kezdet kezdetén, még semmi rosszízű emlék, semmi keserűség – csupa remény, álmodozás, várakozás… És hirtelen mindez erőszakosan megszakad – és nem tehet ellene semmit, tehetetlen; úgy érzi, megalázták azzal, amit tettek vele, azzal, hogy neki ilyen apja van. Tudja, hogy Gil őt is őrültszámba veszi… A szerelem elszállt, mondjuk, hogy ártalom nélkül. De megmaradt az emléke, üresség, hideg maradt a helyén, az erőtlenség érzése az én ostoba és tragikus hatalmammal szemben… Hát persze hogy mindez gyűlöletet ébresztett benne irántam. Csak én vagyok hibás, durván beavatkoztam abba, amibe nem szabad beavatkozni, mindent tönkretettem, megsemmisítettem – miért, milyen jogon? Nincs talán igaza Natalie-nak, amikor a legszörnyűbb sértéseket vágja az arcomba, amikor rabszolgatartónak és fasisztának nevez? Joga van hozzá, szegény kislányom! Csak kitartana, istenem, csak lenne ereje, hogy mindezt kibírja, hogy várjon még!…
– Igen, igen, kivárjuk! – kapcsolódik be Constance, és rám mosolyog. – Natalie is meg fogja érteni, megnyugszik, hiszen olyan okos…
Végtelen szomorúság fog el. Constance mindent lát bennem, de vajon ért is mindent? Hiszen én egyre csak azt ismételgetem magamban: “Kivárjuk, kivárjuk." Néha szinte már nem is hiszek benne, csak mondogatom. De lehetséges, hogy ezt a hitet kisugárzóm a többiekre? Hiszen Constance nem tudhat semmit azonkívül, amit én tudok… Vagy mégis Robert? Lehet, hogy Robert azért mégiscsak…
– Nekem Robert semmit nem mondott. – Constance mély, dallamos hangja gyöngéd és megnyugtató. – De én tudom, hogy ő is hisz. Te is hiszel, de valamiért idegeskedsz… Mint mindig a munka megkezdése előtt…
A munka megkezdése előtt! Keserűen felnevetek – mikor kezdődik hát ez a munka, és miféle munka lesz? Ez azonban így igaz: bármilyen új munka megkezdése előtt álltam, mindig kínzó bizonytalanságot éreztem, vagy helyesebben kínzó bizonyosságot, hogy kudarcot vallók, hogy tehetségtelen vagyok, és buta, mint a tök, és ezzel az utálatos érzéssel kellett munkához látnom, ezzel kezdtem az első sorokat, az első vázlatot. De mi lesz itt…
– Nem, nem, csak arra gondoltam, hogy fölöslegesen idegeskedsz, minden elrendeződik – siet a válasszal Constance.
Mi rendeződik el? Istenem, miről beszél? Nem, erre még gondolnom sem szabad, csak hadd higgyen, hiszen én magam sem tudok semmit…
– Hol van Robert? – kérdezem. Robert azonnal megjelenik az ajtóban, mintha csak hallgatózott volna.
– Na, hogy érzed magad? – kérdezi aggódva, és ez az oly békés, a helyzethez annyira nem illő kérdés annyira megráz, hogy alig tudom visszafojtani a hisztérikus kacagást. Igen, valóban, hogy érzem magam? Köszönöm, egy kissé fáj a fejem, egy kis séta a friss levegőn, és elmúlik. És egyszerre megérzem, hogy ez nem ostoba udvariaskodás, hogy Robert nem ok nélkül kérdezősködik. Valóban rosszul érzem magam, beteg vagyok, ráz a hideg, sajog minden csontom. Mi ez? A sugárzás? Nem, az más volna.
– Nem, nem a sugárzás. Egyszerűen csak kimerült vagy – felel Robert. – Már régóta látom, hogy túl vagy hajszolva. Egy kicsit többet kellene aludnod. Feküdj vissza, vegyél be altatót.
– Nem akarok altatót – mondom szinte gépiesen.
Valami újabb, elháríthatatlan csapás élő-érzete nyomaszt. Észrevettem, hogy Robert még az ajtóból egy pillantást váltott Constance-szal, és ebben a pillantásban riadtság és cinkos egyetértés volt. Miről van szó?… Nem, én egyáltalán nem irigylem azokat, akiknek azelőtt dolguk volt velem! így járni, tapogatózva, mint a vak, egy olyan ember mellett, aki mindent lát benned, még a legtitkosabb, mindenki elől elrejtett gondolatokat is – istenem, milyen kínzó, megalázó érzés!
– Mi történt?! – valósággal kiabálok. – Miért nem mondtok semmit, hiszen ti tudjátok! Nekem tudnom kell!
Robert és Constance ismét összenéz riadtan, és mintha tanácsot kérnének egymástól. Aztán Robert bizonytalanul megvonja a vállát.
– Nézd csak, Claude – mondja –, neked most az a legfontosabb, hogy pihenj. Senkinek semmit nem tudsz segíteni, ha túl-feszítéssel gyilkolod magad. Kialszod magad, aztán majd beszélgetünk. Hiába…
Ez a “hiába" belém vág.
– Ki az?! – ordítom. – Az istenért, kicsoda? Mondjátok meg az igazat! Natalie?
– Nem… – Szinte hangtalanul leheli Constance. – Apa…
– Apa? Hol van? – Iszonyattal veszem tudomásul, hogy apa mindeddig eszembe se jutott. – Hol van?
Robert és Constance elfordítja a szemét. Nem, ez nem lehetséges!
– De hát… nem tehette, csak így… Miért nem mondtatok nekem semmit?
– Akkor épp Natalie-val beszéltél… – válaszol csöndes keserűséggel Constance. – Ő reggel óta csak ült, és fújta a füstöt. Aztán odajött hozzám – az ablaknál álltam –, és azt mondta: “Kislányom, te erős vagy, egyedül neked mondom meg. Úgy határoztam, hogy elsétálok oda, látod? Ott megy az ösvény a domboldalon, bekanyarodik, de hogy mi van aztán – nem tudom. Még ezen az átkozott, poros ablakon keresztül is látni, hogy ott jó." Én azt mondtam neki: “Hát nem tudja, hogy a halál van ott?" Azt felelte: “Igazából nem tudom. Én csak egyszerű ember vagyok, a tudomány nem az én kenyerem, és az, amit Claude csinált itt velünk, tudod, nagyon kényes dolog. Teljes zűrzavar. Aztán meg – mi is az, hogy halál? Nekem már régóta beszédem van vele. Hát elmegyek, és talán meg is találom." Könyörögtem, hogy maradjon, kértem, hogy legalább beszéljen veled, de ő csak a fejét rázta. “Claude megbocsátja nekem ezt a tapintatlanságot, ő jó fiú. Nekem meg jobb, ha szép csöndesen elmegyek. Ő itt nem tehet semmit, csak fölöslegesen felizgatnám. Tudod, üldögéltem a sarokban, és jól végiggondoltam az egészet. Mindnyájunkat nem bír megtartani, úgyhogy jobb lesz, ha elengedem a kötelet – ahogy Valérie tette."
– Elengedi a kötelet? így mondta? – kérdezem elhűlve.
“Szóval hallotta a beszélgetésemet Valérie-val, hallotta a gondolataimat? Vagy csak véletlen? Csak nem képesek távolból is kiolvasni a gondolataimat? Istenem, mi jár az eszemben! Hiszen apa – elment oda, meghalt… vagy haldoklik! Haldoklik? Miért nem gondoltam arra, mi lett Valérie-val, Sophie-val; miért nem értettem meg, hogy ők bizonyára még mennek vagy fekszenek ott, valahol… haldokolnak, reménytelenül, elviselhetetlen kínok között? Miért nem gondoltam az atomhalál valódi képére, miért csak az elmenetelüket fogtam fel?"
– Nem szabad erre gondolnod – parancsolja Robert a szemembe nézve.
– De hát nem tudok…
– De tudsz. Megmagyarázom neked, miről van szó. Én mindenkit figyeltem. Ha láttam, hogy közeledik a kritikus pillanat, adtam egy tablettát – tudod, azt a cianátot, amely azonnal öl.
– Nem volt jogod ezt tenni! Elment az eszed!
– Jogom volt rá. Hiszen nem tőlük függ ez az egész, hanem tőled. Ha te nem tudsz közülünk valakit megtartani, én legalább megszabadíthatom a szenvedésektől. Mondd, hogy nincs igazam! Ez a mi régi tábori igazságunk, Claude.
Igen, az az igazság, amelynek a nevében halálos adag morfiumot adtunk Leonnak és Félixnek, amikor én… nem tudtam megtartani a kötelet! Hiába, Robert, igazad van, ezerszer is igazad, én pedig… a közönyömmel a halálba küldtem a szeretett nőt és az apámat.
– Magad is tudod, hogy nem közöny ez – mondja könyörögve Constance. – Nem a te hibád, Claude. Ez… egyszerűen csak ilyen az élet.
– Az élet? A jelen körülmények között olyan iszonyatosan ostoba ez a szó, hogy minden erőm elszáll. Némán nézem Constance-ot és Robert-t. Istenem, milyen nyugodtak, még ha keserű is ez a nyugodtság, mennyire biztosakba maguk igazában! De mi ebben a csodálatos – hiszen nem ők felelnek itt mindenért… Nem ők… Mégiscsak szörnyű ez a csapás, ami engem ért, rettenetes igazságtalanság, meghaladja az erőmet, a földre teper.
– A te adottságod összefügg a jellemeddel – mondja Robert. – Magad is tudod. Éppen a felfokozott fogékonyságod, érzékenységed, hullámzó kedélyállapotod folytán vagy képes a gondolatolvasásra és a gondolatátvitelre. Egy kiegyensúlyozottabb és erősebb ember nem érhetne el ilyen elképesztő eredményeket, ebben éppen a kiegyensúlyozottsága és ereje akadályozná meg.
Szégyellem beismerni – éppen előttük, akik mindezt olyan jól értik –, hogy mennyire nyomaszt ez a furcsa, egyoldalú beszélgetés: én gondolkozom, ők válaszolnak. Egyébként mit is mondok, hiszen automatikusan beismerem, mivel gondolok rá. És mit szégyenkezem Robert és Constance előtt, hiszen velük kétoldalú kapcsolatom is volt, ha nem is ilyen világos és rendszeres az ő részükről, de mégis… Igen, ez az igazság, ők engem szinte mindig rendkívüli körülmények között láttak – a veszély, a súlyos megpróbáltatások pillanataiban. Robert-ral a kapcsolat gyakorlatilag csak a börtönben és a táborban volt kétoldalú.
– Azért, mert normális körülmények között erre a kapcsolatra általában nincs szükség. Ezt már mondtam neked – feleli Robert. – Most pedig a magad tapasztalatából látod, mennyire kellemetlen ez, sőt, őszintén megvallva, lelkiismeretlenség. Mi jó is lehet abban, hogy csak úgy, bármely pillanatban, kopogtatás, csöngetés nélkül behatoljunk egy idegen lélek ajtaján? És még nekiállni ott rendet rakni a magunk elképzelése szerint. Jól tudod, mi volt mindig is a véleményem arról a Natalie-esetről. Most magad is láthatod, hova vezetett…
Jó, legyen igazad, legyen ezerszer is igazad, de miről beszélünk? Apa elment önszántából, megértette, hogy én… igen, mit is értett meg, mire gondolt? Ebben a pillanatban talán ott van az ösvényen, a távoli dombok között, a lankás folyóparton vagy az árnyas erdő hűvösében, ahol nincs már madárfütty és csivitelés, csak a szél gyászdala zúg a tömött lombkoronák között, elfogta a halál előtti gyengeség, és leült, hogy lenyelje az apró fehér golyócskát, ami megszabadítja a kínoktól… Különben ki tudja, hány röntgen erejű a sugárzás ott kint? Talán még maradt két-három napja az életből, és el fogja húzni a végsőkig, amíg a szenvedés nem kerekedik felül a szabadság, a friss levegő, a szél és a nap örömén. Talán eljut a városig, berendezkedik az egyik kihalt házban… Kihalt? De talán még vannak ott emberek… lassú kínok között haldokló emberek…
– Ne gondolj erre! – Robert pillantása megint érezhetően súlyosabb. – Nincs jogod hiábavalóan pazarolni az erődet.
– És embernek lenni van jogom? – mondom vontatottan, nagy erőfeszítéssel, mintha ár ellen küzdenem magam előre.
Robert tekintete egyre erősebben tart fogva, odatol a fotelhoz. Gondolkozni kezdek, fáradtan és közönyösen, arról, hogy a sugárzás szintje a mi környékünkön rendkívüli módon magas, ez szemmel látható: körülöttünk már az első napokban minden elcsendesedett és kihalt.
Igaz, az első órákban szinte egyáltalán nem néztem ki az ablakon, de hát errefelé nem volt sok ember, lehet, hogy észre se vettem volna, ha valaki áthalad a domboldalon. Na és az állatok és a madarak? Nem, nem emlékszem, voltak-e azon az első napon; később aztán már senki és semmi nem volt, ez biztos. Az a legvalószínűbb, hogy az embereknek sikerült még hazáig jutniuk, aztán meg olyan rosszra fordult az állapotuk, hogy nem tudtak kimenni – és minek is? Nyilván mindenki rájött, hogy mi történt, hisz már annyi év óta várták rettegéssel, hogy bekövetkezik… Egy egész nemzedék nőtt fel az atomháború rémületében – hát itt van… – Ne gondolj semmire. Aludnod kell – parancsolja Robert. – Aludj. Vagy emlékezz valami régi dologra. Szedd össze magad és emlékezz, ez majd jól leköt. Mi pedig Constance-szal elmegyünk.

Nekem már mindegy. Nem látom őket. Fekszem a magas támlájú, régimódi, faragott ágyon, a falakon és a mennyezeten szeszélyes fényfoltok táncolnak – a hullámos víztükör és a platánlombokon átszűrődő fény játéka ez. Mellettem fekszik Valérie. Könnyen, egyenletesen lélegzik álmában, napsütötte, kipirult arcára kékes árnyat vet a sűrű szempilla. Vasárnap reggel van, a Virágparton, ott laktunk Valérie-val az első hónapokban, később költöztünk csak át a Solferino utcába. Szóval 1935 augusztusában vagy szeptemberében vagyunk. Inkább szeptemberben: napfényes, de friss levegőjű reggel, a Szajna felől hűvös árad, és az ablak előtti platánok lombjából már sárguló levelek villannak elő. Boldog vagyok, minden csodaszépnek tűnik: ez a hosszúkás, eléggé barátságtalan szoba a régimódi, súlyos bútoraival, a nagy, szétágazó repedés a magas mennyezeten, éppen a fejem fölött, és a kifakult tapéta – apró sárga rózsacsokrok világos alapon – és ez a sötét, az időtől, a nedvességtől, a számtalan kéz érintésétől meg-feketedett ágy is. Mit bánom én, ki feküdt rajta énelőttem, ezen a sokat látott párizsi ágyon, most én vagyok itt, én, Valérie-val, a világ legszebb lányával, és még mindig nem merem elhinni, hogy a feleségem lett. Valérie kicsit mélyebbet sóhajt, és egyszerre ez a sóhajtás, amitől sötét rózsaszín ajka csöppet megnyílik, halk nevetéssé alakul, napfényes mosollyá, szempillái feltárulnak, és Valérie ragyogó szeme az álom és a boldogság fátyolán keresztül rám tekint. Huszonkét éves vagyok, és ez a legnagyobb boldogság számomra. Még most is, majd harminc év múltán, ahogy erre a fiatal, nevető arcra nézek a vibráló reggeli ragyogásban, úgy érzem, hogy nincs a világon ennél nagyobb boldogság. Később aztán más is volt, sok más, talán ugyanolyan, de semmi esetre sem nagyobb… különben hogyan is lehet ezt méricskélni, ki tudja…
Huszonkét évesért, abban a távoli, mintegy más világbeli szobában, megölelem Valérie-t, elragadtatással érzem, milyen fiatalok vagyunk, milyen friss a bőrünk, ruganyos az izmunk, milyen csodálatos illat árad Valérie bársonyos, sötét gesztenyeszínű hajából, és milyen gyönyörű a forró ajka, ahogy az enyém felé közeledik. Milyen könnyű és természetes minden mozdulat, amikor fiatal az ember, amikor a bordái még épek, a veséje nincs leverve, és nem rémlik fel időnként, hogy milyen sokáig feküdt, szélesen szétvetett karral, kiugrott vállízülettel, feldagadt, égő csuklóval, hogy nyögni se volt ereje az elszenvedett hosszú, végtelenül hosszú órák után, amiket végigüvöltözött, nyögött, hörgött, míg a gerendáról lógott, és a csuklói viselték egész teste terhét, amely így, lefogyva, elcsigázva is oly elviselhetetlenül nehéz volt!
Mit is beszélek? Hát lehetett-e ilyen boldogság aztán? Azután, hogy átéltük a háborút? Ezek az emlékek, ez a számtalan sohasem gyógyuló seb a testen és a lelken, nem mérgezték-e meg a legszebb perceket is? A mézeshetek Constance-szal… gyönyörű volt, de mindketten tudtuk, mi lappang a mélyben, hogy bármikor felszínre törhessen: az elpusztultak emléke, a kínok emléke, emléke annak, hogy mit képesek tenni emberek emberekkel – közönséges emberek közönséges emberekkel. Mi lett volna, ha Valérie-val maradok? Ilyen egyenesen most először teszem fel ezt a kérdést. Constance tudott; Valérie – nem. Valérie a szenvedések, az embertelenség, az értelmetlen és határtalan kegyetlenség túlsó partján állt. Nem volt neki könnyű – az első évben nélkülem, aztán talált magának védelmet és támaszt, és minden ment rendesen. Igen, Párizsban ott voltak a németek, háború volt, alig volt élelmiszer. De hát én ismerem Valérie-t: szeretett és szerették, minden más keveset számított. És mi az a – más? Charles láthatólag tudott élni, a német megszállás alatt is elérte, hogy Valérie semmiben ne szenvedjen különösebb hiányt – és Valérie-nak nem is kellett olyan sok…
Mintha újra hallanám apám dünnyögését a messzi évek távolából, a mesék homályába tűnő tizenkilences évből, a már régóta nem létező Ternes téri félhomályos kávéházból: “Claude, fiacskám, a háború, az már ilyen… Te ezt nem értheted. Teljesen kiforgat mindenkit. Megöli az embert. Ha meg mégis életben marad, valósággal új életet kell kezdeni, mintha újra születnénk. És mindent másképpen. Anyád meg nem érti ezt. A hátországban senki nem érti… Hiszen nem az én hibám, hogy háború volt…"
Apa tudatosan választotta Genevičve-et, azt a nőt, aki tudott. Engem választás elé állítottak. És ha nem tették volna? Képes lett volna Valérie, az életvidám, könnyed, álmodozó Valérie új életet kezdeni, vidámság nélküli életet, velem, aki egészen más lettem, testi és lelki nyomorék? Nem, biztosan nem, minden a legjobban van ebben a világok legjobbikában, még az is, hogy ez a mi gyönyörűséges, reménytelenül összekuszálódott világunk elsüllyed, ez is az ő útja!
Ugyanakkor, míg ezen töprengek, az 197. év pusztuló, mérgezett, átokvilágán keresztül továbbra is látom az ifjúság és a szerelem fényes, ragyogó világát; azt a világot, amelyben 1935-ben éltem. Most felkelek az ágyról, kinézek a szélesre tárt ablakon a Szajna vakító hullámaira, a rakpart meleg, szürke kőkockáira, a Szent Lajos-sziget öreg fáira, amelyeket csak egy keskeny folyamág választ el tőlünk, és a platánok lombja itt susog és hajladozik az ablak előtt, oly közel, hogy ha kinyújtanám a kezem, meg is érinthetném ezeket a hűvös, sima, csipkézett leveleket.
Aztán… aztán kávézunk az ablaknál, a kis kerek asztal mellett, a Szajnán vontatógőzös dohog, a rakparton száraz zörgéssel gépkocsik futnak, mostani szemmel nézve ormótlanok és esetlenek, de akkor, Valérie-val oly elegánsnak, szép vonalúnak láttuk őket. Keresztülhajolok az asztalon, megcsókolom Valérie-t, ő csendesen elmosolyodik, arcára finom fényfoltocskákat vet a kezében tartott kávéscsésze. Gyors árny fut végig arcunkon, a tarka térítővel fedett asztalkán – az ablak előtt egy galamb szállt el. A mostani énem egyre jobban elcsodálkozik az akkori békességemen. Mi is folyt tulajdonképpen a világban? Hiszen már a fasizmus uralkodott Olaszországban és Németországban, küszöbön állt a háború… Vagy mi semmit sem láttunk mindebből?
Kopognak az ajtón, a szobapincér jött az újságokkal. Kotorászom a szék hátára vetett szürke zakóm zsebeiben, meglelem az aprópénzt, belenyomom a rőt üstökű, magas, sovány fiú nyirkos markába – tudom, hogy Claude-nak hívják, úgy, mint engem –, és vidáman mondom:
– Na, Rie, most megtudjuk, mi történik a nagyvilágban!
Istenem, semmi vágy nem volt bennem, hogy megtudjam, mi történik a nagyvilágban, üres, semmitmondó szavak voltak ezek, az én világom itt volt, Valérie mellett, Valérie körül, és minden más, még a munka is, igen kevéssé érdekelt.
Olvasom az újságokat. Milyen furcsa így olvasni, hogy mindent egyidejűleg látok, egyrészt az ostoba, fiatalos, tragikusan naiv optimizmussal, másrészt a mostani keserű tudással… Olvasom az újságokat, és egyre jobban elszörnyedek: hogyan lehettem ilyen agyalágyult? Na jó, fiatalság, gondtalanság, első szerelem, mindez rendben van – de hát azért mindennek van határa! Látni és – nem látni; olvasni, sőt végiggondolni az olvasottakat – és egy szót sem érteni; hallani a világot fenyegető vihar távoli mennydörgését – és könnyű szívvel elsiklani fölötte, nevetve és ostobán reménykedve abban, hogy minden tökéletesen rendbe jön! Igen, ilyen a világ, ilyen az ember, és nincs okunk csodálkozni, hogy mi történt tizennégyben és harminckilencben és most, ez évben is… Én, a huszonkét éves ifjú olvasom az újságokat, nyugodtan és derűsen, és nem látom, hogy a világ a háború peremén egyensúlyoz, mint Laval az egyik karikatúrán, ahol nagy csíkos macskaként egyensúlyoz Mussolini és, Churchill között, óvatosan lépkedve a “Genf" feliratú palánk tetején. E fölött a békés, napfényes világ fölött már egyre hangosabban zúgnak a riadójelek, az óraszerkezet kérlelhetetlenül és gyorsan pergeti a robbanás előtti utolsó perceket, az emberek pedig bedugják a fülüket, és vidáman nevetnek.
Addisz-Abeba az esős évszak végét ünnepli. Ünnepli, mert ez így szokás, jóllehet az esős évszak vége a háború kezdetét jelenti; Mussolini már készíti a csapatait, és a sötét bőrű, mezítlábas abesszin gyalogosok szűk, fehér nadrágban és festői, lobogó köpenykében szintén menetelnek, készülnek a háborúra. “Mi lesz Európával – írja a Matin –, ha az abesszíniai események és következményeik ellenállhatatlan kísértést jelentenek Adolf Hitler számára? Ennek a kísértésnek a következményeit pedig már most megjósolhatjuk." Fiatal énem gondtalanul lapozgatja az újságot. A háború a küszöbön áll, ő azonban semmit nem vesz észre.
Egy karikatúra: Mussolini és Hitler magához öleli a földgolyót, és Hitler már Memeljt célozza a horogkeresztes zászlóval. Memeljnek vissza kell térnie Németországhoz. Klajpeda kikötőjében német hadihajók állnak. Laval Mussolinival kacérkodik. Londonban gázvédelmi gyakorlatokat tartanak. Németországban szeptember 15-én törvényt hoznak a német vér és a német becsület védelmére. A “Francia szolidaritás" egyesület tagjai bunkókkal és revolverekkel támadnak a zsidókra. Még egy karikatúra: Hitler tiszteleg az ismeretlen német katona sírjánál, Göring odasúgja neki: “Vigyázz, Adolf! És ha zsidó volt?"
A politikusok, úgy rémlik, tudják, mit jelent mindez. Itt van egy cikk a Daily Heraldból: “A béke minden híve reméli, hogy nem lesz szükség erőszakos eszközökhöz folyamodni a béke és a szabadság megvédése érdekében. Ha azonban meg akarjuk őrizni a békét és a szabadságot, akkor minden országnak meg kell mutatnia, hogy ezért, szükség esetén, kész erőszakos eszközökhöz is nyúlni. Bármiféle gyengeség, amelyet ezen a téren megengedünk magunknak, azt jelenti, hogy az emberiséget eszeveszett háborús gyújtogatók kezére bízzuk."
Igen, mindez gyönyörűen hangzik; Anglia és Franciaország csak töprengett, töprengett, alkudozott, alkudozott, Mussolini kezére adták Abesszíniát, aztán hagyták elveszni Spanyolországot, és fellélegeztek, amikor látták, hogy Hitler elnyeli Ausztriát; aztán sorsára hagyták Csehszlovákiát, amikor pedig felocsúdtak, már késő volt.
Én meg vidáman nevetgélek, és így szólok Valérie-hoz:
– Nézd csak, kislány, Brüsszelbe, a kiállításra 28 szépségkirálynő érkezett! Miss Universumot fognak választani.
Valérie az ölembe ül, nézegetjük a szépségkirálynőket – szőkék és barnák, nagy szeműek, hosszú lábúak, gondtalanul és rejtélyesen mosolyognak; úgy találjuk, hogy némelyikük bizony csúnyácska Aztán azon vitatkozunk, mikor menjünk el a Théatre de Paris-ba, Sacha Guitry új darabját adják: Amikor komédiázunk; nevetünk a Palmolive szappan reklámján: “Még ma vegyen három darab Palmolive szappant… Én mindig hű leszek a Palmolive-hoz."
– Én mindig hű leszek Claude-hoz! – jelenti ki Valérie, és hangosat cuppant a fülembe. – Nézd csak, milyen szimpatikus ez a strand Saint-Jean de Luzben! Úgy szeretnék egy ilyen csíkos napozósátrat. És lubickolni végkimerülésig! A hullámokban! Jövő nyáron odamegyünk, jó?
Nem utaztunk Saint-Jean de Luzbe sem azon a nyáron, sem később. Harminchat májusában egy jót csavarogtunk a Pireneusokban, a következő év nyarán Bretagne-ba utaztunk… így aztán nem is voltam még Saint-Jean de Luzben, pedig nagy kár… még most is úgy érzem, nagy kár.
Valérie bodros haja az arcomat csiklandozza, lélegzete összevegyül az enyémmel. Milyen hűvös, könnyű, törékeny a teste, milyen boldogság így ülni, az ölemben tartani, és beszélni erről-arról! Arról, hogy fölöslegesen zárták ki Jules Ladoumegue-et az Atlétikai Szövetségből – hát igen, pénzt kapott egy fellépésért, ezt úgy hívják, hogy “a képességek áruba bocsátása" –, arról, hogy jó volna elmenni Josephine Baker vendégfelléptére, de a jegyek árát nem a mi zsebünkhöz szabták, és különben is ördög vigye Josephine Bakert, és miért ne vennénk meg a titokzatos kristály csodát, az élő követ, amelynek fiziko-kémiai és mágneses tulajdonságai vannak? “Mindenki megszerezheti ezt a talizmánt, mindössze egy 1,50-es bélyeget kell elküldenie!" Igenis megvesszük a talizmánt, miért is ne? Aztán rátérünk arra, hogy Maurice Chevalier csodálatos, és hogy jó lenne még Vichybe is elutazni, és hogy szörnyű, hogy egy csomó meztelen nő táncol a színpadon, mint például az Alcazarban. Olvassuk együtt az újságot, és jól érezzük magunkat. Mindig jól érezzük magunkat, ha együtt lehetünk. Párizsban ma nappal 22 fok lesz, éjjel 15; nagyszerű! Irčne Joliot-Curie a tudósítónknak adott interjújában az atomról és a negyedik dimenzióról beszélt: “Meg vagyok győződve arról, hogy ezer év múlva a gyerekek az iskolában úgy fogják ezt majszolni, mint a cukorkát. Én hiszek az emberi értelem jövőjében" – ezt jól megmondta! És nézz csak ide, milyen nevetséges, micsoda alakok vannak!
Velük együtt nézem a furcsa közleményt, ezekkel a tüneményes és gondtalan fiatal bolondokkal, akiket ugyanakkor pokolian irigyelek – nézem, és elfog a szomorúság, mert ez a spiritiszta halandzsa a “háború" szóval kezdődik, és ez is egy próbálkozás a béke megmentésére, még ha szörnyen ostoba is…

Háború!
A spiritiszták birtokában van a tudás. A tudás felelősséget jelent. Az elmúlt háború hőseinek lelke békére int.
Az imádság meghozza a békét. Könyörgünk, adj a te küldötteidnek hatalmat, hogy megteremthessék, a békét és a jóakaratot a földön. Ámen.

Az utolsó mondat – imaszöveg. A spiritiszták azt hiszik, hogy ha az emberek az egész világon, minden este, pontosan kilenc órakor kimondják ezt a mondatot, és Istenhez fohászkodnak, akkor biztosítva lesz a béke. Hát igaz, a hit sem rosszabb, mint bármi más. Ha az emberek az egész világon képesek lennének akár csak napjában egyszer, este kilenckor valami teljesen baráti cselekedetet végrehajtani, talán sok mindent elérnének. A spiritiszták ezt jól kitalálták, jól van, spiritiszták, bravó, spiritiszták!
Valérie kissé felvonja a szemöldökét, sötét, íves szemöldökét a finom, napbarnította homlokán, és hozzám fordul.
– Claude – mondja, és végigsimítja kis ujjával az én szemöldökömet. – Claude édes, itt egy szál egészen külön ágaskodik, és nem akar lesimulni. Mi lenne, ha kiszedném?
– Szedd ki – egyezem bele.
Valérie felugrik az ölemből, és a toalettasztalkában kotorászik. Egy kis csipeszt hoz, és már megcélozza az engedetlen szőrszálat, de egyszerre megáll és megkérdezi:
– Claude, de hát miért írnak ilyeneket… ezek a spiritiszták? Tényleg háború lesz?
– Nem tudom – válaszolom szórakozottan, míg az arcában gyönyörködöm. – Úgy látszik.
Valérie gondosan kitépi a szőrszálat, és lefújja a csipeszről. Aztán félreteszi a csipeszt, visszaül az ölembe.
– Márpedig szerintem nem lesz háború. Hiszen ez olyan ostoba dolog – verekedni. Mire jó az?
– Nem lesz – hagyom rá azonnal. – Valóban ostobaság. Valóban mire jó? Neked aztán van eszed, Rie!
Valérie felkapja az újságot.
– Az újságok meg folyton a háborúról fecsegnek… Mondd csak, ki az a Motori Norinaga? A nagy Motori Norinaga?
– Fogalmam sincs – vallom be őszintén. – Biztos valami japán, nem?
Olvassuk az újságban: “A Yamato szellem – a felkelő nap fényében illatozó cseresznyevirág." Hogy mi az a Yamato, azt akkor még szintén nem tudtam, és csak a továbbiakban derült ki: így hívták Japánt a régi időkben. A Yamato szellem – ez valami olyasmi, mint a “gall szellem". Ha most megkérdeznének, olvastam-e Motori Norinaga verseit, megesküdnék, hogy soha nem olvastam, a nevét se hallottam. Igen fura dolog ez az emlékezés… ez a halál előtti, elképesztően világos emlékezés…
Egyébként ez az emlékezés hamar megszakad. Én akkor még felállók, odamegyek az éjjeliszekrényhez, felcsatolom a karórámat, megpillantom Jean Giraudoux új, még fel sem vágott regényét: Juliette a férfiak országában; elgondolom, hogy este majd együtt fogjuk olvasni, összeölelkezve az ablak előtti karosszékben – aztán kialszik a fénnyel teli világ, eltűnik, összevissza emlékfoszlányok kezdenek villogni.
Aztán megint a Szajna-parton találom magam. Ez azonban már másutt van – ez a Saint-Michel rakpart a Kis-hídnál –, és más Szajna ez, nyirkos, párás levegőt árasztó őszi folyó. A vontatók csüggedt dudálása a sűrű ködben és rekedtes, részeg kiáltozás körös-körül, és nedves, fekete, didergő bokrok a rakpart feketén csillogó kőkockái mentén, és átható jeges szél – egy más, egészen más, kellemetlen, barátságtalan Párizs, idegen Párizs, mert Valérie Toulouse-ba utazott, a beteg apjához, már egy hete nincs itt, és olyan rossz a kedvem, hogy betérnék ebbe a gyanús külsejű lebujba, hogy igyák valamit, ami felderít; de különben fene vigye a derűt, minek nekem a derű, és a kricsmiből alkoholszag dől és olcsó púder illata és izzadságszag, és semmi kedvem bemenni, inkább hazamegyek…
Nem sikerül hazajutnom, egy lépést sem tudok már tenni a nedves, csúszós rakparton. Az éjszaka váratlanul szétfoszlik, zavaros-ködös hajnal dereng, és én csíkos ruhában ott állok az appelplatzon a szitáló esőben, a jeges szélben, és mellettem egyforma, csíkos sávolykabátok és nadrágok és egyforma, kimerült, szörnyű, élettelen arcok, és előttem áll Rümmel SS-legény, és a korbácsát emeli, és én beszélek: “Alázatosan jelentem, Herr Rottenführer, hogy éjszaka jól pihentem!" – és Rümmel hirtelen sarkon fordul és elmegy, léptei alatt csikorog a nedves kavics, és hallom, hogy mellettem Marcel Richet megkönnyebbülten fellélegzik.
“Éjszaka" – ez volt a jelszó a tábori “gyámfiaimnak". Sokáig gondolkoztunk, milyen szót válasszunk erre a célra: teljesen közönséges szó kellett, de ami nem tartozik a tábori szókészlet legszükségesebb, legalapvetőbb szavai közé.
Ez azután volt, hogy Krebset a villanydrótra küldtem. Semmit nem lehetett ránk bizonyítani, de nagy port vert fel az eset, és jól tudtuk, hogy ezt a mutatványt megismételni nem lehet. A “gyámfiaimmal" azonban bármely pillanatban létrejöhetett a spontán kapcsolat. Felidéztünk és végiggondoltunk mindent, amit a hipnózisról tudtunk, és úgy döntöttünk, hogy az lesz a legjobb, ha mindegyiknek ugyanazt szuggerálom: ha meghallják azt a szót, hogy “éjszaka", azonnal el kell menniük aludni. Marcel és Kazimir ezt hihetetlenül mulatságosnak tartotta, hosszasan nevettek, alig tudtak lecsillapodni, de hát valóban mulatságos volt, igaz, legalább annyira veszélyes is. Még jó, ha a “gyámfiú" egyedül jön oda hozzám – de mi van, ha másokkal? Engedelmeskedik a parancsnak, hogy menjen aludni, ha ott a felettese? És mit gondolnak a többiek erről a furcsa megjegyzésemről az éjszakával kapcsolatban, hiszen ha a beszélgetés szigorúan hivatalos jellegű, nehezen lehet beleszőni egy ilyen mondatot anélkül, hogy gyanút ne keltene. Különösen ha erre a mondatra ilyen szokatlan módon reagál az illető, akivel beszélek. Egyszer-kétszer még csak elmegy, de aztán…
Szerencsére csak ritkán kellett ehhez a varázsigéhez folyamodnom. És csak egyetlenegyszer ejtettem ki a jelszót olyankor, amikor mások is ott voltak, az appelplatzon, és a táborparancsnokságból senki nem fogta fel, mi történt. A barakkfelelős később megkérdezte, mi jutott eszembe, hogy jelentettem Rümmelnek, hogyan töltöttem az éjszakát, Marcel azt mondta: “Ugyan már, hát nem érted? A rémülettől azt se tudta, mit beszél." És a barakkfelelős ezzel a magyarázattal tökéletesen megelégedett. Rümmelt pedig alaposan lehordták, hogy se szó, se beszéd, szolgálatban lefekszik aludni…
Már vége is az emlékezésnek. Megint itt ülök hátradőlve az öblös fotelban, és Robert figyelmesen néz rám.
– Kialudtad magad? – kérdezi.
Aludtam volna? Álombéli emlékezés? Ilyen világosan? Furcsa. Különben úgy látom, ebben a világban, ebben az én fantasztikus Fénykörömben minden lehetséges, és semmi sem furcsa.
– Robert, mit csináltál te 1935 szeptemberében? – kérdezem, magam számára is váratlanul.
Robert nem csodálkozik. Összevonja a szemöldökét, gondolkozik.
– Semmi különöset, azt hiszem – mondja bizonytalanul. – Hát, előadásokra jártam, dolgoztam a laboratóriumban… Első éves korom óta dolgoztam, és nem is csak a pénz miatt… Azt mondod, harmincöt szeptemberében? Lecsaptam Juliette-t a Nagy Michaud kezéről – az volt aztán a lány! –, aztán részt vettem az Általános Munkásszövetség nagygyűlésén. A fiúk szereztek meghívót, és elmentem. Amikor Thorez a tribünre lépett, az egész terem felállt, és elénekelte az Internacionálét. Úgyhogy a szerelem és a politika egyformán a csúcspontján állott. És te mit csináltál abban az időben?
– Szerelemmel foglalkoztam. Politikával nem. Téged már tizennyolc éves korodban érdekelt a politika?
– Sőt már előbb is. Mint a szerelem is különben. Harmonikusabb alkat vagyok, mint te, ennyi az egész.
Robert mindezt a szokásos, hanyag, gúny őrös hangján mondja, és engem megint elfog a félelem. Miről beszélünk, mire gondolunk!
– Mit gondolsz, Robert, miért kezdtem itt ilyen világosan és furcsán visszaemlékezni a múltra? – kérdezem.
Nem, Robert határozottan rejteget valamit előttem! Hirtelen zavarba jön, elfordítja a szemét, és mesterkélt élénkséggel kezd beszélni az izgalmi állapotomról; arról, hogy ebben az állapotban valószínűleg izgalomba jönnek a pszichikum valamiféle mély rétegei; hogy ez rendkívül érdekes volna a neurofiziológusok részére…
– Vagy talán inkább a neuropatológusok vagy a pszichiáterek részére – vágok közbe. – Ide hallgass, Robert, te valami hülye játékot folytatsz itt velem, becsapsz, valamit rejtegetsz… Mire jó ez? Értsd hát meg: nekem csak rosszabb, ha látom, hogy te, még te is – szemben állsz velem…
– És hogy teljesen magadra maradsz, mi? – kérdezi Robert valami furcsa, mohó kíváncsisággal.
– Erről már beszéltél… – válaszolok vontatottan, s teljes erőmből küzdők a rettegés ellen. – Ezt már belém szuggeráltad… Minek, Robert? Minek? Mit akarsz te tőlem?
Robert mélyet, nagyon mélyet sóhajt, mintha fogytán volna a levegő. Arca egyszerre végtelenül fáradt, szinte öreg lett. Nem szól egy szót sem, csak sarkon fordul és elmegy.
Szinte azonnal megjelenik Natalie. Hátradőlök a fotelban, valósággal letaglóz a rémület és a fájdalom: most már világos, hogy ez a vég, nincs már erőm, hogy megtartsam Natalie-t, olyan mélységesen és elkeseredetten gyűlöl engem, hogy ez a gyűlölet szétszakítja a kapcsolatunkat, kitaszítja őt a Fénykörből. Sírni volna kedvem, kiabálni, könyörögni: “Natalie, nem szabad, Natalie, én nem vagyok hibás, szeress, és higgy bennem, különben mindkettőnknek vége!" Ámbár… mire jó a kiabálás, mire jó egyáltalán a beszéd – most? Hiszen átlátszó vagyok, mindnyájan átlátnak rajtam, mint az üvegen.
– Most már késő erről beszélni – feleli Natalie, s a hangja élettelen, fakó, rekedtes. – Most már egyáltalán minden késő, kivéve…
– Kivéve?… – visszhangozom.
– Kivéve az, hogy elmegyek. Én… megpróbáltam, de nem bírom tovább. – Natalie hangja felélénkül, fájdalom és bánat cseng benne. – Nem bírom.
– A miatt a história miatt? – kérdem, magam se tudom, miért.
– Nem tudom… – válaszol Natalie rövid szünet után. – Valószínűleg… végső soron… Hiszen tulajdonképpen nem is tudtam teljesen magamhoz térni. – Az egész világ szilánkokra töredezett, olyan hegyes szilánkokra, hogy akárhova nyúltam, megsebzett. És most… most meg teljesen megsemmisült a világ. Tudom, ti, idősebbek reménykedtek még valamiben… Ha nem volnék ilyen súlyosan sebesült, talán én is reménykednék. Különben nem is a remény a lényeg – sehogy sem bírom már tovább elviselni ezt a fájdalmat, ezt a rettegést, ezt az ürességet. Jobb lesz oda kimenni, és egyszerre véget ér minden. Igen, egyszerre. Van egy olyan tablettám.
Szóval Robert is megértett mindent. Szóval minden elveszett. Nem tudom megtartani, és neki is igaza van: jobb lesz egyszerre bevégezni.
– Isten veled – mondja Natalie, és arca olyan szürke, mint az ablakokon a por. – Tarts ki, ha tudsz. Én már nem tudok.
A teraszajtóhoz megy, óvatosan, mintha egy szakadék fölött egyensúlyozna egy vékony pallón. Én csak ülök, nincs erőm megmoccanni, nincs erőm kiáltani sem. Aztán megismétlődik, mint egy rémálomban, minden, úgy, mint amikor Valérie ment el: a kék ég és a zöld domboldal hátterében kirajzolódik a lányalak, aztán becsapódik az ajtó, könnyű, sietős, türelmetlen lépések hallatszanak – egyre lejjebb a falépcső fokain, egyre lejjebb, a szabadság és a halál felé.
Ezúttal azonban nem állok fel, nem próbálok utána rohanni, és nem jön Constance, hogy megmentsen saját magamtól. Csak ülök még akkor is, amikor kivágódik a könyvtárszoba ajtaja, olyan erővel, hogy nekiütődik a falnak, és az ütéstől megcsörrennek a könyvszekrények üvegei. Csak nézek Marc-ra, és hallgatok. Már minden mindegy, semmit nem tudok tenni.

Nem húzom tovább, be kell fejezni. Ő is rosszul érzi magát. Veszélyes játék, de ha már elkezdtem… De nem, már összeesem a fáradtságtól. Nem gondoltam, hogy ilyen igénybevétellel jár… azaz nem hittem volna, hogy nem fogok kitartani. És ő? Hát igen, neki még azért is nehezebb, mert én elfáradtam, nem tudok mindenre ügyelni… És mennyi sebe van szegénynek! Akármerre indul, végső soron a háborúnál lyukad ki, a tábornál, és ettől nem tud megszabadulni… Be kell fejezni, de félek. Igen, félek és kész. Félek, hogy valami hibát követtem el…

Marc ott áll szétvetett lábbal, mélyen a zsebébe süllyesztett kézzel. Háta meggörnyedt, fejét a bal vállára hajtja. Olyankor tesz így, amikor verekedni készül. Marc nem az én fajtám, ő tud némán, nyugodtan, tombolás nélkül verekedni, ugyanakkor nagyon komolyan, szakértelemmel csinálja.
– Natalie elment? – kérdi tompán és akadozva.
Hallgatok. Talán ő is el akar menni? Bánom is én, nekem már mindegy. Menjetek mind, aztán én is elmegyek – halálom előtt még végigsétálok a Szajna-parton, utoljára még beszívom ezt a csodálatos, friss, halálos levegőt! A halálraítélt utolsó reggelije. Étvágygerjesztőül – a tabletta.
– Elment! – szögezi le Marc szinte nyugodt hangon. – Hát így állunk…
A közönyöm hirtelen félelemrohamba csap át. Akaratlanul az arcom elé kapom a kezem: a táborlakó tragikus-értelmetlen mozdulata, amivel védekezni próbál az ütések ellen, de csak még jobban felbőszíti a hóhérokat. Jobb ilyenkor vigyázzban állni, kéz a nadrágvarráson, már ameddig egyáltalán megállsz a lábadon, aztán ha elesel, igyekezz újra felállni, és újra vigyázzállásba… így hamarabb abbahagyják. Elfelejtettem, majdnem teljesen elfelejtettem már ezeket az értelmetlen és veszélyes mozdulatokat, a táborlakók csíkos ruhás seregének ezeket a tilos védekező reflexeit, mindez csak álmomban jött néha elő, de most, ezekben a szörnyű napokban minden a felszínre került a lélek víz alatti mélységeiből, és minden órával jobban hasonlítok a 19 732-es fogolyra, arra a csíkos ruhás csontvázra, aki öt évet élt le a pokolban, két lépésre a békés ausztriai paradicsomtól.
Nem tudom, megértette-e Marc, mit jelent ez a mozdulat – nem hiszem! –, a szemében azonban valami szánakozásféle csillog. Mégis konokul beharapja az alsó ajkát, és így szól:
– Ennek az egésznek, tudd meg, semmi értelme!
– Miről beszélsz? – kérdezem fáradtan, már megint visszatért a minden mindegy hangulat.
– Általában erről az egészről. Tudod jól. Úgyse lesz elég erőd.
Közönyösen vállat vonok. Ez már megint az egyik fogoly-lelkiállapotra emlékeztet, arra a leromlás szülte teljes eltompultságra, amely már súrolja az élet és halál választóvonalát. Az ilyen minden iránt közömbös, félhalott embereket a táborban “muzulmán"-nak neveztük – a belenyugvásuk, a tökéletes cselekvésképtelenségük miatt. Ezek voltak mindig az elsők, akiket gázkamrába küldtek; mellesleg a muzulmánok gázkamra nélkül is előbb-utóbb elpusztultak, meghalhattak bármely pillanatban, álmukban, menet közben, a priccsen ülve vagy az appelnél: hogy úgy mondjam, állandóan a halál árnyékában éltek.
Bezárult hát a kör. Majd húsz év múltán a 19 732-es fogoly mégis visszatért, hogy meghaljon. A szeretteivel együtt. A tömeggyilkosság módszerei közben egyre tökéletesedtek, teljesen automatizálódtak: a fejlődést, mint tudjuk, nem lehet feltartóztatni! Most már nem kell erővel vagy hitegetéssel gázkamrába kergetni az embereket, nem kell takarékoskodni a “Cyklon B" dobozokkal, nem kell elégetni a tetemeket (és milyen nehéz munka volt ez, mennyit törték a fejüket az okosok Berlinben is és a helyszínen, amíg többé-kevésbé megfelelő módszereket találtak a hullahegyek minél gyorsabb és minél tökéletesebb elégetésére). Egyáltalán semmi nem kell – csak egy gombot kell lenyomni, a többi már megy magától. Igaz, ebben a fennakadás nélkül működő megsemmisítő gépezetben végső soron az is elpusztul, aki a gombot megnyomta – de hát ez már lényegtelen részletkérdés. Viszont micsoda tempó, micsoda ragyogás, milyen tiszta munka! Kár, hogy nincs, aki értékelni tudná.
– Na, mit találtál ki? – kérdezem. Marc nem néz rám. Feszülten gondolkozik.
– Azt akartam mondani – szólal meg végül –, hogy így azért mégse lehet. Érted? Még ha életben maradunk is – így minek? Ez különben is mindig bántó volt, hogy mi mások vagyunk, mint a többiek… Te talán nem is tudod, de nekem pokoli mód kellemetlen volt, hiszen jól láttam mindent. Most meg úgy áll a dolog… hát, szóval elég csúnyán: mindenki elpusztult, mi pedig élünk. Miért mi, éppen mi? Jobbak vagyunk talán a többinél? Nem vagyunk jobbak, sőt, talán még rosszabbak is.
Mégiscsak harcolni kell. Ne légy muzulmán!
– Miért lennénk rosszabbak? – kérdezem nagy erőfeszítéssel. – És vajon a háború válogat: ki jobb, ki rosszabb? Az egyik elpusztul, a másik életben marad, és kész.
– De hiszen ez már nem is háború – ellenkezik komoran Marc. – Ugyan miféle háború ez, ha egyszer nincs ki ellen harcolni, és hősök sincsenek, se megfutamodók, mindenkinek befellegzett? És hogy mi megmaradtunk – ez is nagyon gyanúsan bűzlik.
– Ha egy atombiztos óvóhelyen volnánk, akkor minden rendben volna, mi? – mondom. – Bár ettől nem lennénk se jobbak, se rosszabbak.
Marc makacsul rázza a fejét.
– Jól tudod te, mit akarok mondani! Nekem soha nem volt ínyemre, hogy te anyával… szóval ezek a telepatikus históriák – bocsáss meg, de ez, tudod… Először nem izgatott a dolog, de aztán, amit Natalie-val tettél!
– Hát tudtad? – kérdezem, most már kizökkenve a közönyből.
– Már hogyne tudtam volna! Azt hiszed, hülye vagyok? Igenis, és ha már így szóba került, hát megmondom egyenesen: el akartam menni otthonról. El is mentem volna, ha nem jön ez a… Elmentem volna dolgozni, már meg is beszéltem, egy szerkesztőségben lettem volna küldönc. Együtt laktam volna egy fiúval, felesbe fizettük volna a szobát, egész jó kis szobája volt… Nem azért, mert rosszul éltem veled és anyával, nem! – kap észbe egyszerre. – De már nem bírtam tovább, hogy csak úgy, engedély nélkül benéznek a fejembe, és még parancsolnak is… Nem bírtam, és kész!
– De hát téged senki sem bántott – tiltakozom gyöngén, ez a kitörés egészen megrendített.
– Natalie-t sem bántottátok, mégis jól elintéztétek! – Marc összerázkódik, arca eltorzul. – Hát bízhatom bennetek ezek után?
Bízhat bennünk? És ezt Marc mondja! Na jó, ami az én személyemet illeti, rendben van, a Natalie-féle ügyben ezerszer is hibás vagyok; hibás és lelketlen, mert nem voltam elég körültekintő, mert vak voltam és gyenge lelkű… de Constance? Hát van a világon még egy ilyen csodálatos anya… ilyen feleség?…
– Éppen az a baj, hogy elsősorban feleség, és csak aztán anya! – Marc szinte kiabál, és egyszerre úgy rémlik, már hallottam valahol ezeket a szavakat. – Szeret téged, és mindenre kész teérted. Én nem hibáztatom, de ő nem véd meg sem engem, se Talie-t! Legjobb lesz eltűnni innen!
Marc észre se vette, hogy közvetlenül a gondolataimra válaszol – a gondolataimra, és nem a szavaimra. Úgy, szóval Constance nem védi meg őket… tőlem… Igen, hiszen ezt Natalie mondta. Nem védi meg! Szomorúság és düh tölt el. És gondolod, hogy a távolság védelmet nyújt? Én, aki elbántam a dühödt, barom SS-ekkel, ne tudnék hatni a saját fiamra? Bármilyen messze is legyen…
Marc arca lassan elsápad, ez még a barnára sült arcán is észrevehető. Görcsösen kiegyenesedik, összeszorítja az öklét. Persze, hiszen mindent lát – mindent, amire gondolok. De hát mit lehet tenni? Marc lát – és már felfogta, hogy lát, de ez úgy megrendítette, hogy el se tudja hinni… Eszményi házasság… Eszményi gyerekek… Fénykör… Istenem, micsoda szörnyű ostobaság ez az egész, hogyan is lehet ekkorát tévedni az én koromban… És Constance? Ő sem értett volna semmit? Vagy megértette, de hallgatott, mert szeret, mert félt engem?… Akkor… akkor, úgy látszik, Harcnak igaza van, és Constance mindenekelőtt az én feleségem, és minden más, még a gyerekek is…
Marc összevonja sűrű, sötétarany szemöldökét, összeszorítja ajkát, és feszülten figyel. Elvesztette a talajt maga alól, és megrémült.
– Miért csinálod ezt? – kérdezi végül. – Hogy megijessz? Ez… ez aljasság! És egyáltalán képes lennél… – Egyre jobban elsápad.
– Nem tudom… – vallom be őszintén.
– Hiszen te csak tizenhat éves vagy, féltenélek, és ki tudja… – Marc szeme elsötétedik, félek ettől a kitágult, merev pupillától, és sietve befejezem: – És most… most egyáltalán semmit nem csinálok, és egyáltalán nem akarlak megijeszteni… Ez csak úgy magától adódik, már nem függ az akaratomtól…
Marc fellélegzik, testtartása meglazul egy kissé, de a kezét még mindig ökölbe szorítja.
– Na jó – mondja végül, és én megértem, mennyire megdöbbentik ezek a számára új érzések. – Most legalább látom, hogy igazat mondasz. De magad is megértheted, mi történhetett volna. Te jót akartál nekem, ahogy szegény Natalie-nak is, de megölhettél, őrületbe kergethettél volna… brrr! – Borzongás fut végig rajta. – Még akaratod ellenére is… bocsáss meg, de én hallottam, ahogy anyának megmagyaráztad, hogy Talie-val akaratod ellenére alakult így…
– Ez egészen más… – mondom csöndesen; a fásultság ismét erőt vesz rajtam.
– Hát, nem tudom… de most már mindegy! De azt meg tudod nekem magyarázni, miért maradtunk mi életben? összefüggéstelenül, reménytelenül motyogok valamit a Fénykörről… a szeretet láthatatlan, hatalmas erejéről, az embereket összekötő láthatatlan szálakról… arról, hogy a telepátia megerősíti ezt a lelki kapcsolatot… Marc hallgatja, és a fejét rázza.
– Éppen így gondoltam: te magad sem tudod, miről van szó. Most hallgass meg engem. Itt én tovább nem maradhatok. És egyikünk sem, hiszen látod. Elmegy egyik a másik után. Én is el akarok menni. Lehet, hogy ez nem is a halál, hiszen fogalmunk sincs, mi a helyzet, csak ülünk, mint halak egy poros akváriumban, körülöttünk meg talán ott a tenger, csak el kell szánnunk magunkat.
– Marc, te megőrültél! – Nem akarom megadni magam, bár a győzelemben nem hiszek. – Te látod, hogy én nem igyekszem erővel visszatartani egyikőtöket sem. Pedig ezt kellene tennem, hiszen a halálba mentek. Csupáncsak azért, mert nem győzitek türelemmel.
– Nem a türelem itt a lényeg – magyarázza Marc. – A kérdés az, hogy mihez kell a türelem. Vagy mi maradtunk csak meg az egész világon, akkor… nos, mindegy, mi lesz, akkor ez nem élet. Vagy pedig vannak még emberek – hát én azért megyek, hogy megkeressem őket.
– De Marc, hát te nem tudod, mi az a sugárzás?
– Tudom. Nem olvastam róla eleget? Nem láttam elég filmet? De mi itt nem tudjuk, mi van ott, az ablakon kívül. Még Geiger-számlálónk sincs. Honnan tudod, lehet, hogy ez “tiszta" bomba volt, neutronbomba, és talán egyáltalán nincs semmiféle sugárzás.
Megdöbbenten hallgatok. És ha valóban így volna?
– Ez lehetetlen – mondom végül tompán.
– Úgy, lehetetlen! És az, hogy a telepátia megvéd a sugárzástól, az lehetséges?
– De hát akkor miért nem jött vissza egyikük sem? – mormolom bizonytalanul, és megpróbálom visszaidézni, mikor is ment el Valérie.
– Miért kellene visszajönniük? – kérdezi Marc.
Ez belém hasít. Valóban, miért? Mi keresnivalójuk van itt, ha egyszer rájöttek, hogy gyáva vagyok, szánalomra méltó egoista, hogy igazából senkit nem szeretek, és ez a mese a Fénykörről, a nagy lelki kapcsolatról csak arra jó, hogy a lelki gyengeségemet leplezze?
Marc felfogja a gondolataimat, és zavarba jön. Mit érez? Szánalommal vegyes megvetést? Igen, és ráadásul egyre gyanakszik, hogy én szándékosan sugárzóm felé a gondolataimat, és ezt rossz néven veszi. Ugyan! Mit adnék most, ha elbújhatnék, bezárkózhatnék, ha nem lennék olyan átlátszó és kiszolgáltatott!
– Szóval te nem akarod ezt? – kérdezi megrökönyödve Marc. – Hát akkor miért?… Szóval valóban kicsúszott a kezedből az irányítás? – ébred rá a valóságra. – Hát akkor most mondd meg: nincs igazam? Hát lehet veled… Na jó, bocsáss meg. De tudod, én ugyan nem vagyok gyáva, de ezek a dolgok félelmet keltenek bennem. Ez valami ördöngösség vagy mi. És tudod, neked meg kéne gyógyulnod, teljesen tönkrementél… Már anyának is mondtam…
Hát tessék, itt van hosszú, türelmes fáradozásom eredménye, az életem igazolása – az én eszményi családom, amelyet oly erős, oly mély kapcsolat fűz egybe, az én Fényköröm, amely védelmet nyújt az ellenséges világgal szemben! A lányom gyűlöl, a fiam megvet, a feleségem… a feleségem nyilván sajnál, amilyen jóságos, de az ő életét is végleg tönkretettem. És a többiek? Apámat és Valérie-t elárultam a közönyömmel, és ők megtudták, mennyit érek… Még Sophie is, az egyszerű lélek azonnal meglátta, mit érek. És ezt hitted te a jövő előfutárának, a tökéletes, harmonikus világba nyíló ablaknak? Legalább most légy férfi, és ismerd be a vereséged!
– Igen, igen, mindnyájatoknak igaza van, egyedül én vagyok a hibás! – kiáltom, és felsóhajtok a fájdalomtól és a megaláztatástól. Neked is igazad van, Marc! Menj, mire vársz?!
Marc egy darabig habozik, riadtan néz rám.
– Igen, mindjárt, csak hívom anyát – motyogja.
Ehhez azonban már nincs erőm. Úgy érzem, most senkit nem tudok elviselni, még Constance-ot sem, vagy talán legfőképpen Constance-ot nem.
– Nem mész? – A szó alig tud áttörni görcsösen összeszorított ajkamon. – Akkor én… én sem bírom tovább!
A teraszajtóhoz ugróm, rohanok, félek, hogy Marc megelőz, visszatart; csak egyet akarok, már nem tudatosan – a tudat valahogy kiszorult belőlem, hanem a bőrömmel, a szívemmel, a kicserepesedett ajkammal, a semmibe markoló kezemmel – elmenni, elmenni bárhová, csak el az összeomlott világom szilánkjai közül. De nem tudok elmenni, egy helyben topogok, lihegek az emberfeletti erőfeszítéstől, a csengő, csillogó szilánkok pedig minden oldalról rám omlanak, bevágódnak a testembe, az agyamba, az elviselhetetlen, őrjítő fájdalom megvakít, megsiketít, elnémít, megszólalni sincs erőm, nincs erőm irgalomért könyörögni, csak üvöltök, üvöltök állati üvöltéssel, mint húsz évvel ezelőtt. És mint akkor, elborít a megváltó súlyos feketeség, és végre megszabadít a gyötrelmektől…

Kezdett besötétedni, a szoba mélyén már egészen sötét volt, Robert meggyújtotta a dívány melletti kis asztalilámpát.
– Claude hamarosan felébred – mondta. – Nagyon kis adagot adtam be.
Constance Claude szürke, beesett arcát nézte – csak a könnyen remegő szemhéjak mutatták, hogy él.
– Csak nem tudom megérteni, Robert – szólalt meg halkan –, hogyan jutott idáig. Hiszen én éreztem, hogy nincs jól. Maga… maga nem érezte?
Robert habozott.
– Nézze csak, ez nagyon bonyolult kísérlet volt… – Hirtelen elhallgatott. Constance odafordult.
– Bonyolult kísérlet? – kérdezte vissza lassan. – De hiszen egyszerű hipnotikus beavatkozásról volt szó!
– Az is volt. – Robert gyufa után kotorászott a zsebeiben. – Csak nem egyszerű… Maga is tudja, Claude-dal semmi sem egyszerű.
– Igen. Mégis, mi volt? – Constance keményen a szemébe nézett.
– Nem tudtam egyszerűen azt szuggerálni, hogy felejtse el. Vagy hogy változzék meg a véleménye. Ez az ő fixa ideája volt, az életfilozófiája lényege… Szóval ez az egész a telepátiával, az egymást szerető emberek bensőséges kapcsolatával, az ellenállási gócokkal… Szemléletesen meg kellett mutatni neki, mi történik, ha a Fénykör…
– Folytassa, kérem – mondta Constance kifejezéstelen arccal.
– Nos, ha a Fénykör valósággá válik… a harmadik világháború körülményei között. Ha körös-körül mindenki elpusztul, csak mi maradunk meg, akiket ő fenntart a szeretete erejével. És minden az ő szeretetétől és a mi kölcsönös megértésünktől fog függeni.
Constance lehajtott fejjel hosszan elgondolkozott.
– Nem értem, hogyan volt ez lehetséges – mondta végül.
– Én mindent előre végiggondoltam és előkészítettem… Hipnózis… Aztán meg közöttünk nagyon erős telepatikus kapcsolat volt, úgyhogy én lépésről lépésre ellenőrizhettem a kísérletet… Azt ígértem neki, hogy bemutatom az elektródás kísérleteimet… Ezt is felhasználtam a kísérlethez: különböző emlékeket hívtam elő…
– Szóval Claude végig meg volt győződve arról, hogy kitört a háború? – Constance kimért hangja kissé megremegett, köhintett egyet. – De hiszen a háború volt az állandó lidércnyomása, az egész elméletét a háborútól való félelmében gondolta ki! Most már értem… Istenem, Robert, nem lett volna szabad ezt tennie! Ebbe bele is halhat!
– Én… nem, valóban nem sejtettem, hogy ilyen erős benne a háborútól való félelem Minden gondolata a háborúhoz, a tábori emlékekhez vezetett.
– Maga igazán tudhatja, miket élt át…
– De hát én is ott voltam, és Marcel és sokan mások, és mi általában elég ritkán gondolunk rá.
– Ő soha nem felejtette el. Nem tudta elfelejteni.
– Most már látom… Constance, azt hiszem, ébredezik!
Claude lélegzése egyenetlenné vált, felgyorsult, lassúbbodott. Robert és Constance némán állt a dívány mellett. Vártak. Claude kinyitotta a szemét, de egy éles kiáltással azonnal behunyta.
– Claude, kedvesem, hogy érzed magad? – kérdezte csöndesen Constance.
– Te nem mentél el… és hiába – motyogta Claude csukott szemmel; arcán mélységes gyötrelmek görcse viharzott.
– Fáj a szemed? Próbáld meg kinyitni a szemed, Claude, kérlek, próbáld meg.
Claude óvatosan kinyitotta a szemét, és azon nyomban, még hunyorogva, felült a díványon. Arcán zavar tükröződött.
– Várjatok csak… Szóval mégis neutronbomba volt. Robert beharapta az ajkát.
– Hallgass meg, Claude, megmagyarázzuk… – kezdte.
Claude váratlanul felkelt, és bizonytalan léptekkel az ablakhoz ment. A Luxembourg-kertet könnyű nyári szürkület borította. A fasorban gyerekek játszottak, csengő kacagásuk, a falevelek tompa zizegése és az autógumik surrogása behatolt a Vaugirard utcai öreg ház negyedik emeletén levő dolgozószoba ablakán. Claude álldogált egy percig, aztán visszafordult, és lefeküdt a díványra.
– Mi volt velem? – kérdezte csukott szemmel, alig hallhatóan. – Beteg vagyok?
– Nem… Emlékszel, megbeszéltük, hogy ma reggel találkozunk?
– Ma reggel? – kérdezte döbbenten Claude. – Nem…
– Nos, hát ma reggel, tízkor megérkeztél – mondta homlokát ráncolva Robert. – A kocsid most is ott áll a sarkon, a Bonaparte utcában. Feljöttél hozzám, és mostanáig itt voltál a laboratóriumomban. Most este kilenc van. Az utolsó órában aludtál. A kísérlet körülbelül tíz óráig tartott. Constance megérezte, hogy rosszul vagy, és idejött.
– Milyen kísérlet? – kérdezte nagyon halkan Claude. Robert elkeseredetten legyintett.
– Constance, én nem bírom tovább! Magyarázza meg neki, az isten szerelmére! Constance megfogta Claude kezét.
– Csak ne izgasd fel magad, most már mindenen túl vagy. És ne haragudj Robertra, ő is sajnálja, hogy így alakult…
Claude felugrott. Homlokán verejtékgyöngyök csillogtak.
– Szóval kísérlet? – kérdezte felsóhajtva. – Hipnózis? És elektródák a halántékon? Ennyi az egész?
– Claude, értsd meg… – kezdte Robert. Claude végigsimított nyirkos homlokán.
– Kísérlet… – suttogta. – Kísérlet… Én mindig csodáltam az eszedet, Robert! Ilyesmire az SS-ek persze nem gondolhattak! Igaz, az SS-ek nem ismertek engem olyan jól, mint te… Te könnyebben lehatolhattál a legmélyebb rétegekig… és megsemmisíthettél mindent… mindent… egy szálig…
– Én nem akartam, Claude… – motyogta Robert. – De meg kellett ezt neked mondanom. Azt akartam, hogy megértsd…
– És megtetted! Nagyszerűen megcsináltad! Ne izgulj, mindent megértettem. Csodálatos szemléltető oktatás.
Lehajolt, a cipőjét kereste. Robert és Constance riadtan összenézett.
– Mit akarsz tenni, Claude? – kérdezte Constance.
Claude megkötötte a cipőfűzőjét, felállt, felvette a szék hátára vetett zakóját. Megint nagyon sápadt volt, és nem emelte fel a szemét.
– Hazamegyek – jelentette ki tompa hangon. – Ide, a városba. Egyedül akarok maradni, hogy gondolkozhassam.
– Veled megyek – mondta Constance.
– Nem! – Claude megrázta a fejét. – Egyedül kell lennem. Te se kellesz. Ne haragudj, másképp nem megy.
Constance Robert-ra nézett, de Robert csak állt, lehajtott fejjel, mintha a lábánál nézegetne valamit. Constance könnyen felsóhajtott és bólintott.
– Ahogy akarod, Claude.
– Te tudtál erről? – kérdezte hirtelen Claude. Constance habozott egy kicsit.
– Tudtam… illetve nem mindenről… úgy nagyjából – szakadt ki belőle nagy erőfeszítéssel. – Mi azt akartuk…
– Megértettem, mit akartatok – vágott közbe Claude színtelen hangon. – Köszönöm. Őszinte vagy, mint mindig, mondjuk, inkább majdnem mindig. Most már mindent tudok, amire szükségem van.
– Mihez? – kérdezte Constance fojtott hangon.
– A feladat megoldásához – ugyanolyan visszafogott, színtelen hangon felelte Claude.

A szobában szürke füstkarikák kerengtek, és az enyhe légmozgás az ablak felé úsztatta őket. A kisasztalon, a nagy, fekete hamutartó színültig volt cigarettavégekkel. Robert felállt, és az ablakhoz lépett, de azonnal vissza is fordult, válla idegesen megrándult.
– Eszembe jutott, ahogy idejött ehhez az ablakhoz, és megértette, hogy nem volt semmiféle háború… – mondta tompán. – Köszönöm, hogy eljöttél. Már egészen…
Marcel a fejét rázta. Sovány, ideges arcán, amelyet hatalmas forradás szelt keresztbe a halántékától az álláig, helytelenítő csodálkozás ült.
– Igyál csak – mondta, és Robert-nak nyújtotta a félig telt borospoharat. – Talán könnyebben megy a beszélgetés… Egy dolgot nem tudok megérteni: hogyan engedhettétek el egyedül ilyen állapotban?
– Kijelentette, hogy egyedül akar lenni. Nem tehettünk semmit. Constance taxival utána ment, látta, hogy valóban hazament. Később többször odatelefonált, kérte, hogy felmehessen. Claude határozottan visszautasította. Aztán már nem is vette fel a telefont. Constance az utca túloldalán járkált, látta, hogy Claude az ablaknál ül a fotelban, és cigarettázik. Éjjel egy óra körül átment a hálószobába, meggyújtotta a kislámpát. Constance egy kissé megnyugodott, és visszajött ide. Hajnalban felébresztett, hogy Claude meghalt. Elmentünk a Kléber útra, és már messziről megláttuk a mentőautót, a rendőrséget… Már halott volt… Hát igen, ez világos, a negyedik emeletről az utcára…
– Mégiscsak másképp kellett volna…
– Semmi nem segített volna, így döntött, és előbb vagy utóbb megtette volna. Olyan érzékeny volt, mint egy lány, kis-hitűnek, gyönge akaratúnak tartotta magát, valójában pedig vasakarata volt. Nem volt könnyű megölni. Helyesen mondta, hogy az SS-ek ezt nem tudták elérni – csak én voltam képes erre, én, a legjobb barátja, Constance segítségével. Értsd meg, Marcel, ez csak látszólag öngyilkosság. Ez gyilkosság, és én vagyok a gyilkos. Te jogász vagy, meg kell értened.
– Jól van, legyen, ha ragaszkodsz hozzá. De miért csináltad ezt az egészet? Hát nem láttad, hogy veszélyes játék? És Constance…
– Igen, valóban nem láttam! Mit gondolsz, ez előre megfontolt gyilkosság? Constance pedig, neki fogalma se volt arról, hogy mire készülök. Azt hitte, egyszerű hipnóziskezelés lesz…
– És hogyhogy Claude beleegyezett?
– Nem is tudott semmiről. Elmeséltem, milyen eredményeket értem el az agyba ültetett elektródokkal. Az intézeti laborban elektródákat helyezünk a kísérleti állatok agyába, embereknél, magad is megérted, rendszerint a koponya felületén kell elhelyezni az elektródákat. Az eredmény nem olyan pontos, de azért szintén nagyon érdekes. Claude vállalta, hogy megpróbálkozzam rajta az elektródák felhelyezésével. A hipnóziskísérleteimről tudott, de persze fogalma se volt arról, hogy őt is hipnotizálni akarom. Felraktam a halántékára az elektródákat, először még nem kapcsoltam be az áramot, csak elkezdtem gondolati úton hipnotizálni. Közöttünk mindig kitűnő kapcsolat volt, úgyhogy gyorsan ment…
– Szóval be lehet szuggerálni az embernek, hogy kitört a háború? És mindent lát, mindent átél?
– Amit csak akarsz. – Még azt is bele lehet szuggerálni, hogy megsebesült. És én mindent részletesen kigondoltam. Igaz, hamarosan kiderült, hogy messze nem mindent vettem figyelembe, de egyet s mást menet közben is ki lehetett igazítani… Az időérzékelését is egyre helyesbítettem – azt sugalltam, hogy eltelt egy nap… még egy nap… hogy most reggel van, most meg már este… Mély álomba küldtem, aztán azt szuggeráltam, hogy nem egy-két percet aludt, hanem órákat… érted? Elfelejtettem idejében beadni neki, hogy ebédelt, hogy egyáltalán evett, aztán ezt pótolni kellett, különben gyanút fog… De miért nézel így rám? Mindez nagyon csúnyán hangzik, én elhiszem. De hát én a mi szilárd kapcsolatunkra építettem, te is tudod, még a táborból, hogy volt ez köztünk. Úgy számítottam, hogy hipnózisban ez a kapcsolat még sokkal tökéletesebb lesz. Azt gondoltam, hogy irányítani tudom majd az egész kísérletet. Igen, biztos voltam benne, hogy menni fog. És mintha magam is mindent átéltem volna, amit ő látott. Akkor tudtam csak igazán megbecsülni, hogy milyen csodálatos erő van benne. Hiszen ott, a táborban kimerültén, összeverve, halálfáradtan rákényszerítette az akaratát számára idegen, ellenséges emberekre; néha egyszerre többet is ellenőrzése alatt tartott, parancsokat küldött nekik. Nem csoda, hogy a szuggerálás után gyakran elájult. Én magam is azt hittem most néha, hogy elvesztem az eszméletemet, ilyen jó körülmények között is!
– És amikor észrevetted, hogy rosszul alakulnak a dolgok, miért nem szakítottad meg a kísérletet? Nyíltan meg kell mondanom, Robert, hogy a viselkedésedet ebben a históriában elejétől végig érthetetlennek tartom.
Robert felállt, és járkálni kezdett a szobában.
– Nem tudom… – bökte ki szaggatottan menet közben. – Most másképp áll a dolog… minden úgy összekuszálódott… áruló vagyok, gyilkos… Értsd meg, erre nem számítottam!
– Hát mit vártál? – kérdezte Marcel a fotel mélyéről. – Micsoda kegyetlen kísérlet! És kicsodán – a legjobb barátodon, Claude-on! Hogy voltál képes erre mindazok után, amit a táborban átéltünk?…
Robert hirtelen odafordult.
– Az volt a baj, hogy Claude-ot teljesen megnyomorította a háború. Ezt csak akkor értettem meg, amikor a kísérlet már megkezdődött.
– Na és amikor megértetted?
– Hogy miért nem szakítottam meg a kísérletet? Hát most hogy magyarázzam ezt meg, pláne neked? Értsd meg, én figyeltem a kísérletet, láttam szinte mindent, amit ő látott, és úgy véltem, túl fogja élni… Valójában nem tudtam teljesen végiggondolni. Neki egészen eltérő reakciói voltak, egészen más az érzékelés? szintje. Az, ami engem csak egy pillanatra izgatott fel, Claude-ot egészen az őrületig taszította. És általában egész pszichikuma egyetlen dologra épült: a háború emlékére. Természetesen én vaktában cserélgettem az elektródákat, és ráadásul nem mindig tudtam pontosan, mit lát az adott pillanatban; a leglényegesebb azonban az, hogy rosszul ragadtam meg a gondolatmenetét. Minden emlékezése, minden élménye végső soron a háború gondolatához vezetett. Befogtam neki egy csodás reggelt, kettesben a szerelmével, és akkor még háború se volt, és neki ezzel a kiindulóponttal is sikerült komor gondolatokhoz elérni: milyen hülyék voltunk mi 1935-ben, semmit nem értettünk…
Marcel komoran elnevette magát, és megrázta a fejét.
– Na és, ez így van. Én akkor húszéves voltam, és mindenre gondoltam, csak a háborúra nem.
– Igen, de most ha visszagondolsz rá, lehet, hogy elszomorodsz, de nyugodt maradsz, ahogyan én magam is. Claude-nál azonban rögtön heves felindulást okozott, túlfeszültséget, és nekem megint újabb emléktöredékeket kellett keresnem, vagy szuggeráláshoz folyamodnom. Pedig akkor már magam is alig álltam a lábamon a fáradtságtól…
– Akkor mi az ördögnek…
– Értsd meg már, én vitatkoztam vele! Meg kellett győznöm!
– Furcsa módszer a vitatkozásra, nem mondom…
– De nem a mi esetünkben! Számunkra ez egészen természetes módszer volt. Hát nem érted, hiszen te ott voltál a táborban!
– Na jó, tegyük fel, a módszer jó. És az eredmény?
– Csak nem hiszed, hogy szándékosan értem el ilyen eredményt? – Robert fáradtan ereszkedett egy fotelba. – Kockázatos, bonyolult kísérlet volt… Semmi sem alakult úgy, ahogy feltételeztem… Éreztem ezt, de nagyon határozatlanul, nagyon pontatlanul.
– Na látod.
– De hát csak megközelítő feltételezéseim lehettek! Ilyen kísérletet még soha senki nem végzett. Bonyolult hipnotikus beavatkozás és mély, tartós telepatikus kapcsolat egyszerre, és ráadásul még az elektródák! Hát lehet itt pontos kritériumokat felállítani, lehet bármelyik pillanatban egyértelmű feleletet adni: igen – igen, nem – nem? Természetesen azonnal észrevettem, hogy Claude nagyon könnyen felindul, és igyekeztem fékezni, tompítani a reakcióit a különösen kiélezett helyzetekben, amikor az elektroenkefalográf tolla túl nagy kilengéseket kezdett rögzíteni a papírszalagon. De hát ha nem sikerül határozott reakciókat kiváltanom, ez a kísérlet csődjét jelentette volna. Érted? Mégis megpróbáltam kiiktatni és tompítani a túl erős reakciókat – például amikor Valérie elment, aztán meg Natalie és az apja… Meghagytam az emlékét, de megparancsoltam, hogy nyugodtabban, filozofikusabban fogja fel, hát akkor…
– Az ördög ismeri itt ki magát! – dörmögte Marcel, és bort töltött magának. – Csak beszélsz, beszélsz, és még mindig nem értem, hogy lehetséges mindez. Például hogy mindenki “átlátott" rajta.
– Ez csak úgy magától adódott. Sokkal nehezebb lett volna azt szuggerálni neki, hogy ő lát mindenkit, ő maga meg áthatolhatatlan, amíg meg nem szólal. Teljesen összezavarodott volna az érzékelése… Meg aztán az én céljaimnak is jobban megfelelt ez a változat: hogy Claude megtudja, milyen rossz ez másoknak…
– Na jó – sóhajtott fel Marcel. – Azért ebben a ti hókuszpókuszotokban mégsem ismerem ki magam, ahogy kellene. Szóval ezt az egész szörnyű históriát azért tervezted ki, hogy meggyőzd Claude-ot. Miről? Itt is van valami, amit nem értek. Arról, hogy a békéért küzdeni kell? De hát mit bizonyítottál be? Éppen az ellenkezőjét. És egyáltalán, miféle módszerek ezek?
– Ugyan, ez nem lényeges! – felelte türelmetlenül Robert. – Hogy jön ide a békeharc? Értsd már meg, hiszen ő teljesen elvakult, egy szakadék szélén sétált, és én láttam, hogy mindjárt lezuhan, és talán mindenkit magával ránt a mélybe Képzeld csak el, mi az, ha az ember egyetlen dologra számít, egyetlenegyre! És ráadásul a legbizonytalanabb, legkilátástalanabb érzelmekre!
– Miért volnának kilátástalanok? Szeretet, barátság, család…
– Erről nem érdemes vitatkozni, bár szerintem a szülők és gyermekek közti szeretet bonyolult és rendszerint egyoldalú érzés. De ha a szeretettől és a barátságtól, még a legőszintébbtől is túl sokat követelnek, feltétlenül össze fog roppanni. Ilyen az élet. Mintha versenyparipát fognának be a fuvarosszekér elé. Ha az ember megpróbál a szeretettel elzárkózni a világtól, és abban látja az egyetlen menekvést és az egyetlen igazi értéket, elkerülhetetlenül vereséget szenved. Kudarcot vall, akárhogy is kapaszkodik ebbe a szeretetbe!
– Hát, ami engem illet, nekem semmi ilyesmi nem jár az eszemben, engem ne agitálj – mondta Marcel. – De hogyan történhetett, hogy Claude ennyire ragaszkodott ehhez az elképzeléséhez a belső ellenállási gócpontokkal kapcsolatban? Hogy történhetett, hogy Claude Lefčvre, a koncentrációs tábor foglya, a kiváló harcos, az eszményien becsületes ember – egyszerre csak egy ilyen elmélet megszállottja lett?… Hiszen ha jól megnézzük, ez nem más, mint nyárspolgárság!
– Na látod! Éppen ez az, amit megpróbáltam vele megértetni! Az ellentmondás ott van, hogy ez a meghatározásom őt mélységesen megsértette: szívből gyűlölte a nyárspolgárokat! És meg volt győződve arról, hogy az elmélete éppenséggel nyárspolgárellenes. Hogy ezek a belső ellenállási gócok az eljövendő harmonikus, gyönyörű és igaz világ előretolt helyőrségei lesznek.
– És ezt hogyan magyarázod? – kérdezte Marcel.
– Úgy gondolom, hogy a háború túlságosan mély sebeket hagyott benne. A pszichikuma túl érzékeny, az ilyen finom szervezet számára a tábori élet…
– De hát a táborban nagyszerűen tartotta magát!
– Félek, hogy egyikünk sem látta, mibe került ez neki. Tízszeresen nehezebb volt neki, mint nekünk, és ő panasz nélkül elviselt olyan megterheléseket, amelyek nála erősebbeket is összeroppantottak volna. Ezért aztán nem is tudott soha kigyógyulni. Ha nem jön Constance, belehalt volna a bánatába, vagy már akkor öngyilkos lett volna, tizenkilenc évvel ezelőtt.
– És te, aki mindezt tudtad, hogy tudtad rászánni magad egy ilyen kísérletre, éppen ővele?
– Hiszen azt magyarázom, hogy igazából csak most értettem ezt meg. A beavatkozást pedig feltétlenül szükségesnek láttam, és Constance is kért rá. Nagyon bántotta ez az eset a lányukkal… tudod, már elmeséltem. És féltette a fiát.
– Hát Claude a fiút is belekeverte?
– Igazából nem… azaz úgy értem, hogy Claude ezzel külön nem foglalkozott. De addig az esetig Natalie-val sem foglalkozott, a kapcsolat viszont mégis megvolt. Olyan volt már a légkör a családban, hogy feltétlenül… Sokáig nem jártam náluk, az utóbbi hónapokban sokat utaztam, Françoise halála után valahogy nem találtam a helyem… Meg aztán korábban is, többnyire nem otthon találkoztunk, Claude még az óta, 1945 óta ösztönösen húzódozott Françoise-tól… Tudod, nem mintha nem szerette volna, de mindig arra emlékeztette, milyen nehéz volt neki akkor Valérie nélkül és nélkülem… Na és akkor visszajöttem Amerikából, elmentem hozzájuk, ott töltöttem az estét – és szorongás fogott el. Natalie – akár egy élőhalott, pedig milyen kedves, vidám kislány volt. Marc szinte sohasem ül otthon, és senkivel nem beszél. Constance, mint mindig, derekasan tartja magát, de azért látom, hogy a lelkét mardossa valami. Claude pedig semmit nem vesz észre, csak azt hajtogatja: “Az én eszményi családom, az én Fényköröm, az én ellenállási gócom…" Beszélni se lehetett vele. Ettől a kérdéstől eltekintve azonban – család és telepátia – teljesen rendben volt. Sokat dolgozott, éppen egy nagyon érdekes kísérletsorozatot fejezett be.
– És te elhatároztad, hogy te is végzel egy kísérletet?
– Igen. Tudod, úgy gondoltam, hogy felelős vagyok érte. És Constance is láthatólag így gondolta. Ki akartam gyógyítani ebből az őrült rögeszméből. De hogyan? Logikai következtetésekkel nem lehetett volna hatni rá: ez hit volt, a logika, a tények itt nem számítottak, így aztán elhatároztam, hogy elkészítem a pszichikai modelljét, a maga kis világának, ennek a Fénykörnek a modelljét, és szemmel láthatóan bebizonyítom, mennyire ingatagok a személyes kapcsolatok a mi világunkban…
– A barátság és a szeretet nevében bebizonyítod, hogy a barátságra és a szeretetre nem lehet számítani? – csapott le a gondolatra Marcel. – Nem, Robert, ez egyszerűen a fene tudja, micsoda! A kísérleted azonfelül, hogy embertelen és kegyetlen, még értelmetlen is. Végül is mit tudtál bebizonyítani? Hogy nem lehet a társadalomtól elszigetelt személyes mikrovilágban élni? De hiszen ilyen eszményi elszigeteltség az életben nem létezik. Mesterségesen létrehozott légüres térbe helyezted a kísérletedet. És az sem lehetséges, hogy minden teljesen egy ember akaratától és érzéseitől függjön, pláne ilyen nyílt, tragikus formában.
– De hiszen kénytelen voltam mesterségesen kiemelni és hangsúlyozni a lényeget. A modellem nem kicsinyített makettje, inkább szimbóluma Claude belső világának. A tulajdonságaiból adódó logikus következtetés.
– Talán igazad van – mondta Marcel rövid szünet után. – De azért: ilyen gyászos ötletet! Mondd csak, Robert, ne haragudj, de voltál te már pszichiáternél? Vagy olyan hogy is hívják, pszichoanalitikusnál?
– Kell is ide pszichoanalitikus! Nélküle is tudom, mi vitt bele ebbe a kísérletbe. Megszoktam, hogy felelős vagyok Claude-ért, még a tábori időkből. Igaz, hogy idősebb volt nálam, de mindig nálam keresett támaszt, valahogy így alakult. Minden csodálatos képességével együtt, a mindennapi életben teljesen tehetetlennek, védtelennek bizonyult. Mint egy tört szárnyú nagy madár – felrepülni, elszakadni a földtől jó darabig nem képes, a földön járni meg nem tud. Igen… Sokan úgy gondolják, hogy a telepatikus képesség atavisztikus jelenség. Akárhogy is van, Claude Lefčvre-t néha olyan embernek láttam, aki a jövőből, egy ragyogó, harmonikus világból csöppent bele a mi szörnyű korunkba. És itt halálra kínozták – barátai, ellenségei egyformán… A szeme már az első találkozásnál meghökkentett ott, a hadifogolytáborban. Emlékszem: Claude a hosszú, szürke barakk ajtajában állt, körülöttünk mindent elborító őszi latyak, pocsolyák, és minden olyan undorító, hideg, szürke volt, mint az az átkozott barakk. Claude szeme azonban – egy más világból való volt, én mondom neked! Elrohantam mellette, de aztán rögtön visszafordultam, és nem tudtam többé elszakadni a szemétől, olyan ragyogó és szenvedő volt. Nagy szeme volt, mint egy lánynak, hosszú sötét pillájú szürkéskék szem.
– Igaz, rendkívüli szeme volt, különösen amikor elgondolkozott. Amikor azonban transzba esett, én egyszerűen féltem ránézni. A szeme fátyolos lett és ijesztő, az arca is valahogy megdermedt… brrr! Hogy bírta ki egyáltalán, igazán…
Sokáig hallgattak.
– Most mit kell tennem szerinted? – kérdezte végül Robert. – Menjek a rendőrségre? Elhiheted, nem a félelem miatt habozok. Könnyebb lenne leülni, amennyit kiszabnak rám, mint így, ahogy most… Constance-nak a szemébe se merek nézni… és… de mit is beszélek, magad is megérted…
– A rendőrséget csak hagyd a csudába, ennek semmi értelme. Szinte biztos, hogy felmentenek, közben pedig a vádlottak padjára hurcolod Constance-ot is, és egy csomó cirkusz lesz. Kinek lesz ettől jobb, mi? Ha dicsőségre szomjazol, eredj az esti újság szerkesztőségébe, ott szentté avatnak ezért a szenzációért.
– Jogosan gúnyolódsz, megérdemeltem – mondta fáradtan Robert. – De egy dolgot mégis próbálj megérteni: muszáj volt tennem valamit! Ez az egész história rövidesen katasztrófához vezetett volna. Natalie teljesen összeroppant, Claude előbb vagy utóbb felhagyott volna a reménykedéssel, hogy valaha még meggyógyul. És a legfontosabb – Marc el akart menni otthonról. Constance tudta, hogy csak a Natalie iránti szánakozás késlelteti, arra vár, hogy a lány egy kissé jobban legyen, így aztán vagy elment volna Marc, és akkor a Fénykör Claude szeme láttára foszlik szét, vagy – és ez talán még rosszabb – Claude megpróbálta volna Marcot visszatartani hipnózissal, és ugyanúgy feldúlta volna a fia lelkét, ahogy a lányáét. Márpedig hidd el nekem, hogy Constance nem fújt volna riadót ok nélkül, hiszen három embernek is elegendő kitartás és higgadtság lakozik benne.
– De mégis… meg tudta volna ezt tenni Marc-kal?
– Éppen erről van szó! Constance, egy megfelelő alkalmat kihasználva, óvatosan megkérdezte tőle, mit tenne, ha Marc valami helytelen lépésre készülne. Azt felelte: “Természetesen közbelépnék. Persze meggondoltabb módon, mint Natalie-nál; – de hát csak nem nézhetem ölbe tett kézzel, hogy a fiam a vesztébe rohan…" Ez a válasz annyira megijesztette Constance-ot, hogy azonnal felhívott engem, és megbeszéltünk egy találkozót, ő tudta legjobban, hogy Claude valóban ezt fogja tenni, ha hagyják.
– Ide figyelj, úgy áll a helyzet, hogy meg akartad menteni Claude-ot a katasztrófától, és meggyorsítottad a katasztrófát! Vagy nem?
– Nem. Inkább így lehetne megfogalmazni: megpróbáltam oltást adni, hogy megvédjem a halálos betegségtől.
– Szép kis oltás, amibe belehal az ember!
– Ez még az ellenőrzött vakcinákkal is előfordul. Itt pedig túl sok az ismeretlen tényező…
– De hát hogy tudtad… Robert megint felugrott.
– Hát mit kellett volna tennem? – üvöltötte. – Nézni és hallgatni? Akkor semmiben nem lettem volna hibás, mi? És bár ott pusztulnak el mind a szemem előtt, nyugodtan állíthattam volna, hogy tiszta a lelkiismeretem! Én nem tudok így gondolkodni, értsd meg már! Én soha nem féltem a felelősségtől.
Marcel felemelte a fejét, és ránézett.
– Tudod, mit mondok én neked? – kezdte lassan. – Nagyon rossz dolog a felelősségtől való félelem, ebből már nagyon sok baj származott a földön. De még rosszabb felelősséget vállalni olyasmiért, ami feltartóztathatatlanul kicsúszik az ellenőrzésed alól!
Robert hosszasan hallgatott, fel-alá járkált a szobában. Aztán leült a fotelba, és bort töltött magának.
– Valószínűleg igazad van – mondta csöndesen. – De látod, ez nem valami általános felelősségérzet valaki iránt, nem elvont kérdés: felelhet-e X Y-ért? Itt rólunk van szó, rólam és Claude-ról, a mi barátságunkról. Majdnem negyedszázad, majdnem hat év táborban és börtönben… Még te se tudsz mindenről… Én sok mindent megváltoztattam a sorsában – talán nem mindig a javára. Rávettem Claude-ot, hogy a meggyőződése ellen cselekedjék… illetve hát világos meggyőződése akkoriban nem is nagyon volt – nos, hát mondjuk, a természete ellen. Nem volt harcos természet; én kényszerítettem bele a harcba, és ő az irántam érzett szeretet miatt tette, amit kellett, na és persze a vele született jóságból és becsületességből.
– Nem értem… – mormolja Marcel.
– Mondok egy példát: a szökésünk a hadifogolytáborból. Hiszen akkor énmiattam kellett azokat az embertelen kínzásokat elviselnie a Gestapónál. Ha én nem vagyok, ő talán egyáltalán nem szökött volna – és jobb is lett volna neki ott ülni a háború végéig, mint Mauthausenba kerülni. És ha megszökött volna, akkor is másképpen, nem azzal az agyafúrtan kigondolt hamispapír-históriával. Hát miért kínoztak meg minket, kettőnket olyan kegyetlenül? Mert nem lehetett kideríteni, honnan tudtuk meg, ki van a menetlistán, és honnan szereztünk űrlapokat az igazolványokhoz. A táborirodára mi nem léphettünk be… Úgy vélték, hogy összejátszunk a német parancsnoksággal – szóval a gestaposok ki akarták verni belőlünk a Reich árulóinak, a Führer ellenségeinek nevét…
– Nahát! Arra nem is gondoltatok, hogy Claude képességeit eláruljátok?
– Ugyan, a gestapósok vagy nem hittek volna egy szót sem, vagy akkor is megöltek volna mindkettőnket; mi a fenének nekik két ilyen veszélyes alak?! Ráadásul az ügybe valóban bele volt keverve néhány fiú a parancsnokságról. Ha mindent elmesélünk, úgy, ahogy volt, feltétlenül elvezetnek hozzájuk a szálak. Márpedig rendes fiúk voltak. Nem maradt más hátra, mint mindent rákenni a halottakra, és egy tapodtat se tovább: “Semmi mást nem tudok, öljetek meg!" És Claude mindezt végigcsinálta, és soha egy szóval sem tett nekem szemrehányást.
– És te? Te se tettél magadnak szemrehányást?
– Én?… Látod, én ebben a vonatkozásban sem értettem meg mindent Claude lelkében. Most, mindezek után már tudom, hogy ha nem avatkozom bele, másképp élt volna… Igaz, ő mindig állította, hogy a táborban belehalt volna a bánatba és a vágyakozásba, ha nem találkozik velem… Talán igaza is volt. Hiszen Claude egészen sajátos valaki volt, egészen más, mint a többi. De akkor – akkor azt gondoltam, hogy nagyjából úgy látja a dolgokat, ahogy én. Hogy a harc természetes és magától értetődő dolog a számára, hiszen olyan jó szándékú, becsületes, és teljes lelkéből gyűlöli a fasisztákat…
– Azt akarod mondani, hogy ha nem lesztek barátok, Claude tétlenül ült volna a háború végéig? – kérdezte csodálkozva Marcel. – Nem túl hízelgő ez ránézve!
– Azt hiszem, Claude tetteit nem lehet a megszokott mértékkel megítélni – mondta fáradtan és tűnődőén Robert. – Ő valahogy… szóval mintha valami más dimenzióban élt volna…
– A mi világunkban mégiscsak a mi mértékünk érvényes, ez megváltoztathatatlan tény. És én azt hiszem, nem csak rajtad múlt a dolog. Egy olyan jó és tiszta ember, mint Claude, nem tudott volna teljes félrevonultságban maradni… Nos, jól van!
Marcel elgondolkozott.
– Ha jól értem, azt akarod mondani – szólalt meg aztán –, hogy meg voltál győződve: Claude minden kegyetlenséget megbocsát neked, amit vele szemben elkövetsz.
– Hogy meg fogja érteni: szeretetből tettem! – helyesbített Robert.
– Éppen itt követted el a végzetes hibát, hidd el nekem! Először megmutattad neki ebben a te modelledben, ahogy nevezed, hogy a szeretetre és a barátságra nem szabad számítani, aztán meg, már ébren, megölted a hitét önmagában és Constance-ban. De hát mit akartál? Az egész világát pozdorjává zúztad – te aztán tudtad, hova kell ütni! –, és azt akartad, hogy ezek után még életben maradjon?
Robert barnára sült arca szürkére váltott.
– Valószínűleg igazad van – mondta teljesen élettelen hangon. – De mit tehettem volna? Valóban azt hittem, hogy a barátság felhatalmaz erre… vagy ha jobban tetszik, kötelességemmé teszi.
– Jog vagy kötelesség, hogy kínozd, hogy megöld? A barátság nevében? Igen, kockáztatnod kellett, ezt megértem, de mindennek van határa! Kötelességed lett volna újra elaltatni, amikor láttad, hogy mi megy végbe benne! És elfelejtetni vele mindent!
Robert fáradtan ingatta a fejét.
– Nem engedett volna a hipnózisnak. Akkorra már teljesen kimerültem, és magam is annyira megrendültem, hogy… Aztán meg – különben sem tudtam volna átállni. Mire volt jó akkor ez az egész kínlódás: az övé és az enyém is? Végig kellett gondolnia, meg kellett értenie…
– De hát mindennek van határa, még a barátságnak is! Nem lehet erőszakkal betörni egy ember lelkébe és a magad ízlésére formálni! Amikor Claude próbálta, te felháborodtál, és megsajnáltad a családját. És te magad? Claude, ahogy én látom, felindulásában cselekedett, és maga is keserűen megbánta. Te viszont mindent előre kigondoltál és előkészítettél! Már megbocsáss, Robert, de ennek a te machinációdnak nagyon táborszaga van. Magasabb szinten persze, hiszen az SS-eknek ilyesmi soha az életben nem jutott volna az eszükbe…
Robert lassan, nehézkesen felállt. Arca egészen szürke volt.
– Köszönöm – mondta tompán. Marcel is felállt. A vöröses forradás idegesen rángatózott, lüktetett az arcán.
– Bocsáss meg, de meg kellett ezt mondanom! Jobb így, meg kell értened…
– Először azt ismételted el, amit Claude mondott: hogy az SS-eknek ez nem jutott volna az eszükbe. Aztán azt, amit én mondtam Claude-nak: “Meg kellett tennem, meg kell értened… Na látod, hogy megy ez – a barátság nevében, a kötelesség nevében?
– De hát én csak mondtam, lehet, hogy túl élesen, túl kegyetlenül, de…
– Éppen ez az! Te talán biztosan tudod, hol a határ a hasznos kegyetlenség és a halálos kegyetlenség között? Te talán meg tudod pontosan határozni egy ilyen esetben, mekkora gyógyszeradagot kell adni, hogy gyógyítson, és ne öljön? Mindig meg tudod vonni a határt a jó és a rossz között? A táborban ez általában világos volt, de most… Úgy látszik, letértem a helyes útról, ha más irányban is, mint Claude…
– Hát ami az irányt illeti, az nálatok, úgy látom, azonos: a tábor… Ne haragudj, de így van. Neked talán soha nem jutott eszedbe, hogy nemcsak Claude, de te is, én is és mindenki, aki így vagy úgy átélte ezt, más ember lett? Figyelj csak ide, emlékezz vissza például, milyen voltál te a háború előtt. Képes lettél volna – nemhogy megtenni, de akár csak elgondolni valami hasonlót a barátoddal kapcsolatban?
– Elvont kérdés. Hiszen akkor semmi ilyesmit nem tudtam.
– Nem arról van szó, hogy mit tudtál, hanem hogy mire voltál képes. Mi változott meg a lelkedben?
– Értem… Hát talán igazad is van…
– Robert az ablaknál állt, mélyen beszívta a párás, éjszakai levegőt. – Lehet, hogy a háború sok mindent megváltoztatott, összetört a lelkünkben. Változott a világ, változtunk mi is. A háború előtt el sem tudtuk képzelni, hogy egy ilyen éjszakai eső lehull Párizsra, és képes megölni az embereket – most pedig tudjuk, hogy ez lehetséges. De hát aligha mondhatjuk, hogy az emberiség alapvetően megváltozott, akár jó, akár rossz értelemben. Az ember ember marad, még ha minden bonyolultabb, kuszább lett is… Vagy teljesen eltűnt volna a jó és a rossz mércéje? Én egyáltalán nem hiszem. És különben sem beszéltem az egész emberiségről, bár… Robert odafordult Marcelhoz.
– Egy dologra válaszolj mégis nekem: mit tettél volna a helyemben? Ölbe tett kézzel vártad volna a katasztrófát? Vagy mégiscsak megpróbáltál volna beavatkozni, hogy mentsd, ami menthető? Még ha nagyon kevés reményed van is a sikerre? Még annak a veszélynek az ismeretében is, hogy a hátralevő napjaidat önmarcangolással éled le? Mit tettél volna te, Marcel, az én helyemben?
Marcel hosszasan hallgatott. Aztán felpillantott.
– Nem tudom… – mondta csendesen. – Őszintén megvallom, nem tudom…

ARIADNA GROMOVA

Viszonylag korán, tizennyolc-tizenkilenc éves korában kezdett publikálni. Első kritikai és irodalomelméleti cikkeit az ukrán Literaturna Hazeta című lap közölte, amelynek a munkatársa volt. Egyidejűleg a kijevi egyetem bölcsészkarának hallgatója, írni – verseket, elbeszéléseket, színdarabokat – azonban sokkal korábban, majdhogynem hatéves korában kezdett!
Első regényét, Az arcvonal keleten van címűt, közvetlenül a háború után írta, de nyomtatásban csak 1958-ban jelent meg. A regény 1941-ben, a megszállt Kijevben játszódik le. Hogy miért választotta éppen ezt a témát? Talán azért, mert a szerző is részt vett a kijevi illegális mozgalom munkájában, 1943-ban a Gestapo letartóztatta, de útban Auschwitz felé, Krakkóban megszökött, és hosszas lengyelországi bolyongás után visszatért Kijevbe, nem sokkal a város felszabadítása előtt. A regény azonban korántsem életrajzi, de nem is dokumentális jellegű, noha bizonyos megtörtént esetek szolgáltatták az élményanyagot. Eleinte nem eléggé bízott önmagában. Első tudományos-fantasztikus regényét 1959-ben V. Komarov csillagásszal közösen írta, Az ismeretlen nyomában címmel.
Az első fantasztikus könyvet több kisregény és regény követte: Glegi (1962), Párbaj önmagámmal (1963), Fénykörben (1965), Te is, én is – egy őstől származunk! (1967) stb. Az utóbbi időben ismét társszerzővel dolgozik, éspedig Raffael Nudelmannal, a fantasztikum ismert teoretikusával. 1969-ben a Szmena (Váltás) folyóirat közölte közös szerzeményüket, a Ki kicsoda? című fantasztikus detektívregényt.
A regényeken, kisregényeken kívül Gromova számos fantasztikumelméleti cikknek a szerzője, mint például A tudományos fantasztikum, A kétarcú jövendő, A mozgó valóság világában.

SZOCIÁLPSZICHOLÓGIAI KÍSÉRLET

Tudományos lehetőségek képzeleti kiaknázásában az írók főként fizikai, kémiai, csillagászati kutatások eredményeiből és terveiből merítenek. A fantasztikus regényekben előfordulnak a fénynél sebesebb űrhajók, a világűrön át is érvényesülő távvezérlő berendezések, különleges tulajdonságokkal rendelkező anyagok. A történet esetleg élettani kutatási fantáziák eredményét is előrevetíti nem emberi eszes lényeknek vagy félig élő robotgépeknek az ábrázolásában.
Sokkal kevesebbet olvasunk azonban pszichológiai kutatások képzeleti lehetőségeiről, bár a lélektannak is vannak olyan ismeretei, felfedezései, amelyek tudományos fantáziával tovább szőhetők, és izgalmas kalandsorozathoz nyújthatnak témát.
Mégis mintha az írók visszariadnának a pszichológiai fantáziától, az emberi történésekbe való beavatkozás kiszámíthatatlan következményeitől.
A fizikai feltételek képzeleti megváltoztatása bevett irodalmi módszer. Az emberi lét ismert pszichológiai törvényeit azonban még az írói fantázia is ritkán meri módosítani.
Ariadna Gromova regénye viszont teljes egészében pszichológiai fantázia. Kérdésfeltevése a szociálpszichológiai vizsgálatokhoz vezet, a történetszövés pedig hipnotikus és telepátiás folyamatot – gondolatolvasást és gondolatbefolyásolást – ír le, tudományos feltevéseinket és lehetőségeinket messzire meghaladó fantáziaszinten.
A regény főhőse, Claude Lefèvre orvos nehéz helyzetben van, életvezetése konfliktuózus.
Robert elvállalja, hogy hipnotikus és elektroenkefalográfiás kombinált módszerrel meggyógyítja Claude-ot. Kezelési stratégiája azon alapszik, hogy hipnotikusan felkeltett tapasztalatok segítségével megpróbálja áthangolni a beteg életszemléletét, megpróbálja kigyomlálni gondolkodásából a veszélyes célokat, eszményeket. Claude-nak ez a veszélyes szemlélete így fogalmazható meg: az egyedül megfelelő emberi életszféra a társas kapcsolatok szűk köre, az egy személyhez szorosan tartozó emberek érzelmileg átfűtött kiscsoportja. Életünket és társadalmunkat a háborúnak és a pusztulásnak a veszélye fenyegeti (így okoskodik Claude), ez ellen csak úgy védekezhetünk, ha érzelmileg színezett, indulatilag vezérelt ellenállási gócokat alakítunk ki, személyközpontú érzelmileg összetartott mikrovilágokat a nagy társadalomban. Ezeknek érzelmi töltése, szenvedélye öntörvényű társas egységként fogja megvédeni az embert s így az emberiséget a háború és a pusztulás veszélyével szemben.
Claude egy francia vers utalása alapján fénykörnek nevezi ezeket az érzelmileg összefogott kis egységeket, a pusztulással szemben kialakított “belső ellenállási gócokat", az eljövendő harmonikus világ “előretolt helyőrségeit".
Robert és Constance szerint ez kóros gondolat, agyrém, téveszme, amelyet ki kell iktatni Claude tudatából. A kezelés hatékony módja az lenne, ha létre lehetne hozni a fénykört, amelyben Claude a középpont, s az ő szeretete, érzelme mint rendkívüli erő fogná össze s tartaná életben a kiscsoport tagjait. Ez a modell adhatná meg Claude-nak azt a tapasztalatot, hogy a fénykör mint “eszményi létforma" nem életképes, az ezen a gondolaton alapuló törekvése téves, másképp kell életét vezetnie.
Reális eszközökkel, valóságos feltételek közt ez a modell nem teremthető meg. Robert és Claude személyisége, képzettsége, élettörténete mégis lehetőséget ad arra, hogy fiktív, de a kezelés szempontjából hatékonynak ígérkező modellhelyzetet alakítsanak ki. Olyan helyzetet, amelyben egy személy érzelmi teherbíró-képessége, szeretetének ereje minden résztvevő számára a lét vagy nemlét kérdése, így derülhet ki, hogy képes-e egy ember tartós, egyenletes, egyértelmű szeretetmegnyilvánulásra, képes-e folyamatosan táplálni szeretettel a hozzátartozóit, ahogyan az anya táplálja a köldökzsinóron át a magzatot.
A modellhelyzetet az teszi lehetővé, hogy Claude és Robert rendkívüli telepatikus képességekkel rendelkeznek. Robert neurofiziológiai ismeretekkel alátámasztva, Claude spontán tehetséggel képes távolba látni gondolatokat, parancsokat sugallni és akaraterővel gondolati úton beavatkozni mások cselekvési indítékrendszerébe.
Claude-nak ez a tulajdonsága a második világháborúban, a német koncentrációs táborban alakult ki.
Claude-nak erre a különleges képességére építi Robert a terápiát. Elaltatja, hipnotikus kapcsolatba lép vele, és a neurofiziológiai kísérletei során kialakított elektródrendszerrel avatkozik bele a gondolkodásába. Átprogramozza a képzetáramlását, valójában soha meg nem történt tapasztalatokat, soha nem észlelt benyomásokat sugall neki. Altatószerekkel, hipnotikus kapcsolattal, az agyra erősített elektródrendszerrel alakítja ki a befolyásolás tele-pátiás csatornáját. S ezen át fiktív feltételek közé, egy nem létező létbe helyezi Claude-ot. Érzékszervi csalódásokból, sugallatokból megteremti Claude képzetáramlásában a fénykört: az élmények szintjén hozza létre Claude téveszmerendszerének a zárt világát.
A telepátiás hatás alatt Claude élmény-szerűén úgy éli meg, mintha bekövetkezett volna az atomháború: minden elpusztult, az élet megszűnt, s ő egy kihalt világban magára maradt a villájában, családjával és Robert-rel, összesen heten, akik túlélték a világkataklizmát. A hipnotikus állapotban Claude tudja, hogy az ő telepátiás képessége ellenállt az atomfelhőnek, a föld alatti beton óvóhelyeknél jobban és biztosabban védte meg szeretteit a végpusztulástól. Az ő szeretete, az ő szolidaritása a mentőöv, amelyben apja, felesége, gyerekei megkapaszkodhatnak, és életben maradhatnak.
Robert tehát azt az élményt hipnotizálja barátjának, hogy a fénykör megvalósult, az emberiség elpusztult, és az az érzelmileg összetartott csoport a világban még esetleg fennmaradt egy-két hasonló csoporttal együtt valóban az emberiség jövendője: a szeretet- és szolidaritás-központú kiscsoport az atomsugárzásnál is erősebbnek bizonyult. S ezzel, hipnotikus álomban, az ébrenlét élményerejével kezdetét veszi a nagy próbatétel. Elég szeretetet tud-e nyújtani Claude az életben maradottaknak ahhoz, hogy pusztán érzelmi táplálékkal fennmaradjanak? Elbírják-e a függőségnek ezt a feszültségét azok, akik Claude szeretetének a mentőövébe kapaszkodnak?
Robert, a kísérlet vezetője, gondosan adagolja a benyomásokat, amelyek érzékiéiként hatnak, jóllehet nem valós történésről nyújtanak információt. Hipnózissal építi be Claude gondolkodásába az idő múlását: a lefekvésnek, a fölkelésnek, az étkezésnek, az alvásnak a benyomásait, amelyek azt az érzést keltik, hogy napok-hetek teltek el. Majd telepátiás-csatornán át felidézteti azokat a lesüllyedt emlékeket, elhalványodott indulatokat, amelyek Claude-nak és a fény kör többi tagjának a konfliktusából maradtak vissza, s fokozatos felnagyításukkal érzékeltetik a fénykör hiábavalóságát. A hipnotikus álomban Claude tovább szövi a konfliktusokat. Első felesége, Valérie, akit közel húsz év után Claude szeretete mentett ki a pusztulásból, nem vállalja tovább a függőséget. Kimegy a világba, a rádiummal mérgezett levegőbe, a halálba, így megy el később Claude apja, majd lánya, Natalie is. Nem vállalják az egy szálon való függést, akkor sem, ha ezt a szálat szeretetből fonják.
Robert, készülékének segítségével, leolvassa, hogy a konfliktusok az álomban kiéleződnek, a fénykör illúziója felbomlik. Ezzel szerinte a kezelés véget érhet. Felkelti Claude-ot.
Claude felébred, Párizsban van, Robert szobájában. Összesen tíz órát aludt. Odamegy az ablakhoz, látja, hogy Párizs él, sértetlen. Nem volt háború. Minden, amit megélt, csupán hipnotikus álom: illúzió, nem valós történés. Hazamegy, öngyilkosságot követ el.
Claude öngyilkossága után Robert és Constance Harcéihoz fordul, aki a háború alatt ellenállási csoportjuk vezetője volt. Marcel a koncentrációs táborból ismerte Claude telepátiás képességét, a hipnózis ösvényeit, a gondolati távirányítás csatornáit. Neki mondja el Robert, hogy miért kellett a kísérletnek kudarcot vallania. A háború megrontotta, megnyomorította Claude-ot, nem tudott másra gondolni, csak a háborús emlékeire. Hiába adagolt be Robert a telepátiás csatornán át kellemes vágyakat, hiába próbált felidézni idillikus emlékeket, Claude nem tudott megmaradni ezeknek a vonalán, gyorsan leágazott, és visszakanyarodott a koncentrációs tábor viszonylataihoz. Ennek tapasztalatroncsai, emlékezeti töredékei uralták a képzetáramlását. Mindenhonnan ide tért vissza. Hiába elevenedett fel egy napfényes tavaszi kirándulás emléknyoma virágos réttel, szerelmi együttléttel, a társítások azonnal visszasodorták a képzetáramlást a szögesdrótok közé, a gázkamrák szomszédságában eltöltött élethez, a meg-kínoztatás emlékeihez.
A kísérletnek a gyógyítási része teljes kudarcot vallott. Nemhogy meggyógyította volna Claude-ot, a halálba taszította. A kísérletnek az ismereti része mégsem volt kudarc. Kiderült, hogy a fénykörnek mint eszményi életvezetésnek a gondolata téves: a mikrovilág mint a harmonikus jövendő támaszpontja, nem fenntartható. Nincs olyan szeretet, nincs olyan szolidaritás, amely egy elszigetelt, kizárólag érzelmi szálakkal összefűzött világot fenntartson. Az emberi kapcsolatok labilisak, át meg át vannak hálózva olyan feszültségekkel, amelyek a zárt kisvilágban elviselhetetlenné válnak.
S itt jutunk el a regény tulajdonképpeni mondanivalójához.
A tudományos-ismeretterjesztő irodalom műfaji lényegéhez tartozik, hogy életvezetési-morális problémákra igyekszik választ adni. A sci-fi jelleg a tudományos-technikai lehetőségek képzeleti kiaknázásával a valóságban nem létező, rendkívüli körülményeket teremthet meg, amelyekben a kérdéses etikai konfliktusok kiéleződnek. A Fénykör szerzője is a tudományos-ismeretterjesztő irodalomnak a lehetőségét hasznosította, így hozta létre a modellhelyzetet, amelyben fontos életvezetési-morális problémára adhatunk feleletet. A probléma a kiscsoport és a nagy társadalom viszonyának a dilemmája. Ha a társadalmi beilleszkedés nehéz, ha a társadalom a kötelességnek és a felelősségnek a rendszerével boldogtalanná teszi az embert, de egyedül élni mégsem tudunk, vajon nem az-e a, megfelelő megoldás, hogy érzelem vezérelt, spontán kiscsoportokban éljünk? Mi lenne, ha olyan mikrovilágokat teremtenénk, amelyeket nem a társadalmi munkamegosztásnak és az ehhez tapadó felelősségnek a rendszere szabályoz, hanem az érzelem és a szenvedély? A fantasztikus kísérletben kiderült, hogy az érzelemközpontú mikrovilág modellje nem funkcionál, szétesik. Lehet, hogy érzelemvezérelt kiscsoportban jó élni, de egy ilyen kiscsoport csak a nagy társadalom hálózatában életképes. A fénykör létezéséhez a társadalom kiegyenlítő jellege szükséges; funkcióknak, szerepeknek a kialakítása, igények és perspektívák, amelyek messze túlmutatnak a kis körön, s így elősegítik az ott keletkező feszültségek feloldását, levezetését.
A fénykörnek mint életvezetési-morális modellnek a kudarca azt a szociálpszichológiai tételt valószínűsíti, hogy a kiscsoportok csak a nagy társadalom hálózatában létezhetnek.
A regény másik tanulságát Marcel, a rezonőr fogalmazza meg. Igaz, Claude gondolkodása továbbra is a háborúhoz kötődik; képzetei, emlékei megtapadtak a háborúban, a koncentrációs táborban. De nemcsak Claude-ot nyomorította meg a háború, hanem Robert-t is. Az eljárás, amelyhez Robert folyamodott – a neurofiziológiai és telepátiás eszközök kombinációjával kialakított gyógyító eljárás –, a háborús körülmények által eltorzított ember műve. Robert a háborúban és a koncentrációs táborban megtanult manipulációs eszközöket vitte tovább, úgy próbálta telepatikus csatornákon át manipulálni barátját, ahogyan az életükért küzdő emberek manipulálni igyekeztek SS-őreiket.
A koncentrációs tábor szörnyű öröksége talán éppen az, hogy Claude és Robert, akik harcoltak ellene, és legyőzték, nem tudtak megszabadulni a háború alatt kialakított manipulációs eljárásoktól. Beavatkoznak mások gondolataiba, erkölcsileg meg nem engedhető módon akarják alakítani tudatukat. Márpedig ez az eljárás összeegyeztethetetlen az embernek, az egyéniségnek a tiszteletével. Így ad feleletet Gromova a tudományos-fantasztikus irodalom műfaji lehetőségeinek a felhasználásával bonyolult erkölcsi problémákra, így szemlélteti, hogy az emberi kiscsoportok a társadalom szabályozása nélkül életképtelenek. Az emberiség jövőjét nem az érzelem vezérelt mikrovilág, hanem a társadalmi cselekvés biztosítja.
S egyben etikai meggondolás alapján utasít el minden próbálkozást, amely akár hipnotikus telepátiás úton is, de áthangolni, “átprogramozni" igyekszik tudatunkat.

Mérei Ferenc