Frank M. Robinson - Az erő

Első Fejezet

Olson összeroppanóban volt.	
Már egy hónapja látszik rajta, gondolta Tanner. Olson napról napra idegesebb, feszültebb lett; a köpcös kis pszichológus most már egy finom kristályserleg képét idézte föl Tannerben - ha egy bizonyos ponton megkoccantják, ezer szilánkra hasad szét.
A többieknek is feltűnt. Ez azt jelenti, hogy kénytelen lesz tenni róla, hamarabb, mint hitte volna. Márpedig akárhogy forgatja, Olsontól megszabadulni piszkos munka lesz. De talán valahogy segíteni lehetne rajta… bár sejtelme sem volt róla, hogyan.
Egy pillanatra megtorpant a kutatóközpont épületének bejáratánál, előszedte a dohányzacskóját, belenyomta a pipája fejét, és széles hüvelykujjával alaposan megtömködte.
Mi a fene baja van Olsonnak?	
Becsukta a dohányzacskót, még egy mélyet szippantott a tavaszi levegőből, aztán bement a lengő üvegajtón. A laboratóriumokba már özönlött befelé a megszokott szombat reggeli diáktömeg, akik itt egészítették ki a zsebpénzüket. Aláírták a szokásos nyilatkozatot, hogy önként jelentkeztek, és nem tartanak igényt kártérítésre, aztán a továbbképzős kisegítők beosztották őket a különböző kísérletekhez.
Tanner megállt a hidegkamránál, elnézte a jeges vízben lebegő kísérleti személyt, akinek legkülönbözőbb testrészeiből az érzékelők vezetékei nyúltak ki. Kihúzzák majd szegényt, mielőtt baja esnék, gondolta magában, de ami azt illeti, az emberek amúgy is eléggé szívósak; mindig többet képesek elviselni, mint gondolják.
Egy darabig csendben bámészkodott, aztán továbbment a fehér falú folyosón a Tűrőképességi Kísérletek Laboratóriumába, ahol Nordlund kapitánnyal kellett találkoznia. Olson… 
Vele egykorú, köpcös fiatalember, aki vastag lencséjű, szarukeretes szemüvege védelméből sandított ki a világba: ragyogó elme, de szűk látókörű és antiszociális. Az ilyennek az egyetem afféle menedék… de nem dilizik be tőle! Valami történt Olsonnal - de mi? 
Kénytelen lesz tenni róla, és a bizottság többi tagja árgus szemekkel fogja figyelni, hogy boldogul majd. Ha elpuskázza… Van Zandt egy ideje már úgyis kiásta ellene a csatabárdot, most késedelem nélkül nekiesne; még vért sem lehetne látni. Tanner ma a bizottság elnöke - holnapra kisfiú lesz?
A Tűrőképességi Laborban Arthur Nordlund kapitány az asztalra támaszkodva figyelt egy fájdalomkísérletet; fehér ujjai között cigaretta füstölgött. Nordlund azért vár, hogy Olsonról beszéljen velem, gondolta Tanner. Nem kárhoztathatta érte Nordlundot - akármennyire nem szerette is. Az egész Egyesült Államokban nyolc ember volt, aki többet tudott az emberi tűrőképesség korlátairól, mint bárki a világon. A kormány nem engedhette meg, hogy akármelyiklik elveszítse a fejét, és jártatni kezdje a száját.
- Mi újság, kapitány?
Nordlund halványan elmosolyodott és ugyanakkor mintha valahogy bosszús képet is vágott volna. Karcsú volt, az a típus, aki jól festett egyenruhában, markáns arcát vékony bajuszka ékítette. Harmincéves múlt, nem sokkal volt idősebb Tannernél.
Mégsem tudok szót érteni vele, gondolta Tanner. Olyan, mint a selyem - én meg mint a pokróc. Ég és föld. 
Nordlund az előttük zajló kísérlet felé intett szépen manikűrözött kezével.
- Ennek mi a célja, professzor?
- A fájdalomküszöböt határozzuk meg, megállapítjuk mennyit tud elviselni az ember. - Tanner szemügyre vette a szemközti székbe kötözött fiatalembert. Csak trikó és alsónadrág volt rajta, a homlokára kis fekete folt volt festve. A foltra éles, fehér fénysugár irányult.
Tanner intett. A közeli vezérlőpultnál álló asszisztens egy osztással előbbre tolta a szabályozókart. A fénysugár fölerősödött, a székben ülő alakot a statikus elektromosság halvány derengése vette körül. A fiatalember haja hirtelen fölmeredt a fején, kék szikrák pattogtak körülötte, az arcát kiverte a verejték.
- Jó, elég! - A generátor vinnyogása elhalt. Tanner elkezdte kioldozni a szíjakat. - Hogy érzi magát?
- Azt hiszem, többet nem tudtam volna már elviselni, tanár úr… teljesen kikészített! - A diák megtörölte az arcát a trikójában, és Nordlundhoz fordult. - A haditengerészet tényleg hasznát veszi az efféle kísérteteknek, uram?
Tanner válaszolt, mielőtt Nordlund megszólalhatott volna. - Minden kísérlet fontos a túlélési kutatásokhoz, Chuck! - Vállon veregette a fiút. - Mossa le a kormot a homlokáról, aztán mára végeztünk!
Miután a fiatalember elment, Nordlund megszólalt:
- Mivel maga szemlátomást mindenre tudja a választ, professzor, esetleg elmondaná, mi folyt itt?
Megbántottam. Már megint. Úgy látszik, speciális tehetséggel bánok a katonatisztekkel.
- Semmi titokzatos. Az a fehér fény fájdalomreakciót váltott ki a homlokán levő folton. Az elektrosztatikus töltés a bőr vezetőképességét mérte - a fájdalomérzés során megváltozik.
- Mekkora fájdalom volt?
- Amekkora csak lehetséges; majdnem olyan, mint amikor valakinek vesegörcse van.
- Ez a határa annak, amit az ember el tud viselni?
- Embere válogatja. A rögbijátékos többet elvisel, mint a lírai költő. Gondolom, ez világos.
Nordlund unott képet vágott.
- Ezt én is megmondhattam volna a kormánynak.
- Jobban mondva, ezt maga is sejthette volna, de nem tudhatta volna biztosan! A kormány kísérleti bizonyítékokért fizet bennünket. - Tanner elindult kifelé. - Jön?
Nordlund nem mozdult. Felkattintotta öngyújtóját, a kis láng automatikusan fellobbant.
- Mielőtt bemegyünk, nem gondolja, hogy meg kellene beszélnünk, mi a szándéka Olsonnal?
- Arra gondoltam, hogy elbeszélgetek vele. Nordlund megrázta a fejét.
- Az kevés, professzor. Mondjon jobbat! Az az ember rossz állapotban van. Tudni akarom, mi a terve vele - és mikor.
Nagyon nem szívesen tenném meg, gondolta tűnődve Tanner. Akármi aggasztja is Olsont, ha kirúgják a bizottságból, talán az lesz az utolsó csepp a pohárban.
Nordlund olvasott az arckifejezésében. Parancsolóbb volt a hangja, amikor folytatta:
- Megértem, mit érez emberileg Olson iránt, professzor. De még ha ez nem atomfegyver-kutatás is, akkor is titkos. Az állam nem engedheti meg magának, hogy egy emberünk ilyen helyen idegösszeomlást kapjon. Olyan ez, mint a hajókötelek: ha az ember látja, hogy valamelyik kirojtosodott, akkor kicseréli, mielőtt elpattanna!
Persze, a hajón tökéletes rendnek kell lennie, mindenáron! Olson dögöljön meg. Mellesleg fogadni mernék, hogy életében nem tette még hajóra a lábát a nyavalyás! Fennhangon csak ennyit mondott:
- Az ülés után beszélek a fejévet. Talán meg tudom értetni vele, hogy pihenésre van szüksége, vagy valahogy… Nordlund felállt.
- Tegyen, ahogy jónak látja. És ha már itt tartunk, mi a helyzet Olson húgával? Ő sem látszik túl kiegyensúlyozottnak!
Tanner sarkon fordult.
- Talán már kicsit késő volna felforgatni az egész bizottság összetételét, kapitány!
- Ahogy gondolja, professzor, én csak tanácsadóként veszek részt. - A hangja egy árnyalatnyit megváltozott, és Tanner szinte érezte a nyaka körül a selyemzsinórt. - De ha valami baj lesz, akkor egyértelmű a felelősség, ugye?
Amikor a szemináriumi szobába értek, már a többiek is kezdték beszállingózni. Tanner letelepedett, elnézte őket, ahogy sorban bejöttek.
Patrícia Olson - röviden Petey -, Tanner titkárnője, Olson húga volt az első. Csinos lehetett volna, de sem kozmetikázással, sem mással nem igyekezett kiemelni előnyös vonásait. Haját feszes kontyba tűzte, hatalmas, kerek pápaszeme gyerekessé tette kissé jellegtelen arcát. Az orrát voltaképpen fitosnak lehetett mondani. Vastag szemöldökét állandóan összevonta fölötte. Megbízható volt, pontos, higgadt. És hideg, mint a jégcsap.
Utána Owen Scott professzor jött be, az egyetemi diáktréfák egyik központi figurája. Életerős ember lehetett, gondolta Tanner, de már megfáradt, megkopott: ősz haja csapzottan hullott ráncos arcába. Ő volt Tanner tanszékének, az Antropológiának a vezetője, de a kora miatt már nemigen lehetett a bizottság elnöke.
Marge Hanson, a biológus kuncogott, ahogy belépett, mert a mögötte érkező férfi valami mulatságosat mondott. Marge-nak gesztenyeszínű haja volt; megtermettebb és sokkal csinosabb lány volt, mint Petey, de Peteyhez hasonlóan ő is ragaszkodott a lapos sarkú cipőkhöz és a józan, praktikus ruházkodáshoz. Ez a típus teniszezik, úszik, áttáncolja az egész éjszakát, aztán másnap pitymallatkor vígan fölkel, és még mindig csodálatosnak látja maga körül a világot.
Marge elkapta Tanner tekintetét, és rákacsintott.
- Szia! - szólt oda, Tanner azon kapta magát, hogy szélesen mosolyog; aztán összeszedte az arcvonásait, és komoly képpel visszakacsintott.
A jópofa, aki nevetésre fakasztotta Marge-ot, Karl Grossmann volt a Fizika Tanszékről, egy kövér, rendetlen külsejű férfi, aki sohasem tűrte be rendesen az ingét a nadrágjába. Aztán jött Eddy DeFalco, az Antropológiai Tanszék harmadik tagja, bronzbarnán, izmosan, peckesen, magabiztosan.
A lányok odavannak érte, gondolta Tanner. Az a fickós fajta, akivel gondolkodás nélkül ágyba bújnak, amikor nyaraláson vannak, ahol senki sem ismeri őket. De miét kárhoztassam Eddyt, csak mert szerencséje van?
Van Zandt professzor, a Pszichológia Tanszék vezetője sovány, ideges alkatú férfi volt, negyven és ötven között járt, jéghideg kék szemének pillantása ijesztően átható volt. Zakójában kissé sok volt a válltömés, és Tanner gyanította, hogy a kétsoros zakó alatt már egy kis pocak rejtezik.
Óvakodj március idusától; mert Van elbánik velem, ha nem vigyázok…
A sort John Olson, Petey bátyja zárta be. Idegesen nyalogatta vastag ajkát, és szinte függött Van Zandt minden szaván. Feszültnek, riadtnak látszott.
Miért?
Mindegyik más típus, gondolta Tanner. És mindegyiknek megvannak a hibái. De a bizottság jó. Ennél színvonalasabbat aligha lehetne összeállítani az Egyesült Államok akármelyik egyetemén…
- Ha mind itt vagyunk - dörmögte nehézkesen fújtatva Grossmann -, akkor mire várunk?
Tanner odabiccentett Peteynek, aki elkezdte felolvasni az előző ülés jegyzőkönyvét:
- Május huszonegyedike, szombat. A haditengerészeti Emberi Erőforrások Kutatási Bizottsága teljes létszámban…
Tanner megvárta, amíg Petey felolvasta a jegyzőkönyv aztán látványosan elbíbelődött a pipájával, miközben a járt az esze, vajon hányan látnak át rajta: "Ifjú férfi kellékei."
- A múlt évben - kezdte el aztán könnyed hangon elsősorban túlélési kutatásokat végeztünk; azt vizsgáltuk miért halnak meg egyesek, és miért maradnak életben mások különböző körülmények között, különböző megterhelések hatására. Harci körülmények között bizonyos emberek ügyesebbek, hatékonyabbak, talpraesettebbek a többieknél. Miután meghatároztuk az életben maradáshoz szükséges tulajdonságokat, azt próbáljuk kideríteni, hogy a sikeres egyedek, azok, akik valóban életben maradnak, hogyan lesznek olyanná, milyen tényezőknek van benne szerepük.
Megszívta a pipáját, összehúzott szemmel átnézett a füstfelhőn.
- Az ilyen jellemzőkkel rendelkező emberek felkutatása majdnem olyan, mintha tűket akarnánk megtalálni a szénakazalban; ezért John Olson azt javasolta, használjunk kérdőívet - azzal egyszerre sok embert viszonylag olcsón megvizsgálhatunk. Akik a kérdőív alapján ígéretesnek mutatkoznak, azokat később alaposabb fizikai vizsgálatoknak lehet alávetni. Amint emlékeznek rá, a kérdőív, amelyet összeállítottunk, kitért az illető egészségi állapotára, lelki beállítottságára, családi hátterére, esetleg öröklött sajátságaira - minden olyan tényezőre, amelyet a bizottság fontosnak tartott, és amelyek közül sokat amúgy sem igen lehet fizikai értelemben megvizsgálni. - Zordonan elmosolyodott - A múlt héten megállapodtunk, hogy mi is kitöltjük a kérdőívet, afféle főpróbaként. Neveket nem írtunk rájuk, amit most már bánok. John értékelte őket, és be kell vallanom, hogy az egyikükön bizony igencsak fantasztikus válaszok voltak.
DeFalco érdeklődő arcot vágott.
- Például?
Tanger felmutatta az egyik kérdőívet.
- Az, aki ezt kitöltötte, ha elhisszük, amit leírt, még soha nem volt beteg, soha nem volt komoly személyes gondja, sohasem félt semmitől, az intelligenciahányadosa a mérhetőség határait súrolja. A szülei vérvonala gyökeresen különbözött; és ha ez jelent valamit, az apja varázsvesszős forráskutató volt, az anyja pedig csodadoktor.
Nevetés hullámzott végig az asztal körül, és még Scott professzor is szélesen elmosolyodott. Tanner félretette a kérdőívet. Legalább megnevettette őket…
- Ha nincs több javaslat, akkor Petey átadhatja a kérdőívet a nyomdának, aztán…
- Tanner professzor!
Tanner az asztal túlsó vége felé pillantott. Olson pufók arcát vékony verejtékréteg borította, fénylett az ablakokon beáradó napfényben.
- Gondolod, hogy azok a válaszok igazak voltak? Tanner bosszús lett. Ha Olsonnak kétségei vannak, miért nem fordult hozzá korábban, négyszemközt, miért itt kell előhozakodnia?
- Úgy érted, én töltöttem-e ki tréfából? Nem, nem én; nyilván másvalaki.
Olson megint megnyalta a száját.
- Tréfából? Egészen biztos vagy benne?
Kínos csend lett, aztán Scott professzor felhorkant.
- Hülyeség!
Olson nem engedett.
- Talán mégis van benne valami. Azt hiszem… utána kellene néznünk…
Nordlund szólt bele a társalgásba:
- Ha igazak a válaszok…
- Nem igazak - mondta kurtán Tanner.
- De ha igazak?
Egy laikus elég hozzá, hogy az egész istenverte nap egyszeregy elmagyarázásával kelljen eltölteni!
- Ha igazak, akkor ez azt jelentené, hogy az illető különös emberi lény, mondhatni, felsőbbrendű. De kötve szem, hogy komolyan kellene vennünk. És ma még sok fontos megbeszélnivalónk van.
Olson hangja elcsuklott az izgatottságtól.
- Vagy inkább nem akarod tudomásul venni, hogy mit jelent, Tanner!
Mindenki Olson felé fordult. Verítékes volt az arca, a szeme furcsán tágra nyílt. Mint aki halálra van rémülve, gondolta tárgyilagosan Tanner. Aztán érezte, hogy az ő homlokát is kiveri az izzadság. Valami azt súgta neki, hogy Olson mindjárt ott helyben, a bizottsági ülésen jelenetet fog rendezni.
Megpróbálta megelőzni, lehetőséget adni, hogy kibeszélje magából a feszültséget.
- Jól van, John, szerinted mit jelent?
- Szerintem azt jelenti, hogy az emberi fajnak befellegzett!
Tanner a haditengerészet képviselőjére pillantott; látta hogy Nordlund egy szót sem ért az egészből. A többiek arcán döbbent meglepetés ült. Egy pillanatra kínos csend lett, aztán Petey, szemlátomást szinte a sírással küszködve megszólalt:
- John, azt hiszem; inkább… Olson rá sem nézett.
- Hallgass, Pat!
Senki sem szólt. Ezt csak intézzem én, gondolta szorongva Tanner. Nyeljem le én a békát! Föltartotta a kérdőívet.
- Ki töltötte ki ezt?
Ismét feszült csend lett; egy-egy moccanás a széken egy-egy papír arrébb tolása természetellenesen hangosnak rémlett.
- Nem gondolod, hogy ezt már abbahagyhatnánk? - kérdezte türelmetlenül Van Zandt. - Nem értem, mit akarunk ezzel az egésszel…
Tanner elvörösödött. Csak a kedvében akart járni Olsonnak, és Van Zandt is tudta ezt, de hát az egyetemi dzsungelben ember embernek farkasa. Van Zandt már rég megnyerte a maga nagy csatáit, de néha szeretett gyakorolni egy kicsit.
Tanner letette a kérdőívet.
- Rendben van, akkor ezt most hagyjuk. - Odabiccentett Olsonnak. - Keress meg az ülés után, John, majd beszélünk róla!
- Mert félsz! - kiáltotta hisztérikus, magas hangon Olson. - Mert nem mered tudomásul venni!
Tanner érezte, hogy bizseregni kezd a fejbőre. Ha a túlélési vizsgálatok összejönnek a kisebbrendűségi komplexussal, lehet hogy a felsőbbrendű ember imádata az eredmény? Valami szinte már vallásos rajongás? Hajlandóság sőt vágyakozás, hogy higgyen valami önmagánál nagyszerűbben? De mi rémíti meg annyira Olsont?
Olson láthatóan reszketett. - Nos? Most mit csinálunk?
Olyan volt az egész, mint amikor egy karambolt lát az ember. Taszítja a látvány, mégsem bírja levenni róla a szemét.
Ebben a jelenetben is volt valami szörnyűségesen megkapó - a látvány, ahogy egy ember összeroppan. Tanner várta, hogy Van Zandt megszólaljon, hogy néhány súlyos logikai csapással helyrerázza ifjú kollégáját. Van azonban csak hallgatott, furcsa, tűnődő tekintettel figyelte Olsont. Nála jobban senki sem ismeri Olsont, gondolta Tanner, de Van, csak ő tudja, miért, hagyja, hogy John megássa a saját sírját, nem téríti el tőle…
Ő is verejtékezett. Nem maradt más lehetőség, mint hogy jó képet vágjon Olson hóbortjához. Odafordult Marge-hoz.
- Van egy tűd?
A nő keresett a táskájában egy tűt, odaadta. Tanner az élére állított egy könyvet az asztalon, és beszorította a tű fokát a lapok közé, úgy, hogy a hegye egyujjnyira kiállt fölfelé. Aztán leszakított egy darabot az asztalon heverő újságból, aprócska ernyőt hajtogatott belőle, és ráhelyezte a tű hegyére.
- Így talán be tudunk bizonyítani valamit, John. Feltételezem, hogy ez a… ez a mi felsőbbrendű emberünk olyan szellemi erőkkel rendelkezik, hogy puszta akaraterővel meg tudja pörgetni ezt a papírdarabot. A papír pehelykönnyű, a tű hegyén könnyen elfordul, nem lehet nagy feladat mozgásba hozni. Jól mondom?
Körös-körül kuncogás hallatszott, de Olson bólintott, és Tanner megkönnyebbült. A pillanat hevében semmi más nem jutott az eszébe, csak ez. Egy gyerekes játék.
- Van kedve valakinek megpróbálkozni vele?
- Én benne vagyok - mondta Marge -, ha a többiek is. A többiek bólintottak. Marge áthatóan rámeredt a tűre. A papírdarab rezzenéstelenül állt rajta. Egy perc múlva a nő hátradőlt a széken, és a keze közé fogta a fejét.
- Ettől legfeljebb megfájdul a fejem!
- Van?
Van Zandt bólintott, és szúrósan ránézett a papírernyőre. Ha a puszta akaraterő elég lenne hozzá, gondolta Tanner, Van Zandt volna az emberünk! De a papír meg sem moccant. Van Zandt csúfondáros képet vágott.
- Felsőbbrendű képességeimnek ma, sajnos, nem tudom bizonyságát adni - mondta.
Olson maga is megpróbálkozott, aztán DeFalco, mindketten sikertelenül. Nordlund is erősen rámeredt a tűre, aztán unott képpel tudomásul vette, hogy meg sem rezzent. Scott professzor következett.
Az ernyőcske kissé megbillent.
Feszült, riadt csend lett. A játékos hangulat egy csapásra szétfoszlott, Tanner érezte, hogy megsűrűsödött a szobában a levegő. Valamennyi tekintet a hirtelen minden ízében remegő öregemberre tapadt.
- Istenem, én nem…!
- Nagyon egyszerű a magyarázat - vágott közbe sietve Grossmann. - Egy ajtót becsaptak a folyosón, de azt hiszem, a nagy izgalomban senki másnak nem tűnt fel. Biztos, hogy egy aprócska fuvallat is elég hozzá, hogy megbillentse azt a kis fecnit!
Az öreg professzor szemlátomást borzasztóan megkönnyebbült, a feszültség valamicskét oldódott. Grossmann próbálkozott meg következőnek, szintén sikertelenül. Tanner vállat vont.
- Elég ennyi, John?
Olson hirtelen talpra ugrott, ökölbe szorított kezével az asztalra támaszkodott, izzó tekintete végigsöpört rajtuk - Nem fogja bevallani, nincs hozzá mersze! Ha még azt sem vallja be, hogy ő töltötte ki azt a kérdőívet, akkor egy ilyen kísérletben pláne nem árulja el magát! - Pufók képe vöröslött. - Nem meri megtenni, Tanner, mert rejtőzködik!
Mi a fenét csinál ilyenkor az ember? - gondolta Tanner. Babusgatnak egy neurotikust! De ha eddig már elmentek, elmehetnek valamivel tovább is. Még egyszer a kedvére tehetnek Olsonnak. Helyette is szégyellem magam. És én is hibás vagyok az egészben! Már a múlt héten tennem kellett volna valamit!
- Rendben van - mondta -, akkor most mindannyian egyszerre próbáljuk meg! - Olson "felsőbbrendű lénye" így rejtve maradhat, mégis bizonyságát adhatja képességeinek - mármint ha elfogadja Olson kihívását. Ha majd nem történik semmi, talán John is megnyugszik. Persze a neurotikust úgysem lehet lebeszélni, ha egyszer hinni akar valamiben…
Bólintott a többieknek.
Odakintről, az utcáról halkan beszűrődött a forgalom zaja, beszélgetések foszlányai. Valahonnan messziről fékcsikorgás hallatszott. Nagyon távolinak tetszett egy felháborodott asszonyság rikácsolása, akinek rosszul adtak vissza egy gyümölcsárus bódénál. Odabent a szobában néma csend volt, még a lélegzésük sem hallatszott. Semmi sem mozdult, csak az aprócska porszemek lebegtek az ablakon betűző napfényben.
És a kis papírernyő, mely megremegett, megbillent, aztán eszeveszett forgásba kezdett.

Második Fejezet

Tanner álmatlanul forgolódott a takaró alatt, aztán kinyúlt, félrehúzta kissé a függönyt, hogy kiláthasson az ablakon. Csúf egy éjszaka volt. Sötét felhők száguldottak a hold korongja előtt, és perceken belül valószínűleg megered majd belőlük az eső, mint a víz a csöpögő csapból. Először csak pár csepp, aztán egyre több, míg végül zuhogva dobol majd a víz a járdán, megtépázza a fákat, a száraz ágakat letördeli a szél.
Az utcai lámpák hatalmas gyertyákként szegélyezték az utat, és egy-két kilométernyire látszott a vörös derengés, Chicago neonfényben úszó Howard Streetjének fénye. Volt ott egy bár, ahová nem jártak egyetemisták, és nem szerződtettek semmiféle harsogó dzsesszzenekart. Rendszerint oda vitte Marge-ot, amikor beszélgetni volt kedve. És most is ott szeretett volna ülni inkább…
Az erősödő szél megrázta az ablaktáblát, befütyült a keret melletti kis résen. Tanner megborzongott, ahogy a hűvös fuvallat elérte meztelen hasát. Tehát végül még sincs itt a nyár, gondolta. Vagy talán nemcsak a hűvös levegő borzongatta meg? Talán inkább az a gondolat, hogy a sötét felhők és a hold ebben a pillanatban éppen lenéznek valakire… valakire, aki annyival felsőbbrendű nála, mint ő egy őserdei vadembernél?
Felidézte magában a délelőtt történteket. A papírernyő pörgött, mint egy dervis, ők meg csak dermedten ültek, moccanni sem tudtak a félelemtől és a megdöbbenéstől. Őbelőle is úgy elszállt egyszeriben minden magabiztosság, mint a kiszúrt léggömbből a levegő, és jeges hidegséget érzett a gyomrában. Egy röpke pillanatra mintha az egész világ megrendült, megingott volna körülötte, kis híján össze is omlott…
Aztán Grossmann torokhangon, németül elkáromkodta magát, és nagyot csapott tenyerével a könyvre, hogy az egész építmény szétlapult az asztalon. Ezután gyorsan szétszéledtek. Mindenki összevissza beszélt, és nem állapodtak meg a soron következő tennivalóban sem.
A fenébe vele!
Az éjjeliszekrényen tapogatózva megkereste a pipáját, rágyújtott. A vörösen izzó parázs látványa, a füst jól ismert íze valamicskét enyhítette dermedtségét. Hátradőlt a párnán, kinézett a függöny és az ablakkeret közötti keskeny résen, nézte a száguldó felhőket, a hunyorgó csillagokat, de valójában nem látta őket.
Miért maradnak életben egyesek a háborúban, és mások miért nem? Semmilyen túlélési tényező nem jut persze szerephez, ha közvetlenül pusztítja valami az embert: senki sem tud megállítani egy golyót, megfékezni a bomba a robbanását. De sokan, ha úgy tetszik… esetleges tényezőktől halnak meg. Ilyen például az ostobaság. Aztán a lelki labilitás…
A felsőbbrendű alkat nem szenvedne elmebajtól, neurózistól, nem gyötörné szorongás. Ügyet sem vetne agymosásra. Testileg erős lenne, jó reflexekkel. Nem egy könnyen roppanna össze.
Ezernyi más túlélési tényező is van még. A jó emésztőrendszer! Aki jobban tudja hasznosítani a tápanyagokat, kevesebből fenntarthatja magát szükség esetén - élelem szűkében komoly szempont! Ellenálló képesség a betegségekkel, a rákkal szemben. És az a készség, hogy jól kijöjjön az emberekkel.
Feltámasztotta a párnáját, és félig felült az ágyban.
Vannak más tényezők is, más képességek, amelyek nehéz meglelni az emberekben, és még nehezebb vizsgálni. Olyan készségek hatalmas köre, amelyekről a tudósok legtöbbje még beszélni sem hajlandó - nemhogy elismerni létezésüket! Vannak emberek, akik percekkel előre tudják mi fog történni, mielőtt megtörténne, vagy mit fog mondani valaki, mielőtt kimondaná.
Vele magával is történt egyszer ilyesmi, egy templomi sorsolásnál. Felállt, és elindult a pódium felé, jó öt másodperccel azelőtt, hogy Culligan atya - megdöbbent és kissé sértődött arckifejezéssel - a nevét szólította. Zavarba ejtő eset volt, és nem volt könnyű kimagyarázni. Sokan nem is hitték el, hogy nem csalás volt az egész sorsolás!
És a telekinesis, a tárgyak mozgatása puszta akaraterővel! Aznap reggel a saját szemével látta. Mert valami bizonyosan megpörgette azt a kis papírernyőt!
Egyvalami azonban nem hagyta nyugodni.
Jól ismert mindenkit a szemináriumi szobában, tegeződött velük, ismerte féltve őrzött titkaikat is. És valahogy egyikükről sem tudta elhinni, hogy ő…
A tökéletes emberi lény. A jövő évi típus.
A világ új ura.
Nagyot ásított, kiverte a pipáját az ablakpárkányon. Egy fuvallat megint meglebbentette a függönyt, megint libabőrös lett tőle. Aztán eszébe ötlött: Istenem, micsoda kutatási téma! A Jövő Embere - ma!
Hirtelen fölült. Lehet, hogy ennél nagyszerűbb dolog nem történt az emberiséggel azóta, hogy az első majom lemászott a fáról! Egy felsőbbrendű képességekkel megáldott ember, akinek képességei genetikusan visszatáplálhatók a fajba, hogy az egész emberiséget tökéletesítse! Akit elemezni, tanulmányozni lehet, és az eredményeket felhasználni az emberiség gondjainak megoldásában, aki kézenfogva vezetheti az emberiséget előre, fölfelé! Ha akarja.
De miért ne akarná? Olson…
Olson biztos volt benne, hogy az illető rejtőzködik. Olson akart mindenáron próbát tenni. És Olson halálra volt rémülve; annyira, hogy nem törődött a kollektív helytelenítéssel, szembeszegült az egész csoporttal, ami valószínűleg még sohasem fordult elő vele.
Tanner egyszeriben nagyon bánta, hogy nem ismeri elég jól Olsont, hogy nemigen törekedett rá, hogy összebarátkozzon vele. Olson az a fajta volt, aki kétségbeesetten vágyik a barátokra, a társaságra, akinek támaszra van szüksége. Mindent összevéve, a tanszék ridegen viselkedett Olsonnal - őt magát is beleértve.
Az órára nézett. Még nem volt késő éjszaka. Sőt a tizenegy óra szombaton este nevetségesen koránnak számított…
Kiugrott az ágyból, és odament a telefonhoz, meztelen teste borzongott a hűvös levegőben.
Csengés, majd Susan Van Zandt hangja: - Halló?
- Én vagyok, Sue. Ott van John?
- Szevasz, Bill! Nem, nincs itthon. Szóljak majd neki, hogy hívjon föl?
Tanner tétovázott. Olson elment szórakozni valahová, habár korábban az volt a benyomása, hogy John ugyanolyan fáradt, mint ő maga, és semmi programja nincs estére. Talán egy mozi vagy valami…
- Nem érdekes, Sue. Majd holnap felhívom.
Egyáltalán semmi jelentősége, hogy Olson hol van, szögezte le magában, a szombat estét viszont, akármilyen legyen is az időjárás, nem érdemes alvásra vesztegetni…
Leült a telefonasztal mellé, és feltárcsázta Marge számát.
- Régóta vársz? - kérdezte Tanner.
- Elég régóta ahhoz, hogy rendeljek mindkettőnknek, és két férfi megpróbáljon leszólítani. És a pincérnő alighanem gyanakszik, hogy aki egyszerre rendel egy whiskyt jéggel és egy sört, az nem egészen normális.
A férfi elhelyezkedett mellette a bokszban.
- Két whiskyt kellett volna rendelned. Akkor a pincérnő közönséges alkoholistának nézett volna, az teljesen normális.
Marge elfintorodott.
- Jobban tetszel, ha nem akarsz szellemes lenni. Tanner félig kiitta a sörét, és a pohár fölött szemügyre vette a nőt. Egyszerű frizurája jól illett enyhen napbarnított arcbőréhez. Marge nem csinált nagy gondot a ruhákból, de tudta, hogy viselje őket. Egy kockás szoknya, világoszöld pulóver, vékony, rövid nyaklánc. Egy pici parfüm, és gyenge fűszeres szappanszag.
A csinos tanárnő, akibe minden elsőéves beleszeret.
- Hagyd abba! Úgy nézel, mintha gombostűre tűzött lepke volnék!
- Méghozzá nem is túl szép - de határozottan csinos! A nő felhúzta az orrát.
- Ennél jobb poént is kitalálhattál volna, Bill. Különben is, ezt telefonon is elmondhattad volna.
A férfi lehajtotta a sört.
- Tudom. De nem is erről akarok beszélni.
- Úgy mondod, mintha nem tudnám. Pedig én végig azt hittem, azért csábítasz le ide, hogy kedvességeket duruzsolj a fülembe!
Tannernek nemigen volt kedve évődni. - A délelőtti dolgon jár az eszem…
Marge mosolya szétfoszlott; hirtelen ismét az egyetemi entellektüel ült ott.
- Mit lehet még beszélni róla? Nekem már semmi új nem jut az eszembe.
Tanner számolni kezdett az ujjain.
- Először is, miért töltötte ki őszintén a barátunk a múlt héten a kérdőívet?
- Ezt délután már megbeszéltük. És eldöntöttük, hogy mi, alsóbbrendű lények nem érthetjük meg az indítékait. Talán valami macska-egér játékot játszik velünk. Nem tudom.
- Másodszor, valamiféle mutáns-e vagy csak egy százszázalékos hatásfokkal funkcionáló emberi lény?
A nő félrehajtotta a fejét.
- Ahogy a hallgatóságod mondaná, ez most nem egészen tiszta, tanár úr.
- Arra gondolok, hogy az ember esetleg többre képes, mint hinnénk. Ott van például Kuda Bux…
- Kicsoda?
- B-u-x. Egy hindu férfi, Kasmírban született vagy ötvenöt éve. Annak idején nyilvános bemutatókat tartott, lehet, hogy még most is, nem tudom. A British Medical Journal-ben olvastam egyszer egy beszámolót a bemutatójáról. Tűzön járt! Négyszáz fok fölött volt a hőmérséklet, és Bux négy és fél másodpercet töltött benne. Semmi baja nem lett, de amikor egy orvostanhallgató megpróbálta utánacsinálni, úgy összeégette a lábát, hogy vér folyt a hólyagokból.
Marge szóra nyitotta a száját, de Tanner az ajkára tette az ujját.
- Ez nem minden! Bekötött szemmel motorozott a városban. Bekötött szemmel tudott olvasni is, úgy, hogy a kezét tette az írás fölé; látszólag rá tudta venni a sejteket a bőrében, hogy látszószervekként működjenek. Talán nem képtelenség… hiszen a szem és a bőr ugyanabból az embrionális csíralemezből fejlődik ki.
- Ezek hiteles, kétségbevonhatatlan beszámolók?
- Igen.
A lány megborzongott.
- Nem tudom, melyik gondolat tetszik kevésbé, ez vagy a mutáció…
Tanner lenézett az asztalra, végigfuttatta ujját a söröskorsó kerek, nedves nyomán.
- A harmadik és a legfontosabb az, hogy vajon hogy viszonyul majd a barátunk az emberfajhoz? Tudod, ez esetleg fontosabb, mint hogy mi hogy viszonyulunk őhozzá…
- Sejtelmem sincs róla. Gondolom, mint a mindenható atya. Valószínűleg ugyanazt a felelősséget és gyengédséget érzi az emberi lények iránt, mint mi a kutyák iránt.
- Vagyis közülünk azoknak van esélyük a boldogulásra, akik ugyanolyan imádattal néznek rá, mint a négylábú barátaink reánk?
- Pontosan. És én hajlandó vagyok fölépíteni egy takaros kis oltárt a nappali szobámban, mihelyt tudom, mit tegyek belé. És miféle tömjént égessek. - Megitta a whiskyt, egy hajtásra. Tanner ezt most látta tőle először. - Lehet, hogy igazságtalanok vagyunk vele; még azt sem tudjuk, mit akar. - A poharával játszadozott. - Mi a véleményed róla?
- Nem is tudom… Azt hiszem, valami afféle érzés van bennem, mint amikor gyerekkoromban először játszottam a varázserőjátékot.
- Varázserő…?
- Gyerekeknek való játék. A hunyó és a partnere kimegy a szobából, a többiek pedig megállapodnak egy tárgyban. A másik kettő visszajön, és a partnernek megsúgják, melyik tárgy az. Utána kérdezgetni kezdi a hunyót: "A zongora? A lámpa?" és így tovább. Nem néz a hunyóra, és a hangja sem változik, de amikor rákérdez a kiválasztott tárgyra, a hunyó felkiált: "Igen, az asztal!" vagy amit éppen feladtak. Ha valamelyik másik játékos rá tud jönni, hogy csinálták, közbeszól: "Enyém a varázserő!"
- Mi a trükkje?
- Voltaképpen pofonegyszerű. A kiválasztott tárgy előtt a partner egy fekete színű tárgyat kérdez. Ebből lehet tudni, hogy a következő az igazi. De amíg rájön az ember, egészen hátborzongató. - Tétovázott. - Az ember lassan elhiszi, hogy igaz az egész, hogy az a srác tényleg gondolatolvasó! Ugyanakkor dühös vagy és irigy, hogy másvalakinek van varázsereje, neked meg nincs. Egy kicsit ugyanígy éreztem magamat ma délelőtt, amellett, hogy azt se tudtam a rémülettől, fiú vagyok-e vagy lány.
Egy pillanatra elhallgatott.
- Ma este már azon járt az eszem, hogy milyen csodálatosan érdekes kutatási téma lehetne.
Marge hangja csúfondárosra váltott:
- Azt is tudom, hogy lehetne finanszírozni. Rávehetnéd a barátunkat reklámszereplésekre. Tudod: "A Felsőbbrendű Ember Szuper kukoricapelyhe, eszik!" Vagy: "A Holnap embere csak a mi hathengeres álomautónkat használja!" Van valami elképzelésed, mivel tudnád rávenni, hogy odaálljon kísérleti alanynak?
Tanner tovább rajzolgatott a nyirkos asztallapon
 - Fenyegető veszedelemnek érzed, igaz?
- Mért, te nem?
- Nem feltétlenül. Mért lenne az? Mit akarna?
- Amit akarni szokás. Hatalmat, pénzt, szereimet. A férfi megrázta a fejet
- Ezek emberi vágyak. Nem szükségszerű, hogy az övéi is hasonlóak tegyenek.
- De az sem, hogy ne legyenek hasonlóak. Te úgy beszélsz róla, mint aki minden téren felsőbbrendű. Szerintem tévedsz. Szerintem nagyon is megvannak a korlátai.
 - Miért?
A nő vállat vont.
- Lehet, hogy csak belemagyarázás. De miért árulta el magát egyáltalán? John felcukkolta, azért! És elfogad ilyen kihívást, ez nagyon is emberi reakció.
Tanner egy pillanatig elgondolkodott.
- Szóval szerinted afféle egylövetű Jancsi? Egy-két felsőbbrendű képesség és…
-… és nagyon is emberi érzelmek. És azt hiszem, ez veszedelmes kombináció; mint a háromszáz lóerős motor egy 1915-ös karosszériában.
- Mégis, mit gondolsz, miféle képességei lehetnek
- Arról már tényleg fogalmam sincs. És remélem nem is fogom megtudni.
Pár pillanatra csend lett közöttük. A férfi tudatába most jutott el először a többi vendég beszélgetésének moraja. Végül azt mondta:
- Jóhiszemű leszek vele, Marge, amíg okot nem ad ellenkezőjére. Lehet, hogy rémeket látunk. Emberileg érthető, hogy félünk a megmagyarázhatatlantól, de azt hiszem az esetek felében inkább magunknak ártunk ezzel a félelemmel. De egyet tudok: szeretnék rájönni, ki az!
Marge lehalkította a hangját:
- Bill, és a kormány? Nem gondolod, hogy tájékoztatni kellene őket?
- Azt hinnék, egyikünknek sincs ki mind a négy kereke - Ez nem ok semmire.
- Tudom. Úgyhogy telefonálni is akartam a laboratóriumból.
- És?
- A telefon nem működött. - A nő riadt arcot vágott. Tanner fanyarul folytatta: - Ne engedd szabadjára a képzeletedet! Letörött egy faág, az tépte el a vezetékeket.
- Biztos vagy benne? - Marge körbepillantott a helyiségben, a fényes asztallapok fölött összebújó párokon. - Istenem, amíg élek, nem felejtem el Scott professzor arckifejezését!
- Szerinted melyikőjük az? - kérdezte hirtelen nyersen a férfi.
- Szinte inkább nem szeretném tudni.
- Nordlund?
- Kétlem. Nem nagyon tud bánni az emberekkel, ami pedig szerintem létfontosságú lenne.
- Lehet, hogy megjátssza magát.
- Lehet,
Tanner áthajolt az asztal fölött.
- Mit szólsz Van Zandthoz? 
- Rá inkább szavaznék - Marge összeráncolta a homlokát - Ragyogó elme hideg, mint a jégcsap, és nem rejti véka alá, hogy milyen lesújtó véleménnyel van az emberiségről.
 - Mit tudsz róla?
- Nem épen sokat. Boldogtalan házasságba él ami azt hiszem, nem rendkívüli. A háború alatt ismerkedtek meg Susannal. Van Zandt akkor századosi rangban volt pszichológiai hadviseléssel foglalkozott, Susan pedig egy chicagói éjszakai mulatóban énekelt. A férfi csillogást-villogást akart, a nő papucsférjet. Mind a ketten csalódtak:
- No és Grossmann?
- Tipikus fizikus. Csakis abban hisz, amit meg tud mérni. Ami nem mérhető, az nincs. Legalábbis ma délelőttig így vélekedett - bár amikor kimentünk, már valami rövid hullámhosszúságú sugárzásokról motyogott. Holnap letagadja azt is, hogy látott valamit. Állítólag lángész, de feltűnően jól megtalálja a hangot a köznéppel. - Egy pillanatra elhallgatott. - A szóbeszéd szerint német nyelvleckékkel őrzi az idegenes kiejtését…
- Minden bizonnyal felsőbbrendű vonás.
A pincérnő újabb italokkal jelent meg, és Tanner egy pillanatra beletemetkezett a söröskorsóba. Grossmann az egyik lehetőség, gondolta. Kétségtelenül felsőbbrendű emberi lény. Csak az a kérdés, mennyivel felsőbbrendű.
- Mit szólsz Eddy DeFalcó-hoz, Bill? Jobban ismered, mint én.
- A hírneve megalapozott, ha arra gondolsz…
- Én is tudok mindent Rosemary O'Connorról - de nem arra gondoltam.
A férfi megvonta a vállát.
- Ne haragudj. Eddy furcsa egyveleg. Van benne valami állatias, ugyanakkor idealista és nagyon eszes. Nincsenek skrupulusai. Tudja, mit akar, tűzön-vízen át meg is szerzi, és fütyül a társadalomra.
- Beleillik a képbe. - Lehet…
- Gondolom, Scott professzort kihagyhatjuk.
- Miért? Hol van megírva, hogy a mi felsőbbrendű emberünknek fiatalnak kell lennie?
Marge bizonytalanul nézett rá.
- Hát, voltaképpen sehol. Csak valahogy mégsem látszik logikusnak.
- Ma délelőtt kilenc óta valahogy semmi nem látszik logikusnak. És ne feledkezzünk meg magáról John Olsonról! - Az abszolút senkiről?
Tanvert elfogta a bosszúság.
- Rendben van, valamikor valaki jói elbánhatott vele. Sok emberrel megtörténik.
- Lehet, hogy csak álcázás.
Ha az, akkor mesteri, gondolta a férfi. Olson bátortalan, kezét tördelő, sápadt fiatal puhány volt, aki a végletekig vitte az óvatoskodást. Az a típus, aki még azt sem meri egyértelműen megmondani, hogy hány óra van. Bizonyos értelemben szeretetre méltó volt - az ember óhatatlanul megsajnálta -, de az örökösen riadt tekintet mögött valami kellemetlen rejtőzött. Valami olyan kellemetlen, hogy az ember úgy érezte, akármit képzel is bele, a valóság bizonyosan rosszabb.
- Én bizony Johnt húznám ki legelőször a listáról mondta elgondolkodva Marge. - Ami valószínűleg a leglogikusabb érv amellett, hogy számításba vegyük…
- Akkor még te vagy hátra és Petey. 
- Én?!
Tanner félmosolyra húzta a száját.
- Miért ne? A felsőbbrendű embernek nem kell férfinak lennie, igaz?
- És annak sem lenne sok értelme, hogy tagadjam, ugye?
- Ilyen helyzetben mindenképpen tagadnod kellene… - Rendben van - mondta Marge hidegen. - Akkor nem tagadom.
A férfinak egy pillanatra végigszaladt a hideg a hátán. - Honnét tudjam, hogy viccelsz?
- Nem tudhatod - mondta gúnyosan a nő. Tanner felhajtotta a maradék sörét.
- Beszélgessünk valami másról!
Egy óra múlva a csapos kétszer egymás után föl-le kapcsolta a világítást. Tanner az órájára pillantott. Záróra - és már vasárnap van! Fölsegítette Marge-ra a kosztümkabátját, és kiléptek az éjszakába. Odakinn ritkás köd kúszott be a városba a tóról, és már szitálni kezdett. A sötét fellegek olyan mélyen voltak, hogy Tanvert egy pillanatra a bezártságtól való félelem csapta meg.
Elindultak az utcán, a férfi keze hozzáért Marge-éhoz. Ujjaik összekulcsolódtak.
- Sohasem szoktad egyedül érezni magad, Marge…? - Tanner nem folytatta.
- De, néha.
- Nem volna muszáj…
Érezte, hogy a nő halványan elmosolyodott a sötétben. - Ez egyszerű ajánlat vagy házassági ajánlat?
- Őszinte választ vársz?
- Természetesen.
A férfi egy pillanatig hallgatott.
- Jó, akkor őszinte leszek. Mind a kettő.
- Helyes fiú vagy te, Bill. - De annyira azért nem?
Marge furcsán, tartózkodóan válaszolt:
- Hideg éjszaka lett, ugye? - A, hangja mintha távolból jött volna.
Tanner hazakísérte, futó puszit nyomott az arcára, és megvárta, amíg előkotorta a kapukulcsát. A férfi már a lépcső alján volt, amikor Marge megszólalt:
- Bill! John Olson felhívott még az este, és azt mondta, holnap feltétlenül keresd meg! Azt mondta, egész délután téged próbált elérni, valamit el akar mondani neked.
A keservit, ezt korábban is átadhattad volna, gondolta Tanner.
- Reggel felhívom majd.
Marge elfordította a kulcsot a zárban, aztán megtorpant a nyitott kapuban.
- Bill…!
A férfi hátraperdült.
- Tessék!
A nő lemosolygott rá, félig a sötétségbe rejtőzve. - Jó éjszakát!
Tanner rámeredt a bezáródó kapura, aztán megfordult, és elindult az utcán. Csak egy-két kilométernyire lakott, semmi értelme nem lett volna buszra várni, ilyenkor talán nem is járnak…
Lámpák az árnyékos utcán, fényudvarok a világító gömbök körül. Sötét, kísérteties kirakatok, sehol egy lélek. Az élet visszahúzódott az utcáról a meghitt kicsiny otthonokba, a rózsás tapétájú hálószobákba. A férfit bizonytalan félelem fogta el. Mintha elhagyatott volna az egész város, senki földje, ahol ő az egyetlen hús-vér ember…
Sarkának kopogása visszhangzott az épületek között, egyenletesen, keményen, ahogy a bőr oda-odaütődött a betonhoz. Magányosan, topp-topp-topp, mint valami gigászi óra ketyegése.
Három háztömbnyit ment, amikor feltűnt az aprócska eltérés a hangban, a piciny különbség a saját lépteinek kongása és a távolabbi lépések zaja között, úgy egy utcányira tőle. Így hát nemcsak ő mászkál ilyen késő éjjel, gondolta. Bizonyos értelemben elrontotta az illúzióit… 
Befordult a sarkon, ment egy utcányit. A lépések, melyek együtt kopogtak az övéivel, szintén befordultak egy sarkon, mentek egy utcányit.
Tanner lépést váltott, csak hogy játsszon a ritmussal.
Egy háztömbnyire tőle valaki szintén lépést váltott.
Tanner homlokát kiverte a verejték, szíve a torkában kezdett dobogni. Megállt egy kirakaternyő alatt, rágyújtott. A kis láng bizonytalanul táncolt a kezében. A tenyerét nyirkosnak, nyálkásnak érezte.
Ha valaki szándékosan követi, akkor megvárja, amíg odaér; tud ő vigyázni magára. Ha pedig csak egy másik éjszakai járókelő, akkor megvárja, amíg elhal a hang…
Harminc másodperc.
Egy perc.
Öt perc.
Egy hang sem hallatszott, csak az erősödő szél, a zizegő levelek nesze. Tanner mosolyt kényszerített az arcára. Csak a képzelete játszott vele! Úgy viselkedett, mint egy kiskölyök, amikor eloson a temető mellett…
Továbbindult.
És mögötte újra felhangzott a lépések zaja! Valamivel gyorsabban! Ő is szaporázni kezdte a lépteit.
Akkor csapott le rá az érzés, amikor épp egy utcai lámpa alatt ment el, és kénytelen volt megkapaszkodni a lámpaoszlopban, nehogy elessen. Olyan volt, mintha leütötték volna, egy pillanatra kis híján elvesztette az eszméletét. Valami rángatta, szaggatta a tudatát, a személyiségének azt a lényegi részét, amely ő maga volt, visszaszorította az eldugott zugokba. Egy röpke pillanatig reménytelenül kicsinynek és tehetetlennek érezte magát, mint egy icipici törpe egy hatalmas teremben; mintha részeg lett volna, és a tudata mélyén valahol egy csepp józanság azt kérdezte volna, hogy miért beszél, miért viselkedik úgy, ahogy.
Gyorsan elmúlt az érzés; Tanner fölegyenesedett, most már nem félt az éjszakától és a lépésektől.
Lépések. Furcsa, hogy lépéseket vélt hallani. Nem lépkedett errefelé más, csak ő maga. Ő ment végig az utcán, a néptelen városon. Egyedül.
Egyedül…
Tudata kíváncsian vizsgálgatta a szót, és hirtelen eszébe ötlött, milyen találó. Egész életében egyedül volt. Egyedül a siralomnak ebben a völgyében, amelyet az emberek életnek hívtak. Egyedül a városok nyomorúságos nyüzsgésében.
Ez az ellenséges város… A házak, a bérkaszárnyák, az üzletek… mind sötéten, ellenségesen mered rá. Akárcsak a világ, az egész nagyvilág.
Befordult a következő sarkon, lassan elindult a park felé. Ott sötétlettek előtte a fák, a kanyargó ösvények, az alacsony, gunnyasztó dombocskák. Az utcai lámpák füzére hatalmas gyöngysorként húzódott át a dombokon. Jobbra pedig… a tó.
Verejtékezett. Reszketett a keze, a sós izzadság leszivárgott a homlokán, összegyűlt a szeme sarkában. Fájt a feje, hasogatóan fájt a feje, és valahol a lelke mélyén egy fogoly hang üvöltött: a tóhoz ne, a tóhoz ne, a tóhoz ne!
Az emberek közömbösek, gondolta. Az emberek sohasem törődnek egymással. Vele sem. Marge is csak mosolyog, kelleti magát, elszórakozik vele, de nem gondolja komolyan. És ugyanígy van mindenkivel, akit ismer. Egyetlen barátja sincs, senki, aki törődne vele…
Hogy is van az a közmondás? Az a sírfelirat? Élt, szenvedett, meghalt.
De ott van azért a tó. A gyönyörű szép tó. A hűvös, fekete, hullámzó tó, a hosszú betonmólók, melyek benyúlnak a barátságos vízbe, messzire, ahol a víz már bőven ellepi az embert. Csak pár lépés a fövenyes lejtőn, rá a betonmólóra…
A tóhoz ne!!!
William Tanner meg fog halni, gondolta, és érezte, hogy valami sós csorog le az arcán. A kis Willie Tanner, akinek a mamája meghalt nyolcéves korában, akármivel próbálkozott is az orvos. És akinek a papája meghalt egy repülőgép-szerencsétlenségben, egy afféle rettenetes katasztrófában, amelyet szinte előre megsejt az ember. “Nem kéne elutaznom, Willie. Valami rossz előérzetem van…”
És most anyus és apus és Santucci nagymama már biztos vár rá, és most majd jól megmutatja azoknak, akik nem törődtek vele soha…
Már csak néhány lépés a móló. A fekete víz, amely halkan, kis hullámokban paskolta a betont, ahogy egyre erősödött a szél. A zöldesfekete, barátságos víz. Már alig várja…
Megfordult, még egyszer visszanézett, arcán csorogtak a könnyek. Egy férfi állt a móló elejénél. Egy magas férfi, ballonkabátban, a derekán öv, a fején az arcába húzott, széles karimájú kalap. Arra várt, hogy ő megtegye a nagy, az utolsó lépést; és Willie nem akar csalódást okozni neki, igaz?
Nem, gondolta Tanner. Nem akar csalódást okozni a barátjának. A barátjának, aki majd értesíti a rendőrséget, hogy kihúzhassák a holttestét.
Visszafordult a víz felé. Olyan nyugodt, olyan békés.
- Hé, ember, ne tegye! Az istenért, ne ugorjon be!
Egy pillanatnyi zavarodottság, néma bosszúság, aztán valami kihúzódott az agyából, ahogy a víz lefolyik egy medencéből. Tanner hirtelen elgyengült, és térdre rogyott a mólon, hogy kis híján beleroskadt a vízbe. A keskeny betonsávon két férfi rohant felé. Katonák, abból a két autóból, amely a közeli sziklánál parkolt, ahonnan le lehetett látni a mólóra. A hozzájuk tartozó két lány a parton állt, a ködpermetet hordó szél rájuk tapasztotta ruhájukat.
A ballonkabátos férfialak eltűnt.
- Mi ütött magába, jóember?! Csak nem akart beugrani? Tannernek vacogott a foga. Úgy kellett partra segítem.
- Mondd meg, hol laksz, cimbora, hazaviszünk! Az éle azért nem olyan rettenetes. Jól kialszod magad…
- Ne haza… - motyogta Tanner. - Valami éjszakai vendéglőbe, ahol jó sokan vannak… nem akarok egyedül maradni.
Kitámogatták a partra. Milyen istentelenül elgyengülten gondolta. Hogy elszállt belőlem minden erő. És milyen szánalmasan félek…
Valami úgy játszott vele, mint egy egészen felsőbbrendű macska egy egészen ostoba egérrel. Úgy bántak vele, mint egy kétévessel. Valaki dróton rángatta, mint egy bábut, irányította a mozdulatait, a gondolatait!
Tanner erős ember volt, testileg és lelkileg is, de most úgy formálta valaki, mint a viaszt. Még egy pillanat, és öngyilkosságot követett volna el! - Egy ugrás a tóba, és kész…
Eltűnik a színről Tanner professzor. Eltűnik a kíváncsi Tanner professzor, a haditengerészeti kutatási téma vezetője, aki kiderített valamit, amit nem lett volna szabad. Eltűnik Tanner professzor, aki olyan helyzetben volt, ahol túl sokat megtudhatott.
Sűrűbben kezdett esni, hatalmas cseppek csapkodták mólót, apró lövedékként robbantak szét a tó vizén, áztatta a haját, hogy végül csíkokban tapadt a homlokára.
A katonák megzavarták a barátunkat, gondolta. Valószínűleg el tudott volna bánni velük, de váratlanul bukkanta fel, és a jelek szerint időbe telik, amíg átveszi az uralmat egy ember agyán. Így hát megúsztam. De ezzel legalább megvan a válasz a kérdésre, amelyet Marge vetett föl még az éjjel. A barátunk igenis fenyegető veszedelem, és nem mindenható! Egyetlen képessége van. Egyetlen egyszeri iszonytató képessége.
Kényszeríteni tudja az embereket, hogy azt tegyék, amit ő akar.
Tanner megborzongott, émelygés fogta el. Az éjszakába még mindig gyilkos indulat érzett; és valahol a városba egy szörnyeteg járt-kelt szabadon.

Harmadik Fejezet

A két katona elvitte egy egész éjjel nyitva tartó étterembe megittak vele egy csésze kávét, aztán otthagyták. Tanner amikor egyedül maradt, megkaparintotta a vasárnapi újságot, amelyet otthagyott valaki, és elolvasta az utolsó betűit még az álláshirdetéseket is. Aztán újabb kávét rendelt, és elszántan igyekezett leküzdeni az idegességét. Valahányszor bejött valaki, riadtan tekintett föl. Amikor végre elkezdődött az új nap, elment a katolikus templomba, és végigült minden misét; semmit sem hallott a szertartásokból, csak élvezte a többiek jelenlétét maga körük a padokban. Ebéd után elment egy moziba, és megnézett egy két filmből áll műsort. Kétszer.
Az emberek között biztonságban érezte magát, nem mert eltávolodni tőlük. Már előre félt az estétől, amikor az utcák elnéptelenednek, és egyedül kell majd hazamennie. Megint beülhetne egy moziba, gondolta - esetleg egy éjszakai non-stop műsorra. De éjféltájra az emberek nagy része haza menne, és egy kongó mozi nézőtere semmivel sem jobb mint a néptelen utca.
Végül visszament az északi negyedbe, egy ismerős gyógyszerészhez, és kicsalt belőle egy kis doboz altatót. Lehet, hogy éppenséggel nem az alvás a veszélyes, hanem az ébrenlét…?
Este hatig kóborolt a zsúfolt utcákon, aztán anélkül, hogy tudatosan átgondolta volna, megkereste azt a vasárnap éjjel is nyitva tartó kis olasz éttermet, amely a tanszéki nőtlen oktatóknak volt a törzshelye.
Még mindig nem hívta fel Olsont. Még nem tudta annyira összeszedni a bátorságát.
Tanner amúgy nem volt ijedős, de ezúttal annyira megrémült, hogy szinte testi rosszullét környékezte tőle. Iszonyú érzés, hogy ne legyen a maga ura többé, hogy használják, hogy valaki jószerivel felhúzza, mint egy ócska kesztyűt…
Hirtelen észrevette Eddy DeFalcót; egyedül ült az egyik bokszban. Tanner gyorsan vissza akart húzódni. Eddy nagyon is kézenfekvő, nagyon is logikus jelölt lett volna az éjszakai settenkedő alak szerepére.
- Hahó, Bill, ne légy udvariatlan, gyere csak ide!
Az étteremben meglehetősen sokan ültek, és Tannernak valahogy az volt az érzése, hogy ha sokan vannak körülötte, nem kell félnie. Merev léptekkel odament, leült.
DeFalco épp egy vastag szelet olasz kenyeret vajazott meg.
- Mi van, megváltoztatod az étkezési szokásaidat? Eddig sohasem ettél spagettit vasárnap este…
Nem vagyok jó színész, gondolta Tanner. Vajon látszik rajtam a gyanakvás? Természetesen kell viselkednem!
- Most sem eszem. Csak kávét fogok kérni. DeFalco szeme összeszűkült.
- Falfehér vagy, Billy! Jól érzed magad?
Nem, Eddy, egyáltalán nem. És talán te tudod is, miért…
- Azt hiszem, egy kicsit ideges vagyok.
DeFalco megértő arcot vágott.
- Mindenki ideges. Senki sem tudja előre biztosan, hogy csak különös véletlen volt, vagy mi.
Tanner furcsa zavarodottságot érzett, mintha ketten kétféléről beszélnének.
- Istenemre mondom, bánom, hogy ott voltam tegnap azon az ülésen - mondta óvatosan.
- Gondolod, hogy van, aki örül neki? Én sem vagyok boldog tőle, hogy jelen voltam.
Tanner nem tudott nem beszélni a dologról, akár DeFalcónak is, aki pedig talán eleve tudja az összes választ. Olyan volt az egész, mintha minduntalan figyelmeztetné magát, hogy nem szabad egy bizonyos szót használnia, aztán egyre fokozódna benne a feszültség, hogy végül ki kelljen mondania. És Eddy talán elejt valamit, ami útbaigazítást adhat…
- Ed, te tulajdonképpen hogyan érzel iránta?
- Hogyhogy?
- Neheztelsz rá? Gyűlölöd?
- Ugyan, nagyon jól tudod, hogy azt érzem majd iránta, amit akar! - DeFalco nagy műgonddal felcsavart a villájára egy kupac spagettit. - Ha módom lesz rá, gondolom, nem fogok rokonszenvezni vele. Sőt alighanem szívből utálni fogom.
- Miért?
- Mondd, mennyire ismersz te engem?
Edward Marconi DeFalco, gondolta Tanner. Sűrű, fekete haj, kiálló pofacsont, telt, érzéki száj. Bronzbarna bőr, atletikus termet, amely csak egy kicsit kezd húsosodni, ahogy a sportolók szoktak idősebb korukban. A "duruzsoló bariton", világosszürke nadrágban és sötét klubzakóban. Nagyon sok férfinak első pillantásra ellenszenves volt, és azoknak a nőknek is, akik szerint túl “csinos" volt ahhoz, hogy férfias legyen, aztán elkövették azt a hibát, hogy lehetőséget adtak rá, hogy bebizonyítsa…
- Az ember soha nem ismer senkit igazán, Ed.
- Akkor elmondok neked valamit. Mindazért, aki most vagyok, keményen meg kellett dolgoznom.
- Mindenkinek… DeFalco fölemelte a kezét.
- Nem úgy értem. Aki most vagyok, azon a személyiségemet értem. Tudom, milyen nehéz akár csak definiálni is a szót. Az ember modorosságai, a viselkedésmódja, a kis arckifejezései, a gesztusai - mindaz, amiből összeáll az a valaki, akire a többiek emlékeznek. Mint amikor két srác árul pattogatott kukoricát kinn a meccsen. Az egyiknek kész aranybánya, a másik fél tucatot sem bír eladni. Hol a különbség? Csakis a személyiségükben!
Eltolta maga elől a tányért, a szalvétájával megtörölte a száját.
- Én céltudatosan állítom elő a személyiségemet. Nem tréfálok! Gondosan tanulmányozom, mi az, amit az emberek szeretnek a többi emberen, és igyekeztem kialakítani ugyanazokat a vonásokat. A fenébe is, annak idején még tükör előtt is gyakoroltam, hogyan legyek megnyerő viselkedésű! És ha ettől képmutató leszek, akinek egy szava, egy mozdulata sem őszinte, hát vállalom. Pedig csak tudatosan csináltam azt, amit minden kamasz csinál öntudatlanul.
Aztán megismerkedtem egy férfival, aki valóban egyéniség volt. Életemben nem láttam olyan vibrálóan érdekes embert - a kisujjában több élet volt, mint énbennem tetőtől talpig! - Egy pillanatra elhallgatott, tétovázott. - Ne érts félre. Már kilencéves koromban a lányok után futkostam… De hogy folytassam, jó cimborák lettünk, sokat voltam vele és tudod, egy szép napon mire eszméltem? Hogy már nem voltam Eddy DeFalco! Az a másik ember voltam, a legutolsó kis modorosságig, még a szavakat is úgy ejtettem, ahogy ő! Az egyénisége egyszerűen lehengerelt, nem voltam más, csak jói sikerült másolat.
Lassan, aprólékosan cukrot tett a kávéjába, megkavargatta. Halk volt a hangja.
- Amikor rájöttem, meggyűlöltem érte. De nap mint nap láthatod ugyanezt a filmcsillagok, a sportolók körül. Az emberek rajonganak érfák, utánozzák őket. Az emberek azt akarják, hogy hatalmába kerítse őket egy másik egyéniség. Hát most képzeld el, milyen lenne a világ, ha beleszabadulna a te felsőbbrendű embered!
Tanner szótlanul ült, érezte, hogy fokozódik benne megint a rettegés. Kisebb mértékben, de pontosan ugyanezt érezte ő is ott, a mólón. Legázolták, lehengerelték, csak eszköze volt egy másik személyiségnek. DeFalco tökéletesen le tudta írni…
A másik felhajtotta a kávéját, és elfintorodott.
- Az emberek akkor egy kaptafára készülnének. Isten látja lelkemet, időnként nem tartom sokra az emberfajt, de ölni lennék képes, hogy elkerüljük ezt a sorsot…
Tanner fürkészően szemügyre vette.
- Hajlandó lennél megölni, ha megmondanám, ki az? DeFalco rámeredt, és Tanner érezte, hogy mindjárt elkezd vacogni a foga. Megragadta az asztal lapját, nehogy reszkessen a keze, ahogy belenézett a csillogó, barna szempárba, a sötét, komor arcba.
És a maszk mögött…? - Ezek szerint tudod.
- Azt hiszem, John Olson tudja. Azt hiszem, ezért volt halálra rémülve tegnap délelőtt.
DeFalco kifejezéstelen arccal nézett rá.
- Tehát nincs más dolgunk, mint megkérdezni Johnt? Erre akarsz kilyukadni?
- Pontosan. Ennyi az egész.
- Nem találkoztál Magige-val vagy Petey-vel? Egyáltalán senkivel sem találkoztál ma, igaz?
- Nemigen mászkáltam…
- Nos, John Olsont már nem fogod tudni megkérdezni. Sem ma, sem holnap, sem máskor.
Tanner érezte, mi következik. - Miért nem?
DeFalco hangja kifejezéstelen volt.
- Mert John hajnali háromkor meghalt.

Negyedik Fejezet

Vasárnap korán este, amikor még jártak emberek az utcán, beállított az YMCA-be, a Keresztyén Ifjak Egyesületének szállójába.
Az éjjeli portás rideg volt és kissé elutasító.
- Nem tudom, uram… Általában nem szoktunk szobát kiadni poggyász nélküli vendégeknek.
- Csak egy éjszakára. Én… nekem nincs hová mennem!
A másik kissé felvonta a szemöldökét, és Tanner kitalálta, mire gondod. Megpróbálhatná megvesztegetni, futott át rajta, de nem volt olcsó mulatság, és különben is olyan benyomást tett, mint aki azonnal rendőrért kiáltana.
- A feleségem… - mondta szégyenlős képpel. - Összevesztünk, és tudja, mi van… Kizárt. Semmi kedvem rendőrt hívni, hogy rólunk beszéljen az egész szomszédság. Reggelre biztosan megjön az esze, csak most…
A portás egy pillanatig fürkészően nézte, aztán beadta a derekát. Odaadott egy cédulát Tannernek, hogy töltse ki, majd levett egy kulcsot a háta mögött levő állványról.
- Hatodik emelet. Fürdőszoba a folyosó végén, telefon a lépcsőnél.
Tanner fölment a liften, és végigbaktatott az üres folyosón a szobájához. Bement, bezárta az ajtót, és befeszített egy széket a kilincs alá. Aztán lekapcsolta a villanyt, és megállt az ablak közelében, kilesett az utcára. Néhány párocska bandukolt a járdán, két-három vevő volt a sarki élelmiszerüzletben. De senki sem lapult meg szemközt az árnyékban. Senki sem figyelte az ablakát holmi várakozó autóból.
Kinyitotta az altatós dobozt, kivett egy tablettát. Eljátszadozott vele, tépelődött, hogy bevegye-e. Holtfáradt volt, de annyi minden nyomasztotta, hogy altató nélkül képtelen lett volna elaludni. Aztán eszébe ötlött, hogy álmában talán könnyű prédája lesz annak a könyörtelen erőnek, amely az előző éjjel kis híján a tóba küldte.
De senki sem tudja, hogy itt húzta meg magát, igaz? Szerencsejáték, gondolta. Ha otthon keresik, és rájönnek, - hogy nincs ott, nem lesz fáradság a nyomára jutni. Másfelől viszont egy éjszakát már alvás nélkül töltött, az idegkimerülés határán járt. Még egy éjszakát nem bírna ki. Bevette az altatót.
Amikor reggel felébredt, majd széthasadt a feje, úgy fájt, és ködösen emlékezett valami lidérces álomra a tóról.
De nem ez volt a lényeges, hanem az, hogy még élt. Beleállt a félsz, nem akaródzott visszamenni az egyetemre. De órái voltak, meg kellett keresnie a kenyerét, és így fényes nappal a bátorsága is mintha kissé erőre kapott volna. Nem akarta megadni magát a benne lapuló félelemnek.
Ugyanazok a szürke, gótikus épületek álltak ott, ugyanaz a satnya repkény kúszott fel rájuk, de valahogy mégis más volt az egyetem. Könnyű volt megtalálni az okát: a diákok viselkedése változott meg. A halkan pusmogó fiúk-lányok kis csoportjai elhallgattak, csillogó szemmel, kíváncsian bámultak rá, ahogy elment mellettük. Amikor pár lépést távolodott, megint megindult a sutyorgás, és Tanner tudta, hogy felidéznek mindent, amit valaha is John Olsonnak vagy John Olsonról mondott.
Akár tetszett, akár nem, John Olsont koloncként kell majd a nyakában hordania, mint a vén tengerésznek az albatroszt. Olson az ő bizottságának volt a tagja, Olson körülbelül egykorú volt vele, tehát természetesen feltételezik, hogy jól kiismerte Olsont!
És itt volt az egyik bökkenő. Szinte alig ismerte Olsont! Petey az íróasztalnál ült a harmadik emeleti, aprócska irodájában, és mereven kibámult az ablakon. A kezét összekulcsolta az ölében, az arcát mintha gránitból faragták volna. A haját még a szokásosnál is feszesebb kontyba húzta hátra. Magas nyakú, hosszú ujjú, merev gallérú fekete ruhát viselt. Semmi színes nem volt rajta, csak két rózsaszín műanyag fésű a hajában, de attól a többi még zordabbnak rémlett.
A gyászba öltözött Petey, gondolta magában Tanner, tíz évvel idősebbnek látszik a koránál.
- Nem kellett volna bejönnöd, Petey.
- Mi mást csinálhattam volna? - A hangja gépies volt, kimért, hangsúlytalan. - Semmi dolgom nem volt sem otthon, sem Van Zandtéknál. Legalábbis a rendőrök ezt mondták. Úgyhogy bejöttem.
Tanner arra gondolt, hogy vajon mit láthat maga előtt Petey, ahogy így kibámul az ablakon. Nem a tájat, abban bizonyos.
- Bárcsak eszembe jutna valami bölcs és együttérző megjegyzés, Petey. Sajnos, csak annyit tudok mondani, hogy őszinte részvétem.
- Az a baj - mondta vontatottan Petey -, hogy az emberek nem akkor viselkednek részvétteljesen egymással, amikor még életben vannak.
Tanner kínosan érezte magát.
- Nem ismertem igazán jól Johnt.
 - Senki sem ismerte igazán.
- Hogy történt? A rendőrség nyomon van már? A lány visszafordult az ablaktól.
- Miféle nyomon?
- Annak a nyomán, aki megölte a bátyádat - mondta Tanner, és merően figyelte Petey arcát.
A grániton mintha repedések támadtak volna. - Ki mondta, hogy Johnt megölték?
Lehet, hogy tíz perc beszélgetés után jövünk rá, hogy mindketten másról beszélünk, gondolta a férfi. De ezúttal nem szabad, hogy így legyen. Egy és ugyanazon dologról kell beszélnünk…
Arról, hogy ki ölte meg John Olsont. - Mondd el, mi történt, Petey!
A lány megnyalta az ajkát.
- Én sem tudok sokat. Susan Van Zandt találta meg Johnt - a tetemet - reggel hétkor. John az este beállította az ébresztőórát, hogy el tudjon menni a misére, és reggel az óra egyre szólt, sem hallgatott el, úgyhogy Susan odament, és bezörgetett az ajtaján. Amikor nem kapott választ, bement a saját kulcsával…
Beszéd közben Petey egy gyűrött zsebkendőt szorongatott, facsargatott, hogy Tanner már-már azt hitte, szétszaggatja. Vékony, kemény, inas ujjai voltak.
- John az asztatnál ült, éppen levelet írt, amikor… már nem tudta befejezni. Előreesett a székből, ráborult az asztalra. Később a rendőrség azt mondta, hogy már négy órája halott volt, hogy hajnali háromkor halt meg.
- Hagyd abba, Petey! Ne haragudj, hogy ilyet kérdeztem. - A nyomozó azt mondta, hogy dulakodásnak semmi nyoma - folytatta a lány száraz szemmel, ijesztő önfegyelemmel. Johnt nem lőtték le, nem szúrták le, nem ütötték le; nem fojtották meg, egyszerűen csak…
- Petey, van valami barátnőd, aki otthon van ilyenkor? A fakó, merev arc szó nélkül bólintott.
- Vegyél ki szabadnapot, és menj el hozzá. Akkor gyere csak vissza, amikor már összeszedted magad. A jövő héten vagy két hét múlva…
Miután a lány elment, Tanner odalépett az ablakhoz, és kibámult rajta, megpróbálta valahogy visszanyerni az arányérzékét. Ott volt három emelettel lejjebb a zöld pázsit, a repkény felkúszott a kicsorbult téglákon, és körbefutotta az egy szem ablakot, egy apró, szorgos pók hálót szőtt a bal felső szögletben. Két légy zümmögött sóvárogva az üveg túloldalán: a nyár első jele. A közeli fáról egy mókus szitkozódott, lent a füvön elnyújtózott egy diák, szemlátomást száműzte álmos gondolataiból Chaucer és Shakespeare világát.
Senki sem figyelte az épületet. Egy lélek sem.
Készített magának egy csésze tűzforró feketét, aztán bement a tanterembe, és előadást tartott az egyszeriben roppant éber hallgatóságnak, amelyet sokkal jobban érdekelt John Olson halála, mint az antropológia. Tanner nyersen elhárított minden Olsonra vonatkozó kérdést, aztán elengedte az osztályt, és lement ebédelni.
Kora délután pedig benézett Susan Van Zandt.
A ház, amelyben John Olson meghalt, régimódi, fehér faburkolatú épület volt, a századforduló táján emelhették. A feltűnő házat egy volt hallgatója hagyatékaként kapta meg az egyetem, és rögtön szolgálati lakást csinált belőle. Hatalmas saroktelken állt, távot az úttól. A bejárathoz vezető út mellett két tölgyfa őrködött, az oldalfalakat élő sövény szegélyezte. A bokrok fakózöld levelein jól látszottak a kis fehér festékpelyhek, amelyek az esős időszakban porlottak le a ház faburkolatáról.
Odabenn a ház valahogy befejezetlennek látszott. Egy falat annak idején kivertek a nappali és az ebédlő között, s az így létrejött nagy szoba óriási volt a benne levő kevés bútorhoz képest. A megviselt tölgyfa padló kilátszott a virágmintás szőnyeg szélénél; a nagy szőnyeg sem volt elég nagy. Épp csak beért az ablak melletti, megroggyant kanapé lába alá, épp csak elért a kandalló elé, amelyet fehérre festett valaki abbéli igyekezetében, hogy modern jelleget adjon neki. A kanapé előtt fekete tölgy dohányzóasztal terpeszkedett, félig elborították a szamárfüles képeslapok meg egy nagy, négyszögletes hamutartó, melyet kiürítettek ugyan, de nem mostak ki, úgyhogy finom, szürke hamukéreg tapadt az aljára.
A negyedik falnál egy íróasztal állt, előtte egyenes támlájú faszék, rajta horgolt ülőpárna: kék alapon rózsák. Az íróasztal mellett, a falon bádogburkolatú villanykályha, melyről foltokban hiányzott már a zöld festék. Egy kis nyeles kávésedényben víz poshadt a tetején.
Otthonos, rendetlen szoba volt, amely valahogy ínagára Susan Van Zandtra emlékeztette Tannert.
Susan engedte be, kötelességszerűen rámosolygott, aztán lustán visszahuppant a kanapéra. Még mindig fürdőköpenyben volt, és Tanner tudta, hogy a kandallópárkány biztosan poros, a konyhában ott a mosatlan, a frizsider tele a lassan megromló maradékokkal. A nő sűrű, barna haja kissé kócos volt, szeme alatt mintha halvány karikák látszottak volna. Valamikor karcsú és vonzó volt, gondolta a férfi, de a házasság után szükségtelen gyorsasággal középkorú asszonnyá változott, s hagyta, hogy az anyaság rányomja bélyegét. De nem bánta egyiket sem.
- Azt hiszem, John mindig is itt lakott - mondta a nő idegesen. - A gondnokság egyből ideküldte, amikor megjelent az egyetemen. Azt hiszem, itt mindig jól is érezte magát… - Körbeintett a szobában. - Kényelmes itt, meg aztán volt saját kulcsa; akkor jött, akkor ment, amikor kedve tartotta.
- Sokszor elment? - kérdezte Tanner. - Voltak barátai, akikkel eljárt mulatozni vagy ilyesmi…?
- Nem, nemigen voltak barátai.
Tanner pipára gyújtott, pár pillanatig eljátszott a gyufával, mielőtt beledobta a hamutartóba.
- hegnap éjszaka… meglátogatta valaki korábban, estefelé? Olyasvalaki, aki esetleg későig itt is maradhatott volna nála?
- Nem, nem emlékszem ilyesmire. Elment sétálni, aztán amikor hazajött, szólt Haroldnak meg nekem, hogy fáradt, olvasgat még egy kicsit, és megír egy-két levelet.
- Sue… - férfi habozott, nem tudta, hogyan fogalmazza meg. - Tudomásod szerint volt itt az egyetemen Olsonnak olyan ellensége, aki képes lett volna megölni?
A vastag szemhéjú szem nagyra nyílt.
- Ugyan! Johnt nem ölték meg! A rendőrség azt mondta, hogy semmi nyoma nem volt dulakodásnak. Éppen levelet írt, amikor… amikor megtörtént.
- Megnézhetem a szobát?
A nő szorosabbra húzta a derekán a fakó fürdőköpenyt, és fölvezette Tannert az emeletre. Olson szobája a fürdőszoba szomszédságában volt. Susan elővette a kulcsot, és kinyitotta az ajtót.
- Nem tudom, miért tartom bezárva, de a rendőrség azt mondta, hogy ne nyúljak semmihez, és azt hiszem, így a legbiztosabb… - Hirtelen elbizonytalanodott a hangja. Nem is tudom, helyes-e, hogy beengedlek.
- Ne aggódj, Sue, nem nyúlok semmihez.
A nő kinyitotta az ajtót, Tanner bement. Az ablakok zárva voltak, enyhén dohosnak érezte a levegőt. A kifakult függönyökön át betűzött a nap, megvilágította a lenti szőnyeg kicsiny mását és egy kis kék ágyelőt. Az ágy gondosan be volt vetve, a rózsaszínű, rojtos bársonyon egyetlen ránc sem látszott.
- Te vetetted be az ágyat?
- Nem. Nyilván John nem is feküdt le. - Hány óra tájt ért haza?
- Egyórányival azután, hogy te telefonáltál. Úgy éjféltájt. Van és én a tévét néztük.
John Olson éjfélkor jött haza, és háromkor halt meg, gondolkodott magában Tanner. Három órán át itt ült a szobában - és mit csinált? Aztán fölvette a fürdőköpenyét, és leült megírni a levelet. Kinek? És miről?
Egyvalami azonban szinte bizonyos volt: Vant kihúzhatja a gyanúsítottak listájáról. Olson aligha élt volna vele egy fedél alatt, ha Van…
Illetve… A szemináriumi szobában Van Zandt sasszemmel figyelte Olsont. Azt leste, nem jár-e el Olson szája? Nem leplezi-e le…?
Az órájára pillantott, és kissé megkönnyebbült. Van Zandtnak egész délután előadásai voltak; nem fog mostanában hazajönni.
- Itt van még a levél, Sue?
- Nem, elvitte az a rendőr hadnagy, aki itt járt. Én… én még csak nem is láttam.
A férfi megint körülnézett a szobában. Egy kis tölgyfa fiókos szekrény, rajta egy poros kendő. Az ablak mellett az íróasztal, távolabb egy félig nyitott ajtajú ruhásszekrény, kilátszott belőle egy lógó, szürke öltöny; egy szürke felöltő, néhány aprómintás, jellegtelen nyakkendő.
Az íróasztal fölött egy kék takaró volt a falra szegezve. A közepén nagy, aranysárga K betű, ráhímezve kisebb, kék betűkkel: “Kosárlabda".
Ez nem illett a képbe.
- Nem is tudtam, hogy John komolyan sportolt! Nem olyan alkatnak látszott.
- Szerintem sem. Sohasem beszélt a sportról, és mintha nem is érdekelte volna egy cseppet sem.
- Mégis megkapta ezt. Iskolai sportelismerés, igaz? Susan az ablaknál állt, kinézett a hátsó udvarra. Nézi, ahogy a két fia odakinn játszik, gondolta a férfi. John Olson emléke máris halványulni kezdett Susan életének igazán fontos mozzanatai mellett…
- Az. Valahogy nem illik össze, ugye? - kérdezte a nő szórakozottan.
Tanner odalépett az íróasztalhoz. Dísztelen, egyszerű bútordarab volt, sötét pácolású, majdnem fekete. A tetején egy fénykép vonta magára a figyelmét: Olson és Petey egy tanszéki kiránduláson, kora tavasszal. Petey, mint rendesen, ezúttal is kissé túl keresetten volt felöltözve ahhoz képest, hogy kirándulásra indult. De legalább mosolygott, méghozzá szemmel láthatóan őszinte mosollyal.
A bátyja nem mosolygott, De hát John Olsont sohasem láttam mosolyogni, gondolta Tanner. Pufók, komoly arc, a magas homlokba hulló csapzott, szőke haj. Enyhén görnyedt tartás, és még a fényképről is meg lehetett állapítani, hogy a teste fehér és puha a sporting alatt. John alighanem félt tőle, hogy leég a napon, gondolta a férfi, és látszott rajta, hogy nemsokára jól leteremteni a húgát, amiért elrángatta magával a kirándulásra.
- Mennyit tudsz róla, Sue? A múltjáról, a családjáról?
 A nő kelletlenül elfordult az ablaktól. Ahogy odalépett a székhez, a fürdőköpeny csapkodta a combját, papucsa halkan klaffogott.
- Adj egy cigarettát, Bill! - A férfi megkínálta, Susan rágyújtott. - Valami dél-dakotai kisvárosba való volt. Brocktonba, ha jól emlékszem. Parasztok voltak a szülei. Ott élt tizennyolc éves koráig, amíg elment egyetemre.
- Ettől nem lettem okosabb. A nő széttárta a karját.
- Ez minden, amit tudok. Nemigen szokott beszélni magáról.
- Nagyon elutasító volt a viselkedése. Mit gondolsz, miért?
Susan lehunyta a szemét, és összeráncolta a homlokát, mintha az emlékezés nehéz feladat tett volna, amelyre nem volt egészen felkészülve.
- Ki tudja? Szerintem lehet, hogy fiatalkorában valaki nagy fájdalmat okozott neki. Mindig olyan benyomást tett, mintha legfeljebb egyetlen érzelem lakott volna benne, a gyűlölet az életének valami régi, otthoni szereplője iránt…
- Előfordult valaha, hogy hosszabban beszélt róla?
- Mondtam már, hogy egyáltalán nem beszélt magáról. - Tudsz még valamit?
- Semmi sem indította meg - mondta hosszú hallgatás után a nő. - Mások gondjai egyáltalán nem érdekelték, valószínűleg azért, mert annyira elmerült a sajátjaiban. Tulajdonképpen… rideg volt… és nem volt humorérzéke. És azt hiszem, félt…
- Nem tudod, mitől?
- Nem is annyira mitől, hanem kitől! Valami konkrét személytől, de csak ennyit tudok. Talán ugyanattól a földijétől, akit úgy gyűlölt. De persze lehet, hogy ebben is rosszul kombinálok.
Tanner megint körülnézeti a szobában. Poros kis szoba. Ágy, fiókos szekrény, ruhásszekrény, könyvespolc, a polcok tele szakkönyvekkel. Ha az ember egy napra elmegy innen, és hagyja, hogy leülepedjen a por, azt hihetné, évek óta lakatlanul áll a szoba.
- Szerinted John afféle könyvmoly értelmiségi volt?
- Igen is, nem is. A pszichológia érdekelte, de hát az volt a szakmája. De abban is inkább a szokatlan dolgok. A hipnózis meg effélék… - Megint odalépett az ablakhoz, kezét lassan végighúzta a függönyön. - Kár, hogy meghalt.
Ezt kell mondania, futott át Tanneren. De remélte, hogy amikor ő meghal, ugyanezt a mondatot több érzéssel mondják majd el róla.
Odalenn megszólalt a csengő; Susan elfordult az ablaktól, és elindult kifelé.
- A nyomozó lesz. Azt mondta, ma visszajön.
Crawford hadnagy középkorú férfi volt. Barátságos arcából fakókék szempár pislogott kifelé, a haja már őszülni kezdett a halántékán. Puhakalapot viselt, kissé kopottas kék öltönyt, amely már kinyúlt egy kicsit a derekán, ahol feszült rajta. Zaklatott, sikertelen kis üzletemberre emlékeztetett.
Tanner bemutatkozott. Crawford morgott valamit, helyet keresett a kalapjának a fiókos szekrényen, aztán úgy ereszkedett bele az íróasztal előtti, egyenes hátú székbe, mint aki egy kád forró vízbe telepszik bele.
- Mrs. Van Zandt már mondta, hogy maga itt van, Tanner. Helyes asszony, nem?
- Az - mondta kurtán Tanner.
- Nem mondom, hogy a legjobb háziasszony, de gondolom, nem tanították meg rá lánykorában. - Hátrabillentette a széket, körülnézett a szobában, aztán újra Tanner-re szegezte a tekintetét. - Maga jól ismerte John Olsont, ugye?
- Nem éppen. A húga a titkárnőm. John tagja volt a bizottságomnak. Ettől eltekintve azonban szinte egyáltalán nem ismertem.
- Vagyis valószínűleg nem nagyon kedvelte. Ahogy elnézem, mások sem.
- Ezt nem mondtam, hadnagy.
- Nem is kell mondania. Ha valaki annyi emberrel beszélget, mint én, akkor egy idő múlva már érzi az alapállásokat. Olson egy nulla volt. Senki sem szerette igazán, senki sem tartotta igazán sokra, senki sem sajnálja igazán, hogy meghalt. - A zsebéből kivett egy szivart, és a zsebkésével gyorsan levágta a végét. - Naponta találkozunk ilyenekkel. Rendszerint benn a városban, rendszerint egy albérleti szobában. A rokonok messze, az isten háta mögött élnek, barátaik nincsenek, temetés államköltségen. - Keserűség csengett a hangjában. - Meglepődne, ha látná, mennyire nem törődnek egymással az emberek, professzor.
Crawford előrehajolt a széken.
- És az a bizottság, amelyiknek a tagja volt? Mivel foglalkozott?
- Kutatással, a haditengerészetnek. Bizalmas munka, de pár szót mondhatok róla. Azt vizsgáltuk, hogy az emberek hogy tűrik a harci körülményeket. Mit bírnak ki és meddig. Ilyesmit.
A hadnagy eltöprengett a hallottakon, aztán összehúzott szemmel Tanneve nézett. - Azt akarja tudni, hogyan halt meg, ugye? Azért várt itt?
Tanner uralkodni próbált a hangján, hogy ne érezzék belőle a feszültség.
- Igen. Tudni szeretném, hogy halt meg.
- A húga valószínűleg mindent elmondott, amit tudunk. Külsérelmi nyom nincs, főtt vagy szúrt seb nincs. Vér sincs.
Küzdelemnek semmi nyoma, véraláfutás sehol, tűszúrás nyoma sehol. Van Zandt szerint nem volt látogatója és az ablakokat sem feszítette ki senki.
- Van valami elképzelése?
- Elképzelésem? Az én munkámban az a szép, hogy mindig mindenki tele van elképzelésekkel! Énszerintem önként távozott az élők sorából. Nem lehet tudni, amíg nem kapjuk meg a boncolás eredményét, de a jelek szerint méreg. - Kivette a szájából a szivart, elgondolkodva szemügyre vette az összerágott végét. - Látta valaha az olyan ember arckifejezését, aki méregtől hal meg? Ha egyszer látja, nem felejti el. Viszonylag sokáig haldokolnak, és minden pillanatát érzik. Meglátszik az arcukon. - Vállat vont. - Ezzel az elképzeléssel csak az a bökkenő, hogy sehol se találjuk az üveget vagy a dobozt, amiben a méreg volt.
- Nem hiszem, hogy mérget vett volna be - mondta Tanner.
- Miért nem? Nem szerette senki, nem voltak barátai, sem barátnői, és amennyire meg lehet állapítani, nem nagyon élvezte az életet. Napról napra találkozunk ezzel. Rásandított Tannerre. - Magának biztosan megvan a saját elképzelése. Mint mindenkinek…
- Szerintem megölték - mondta lassan Tanner. Crawford érdeklődő arcot vágott.
- Milyen indítékkal? Pénzért? Szerelemből? Bosszúból? Az emberek rendszerint valamilyen okkal ölik meg a másikat.
Volt rá ok bőven, gondolta Tanner. Elmondjam, miről van itt szó, hadnagy?
- Akkor is azt hiszem, megölték.
- Joga van hozzá, professzor úr. De a maga helyében nem volnék olyan biztos benne. A dolgok mostani állásánál csak egyvalaki lehet biztos benne, hogy Olsont megölték, az pedig a gyilkos maga.
- Mindenkinek eszébe juthat a gyilkosság, hadnagy. Manapság ez a kézenfekvő gondolat.
- Egen; ami azt illeti, ez igaz. - Crawford elővette az irattárcáját, és módszeresen átfésülte a számlákat, igazolványokat. Megnyálazta az ujját, és előhúzott egy kis, fehér kartonlapot. - Ezt az íróasztal lapjára ragasztva találtam. Leszedtem, és magamhoz vettem. Nem tudom, mit gondoljak róla.
Odaadta a papírt. Olson kézírásával ez állt rajta:
“Az ember nem más, mint kötél az állat és a felsőbbrendű ember között - kötél, amely szakadék fölött feszül. Az embert az teszi naggyá, hogy híd, nem pedig cél…”
Alatta az aláírás. Adam Hart. Tanner elolvasta, visszaadta.
- Nem értem - mondta. - Ez egy Nietzsche-idézet. Crawford halványan elmosolyodott.
- Ezt mondta a kislány is a könyvtárban. És Adam Hart… hallott már róla, professzor úr?
- Nem, most hallom először ezt a nevet.
- Igen…? - Crawford elgondolkodva kinézett az ablakon, és Tanner megdöbbenéssel észlelte, hogy a másik nem hisz neki. - Ez valahogy meglepetés nekem, professzor úr. Meglepetés bizony! - Megint átnyálazta a tárcáját. - Tudja, nagyon megörültem, amikor itt találtam magát. Később a nap folyamán amúgy is föl kellett volna keresnem. Hivatalos minőségben. Tudja, Olson éppen levelet írt, amikor meghalt… írás közben érte a halál. - Egy pillanatra elhallgatott. - Magának szólt a levél, professzor úr.
Odanyújtott egy összehajtogatott, kék színű levélpapírt. Tanner széthajtogatta. A jobb alsó sarka gyűrött volt, mintha valaki belemarkolt volna. Csak a dátum volt rajta, a megszólítás és egyetlen sor, amely megszakadt:
“Kedves Tanner professzor!
Mindent el akarok mondani Adam Hartról…”

Ötödik Fejezet

Tanner késő délután ment haza, és egy teljesen feldúlt lakás fogadta. Amíg nem volt otthon, valaki átkutatta. A házmester nem emlékezett semmire, pedig az ő közreműködése nélkül emberfia be nem juthatott volna. És ezt az embert nem vesztegették meg, hogy felejtse el a dolgot, gondolta Tanner. Valóban nem emlékezett!
A következő három éjszaka nyomasztó volt. A holmija jó részét összecsomagolta, és egy bőröndből élt, minden este más szállodában szállt meg, és senkinek sem mondta meg, hol. Nem volt senki sem, akiben megbízhatott volna.
Esténként bezárta az ajtót, agyagot tömött a kulcslyukba, rátolta a reteszt is, hogy ne egykönnyen lehessen bemenni. Aztán behúzta a függönyt, letelepedett a sötétben, és kilesett a függöny mögül az utcára vagy az udvarra, leste, hogy feltűnik-e az Ellenség. Az ölében tartotta katonai revolverét, és remélte, hogy alkalma nyílik majd használni.
Dávid és Góliát, gondolta keserűen, csak nekem még annyi esélyem sincs. Rendszerint egy óra hosszat lesett kifelé, aztán bevett egy altatót, és leroskadt az ágyra, nem veszkődött vele, hogy megvesse. Mielőtt álomba zuhant, többnyire néhány lidércnyomásos percig az kavargott a fejében, hogy vajon mi tesz az Ellenség következő lépése. Nem sokáig kellett várnia rá…
Csütörtökön délelőtt kezdett széthullani körülötte a világ. Az íróasztalánál ült, az aznapi előadásaira készülgetett, amikor belépett Crawford hadnagy, és belevetette magát Petey forgószékébe. Megviseltnek látszott; hatalmas foltokban rátapadt az inge, ahol átáztatta a verejték, és a nyakán a ráncokban kis izzadságcseppek gyöngyöztek.
- Kopoghatott volna!
- Ne haragudjon, professzor, nyitva volt az ajtó. - Crawford elfordította a széket, kinézett az ablakon a belső udvarba; a dolguk után siető diákokra. - Mindjárt vége a félévnek, ugye?
- A jövő héten vannak a vizsgák. Utána mindenki mehet, ahová akar.
- Van egy fiam - mondta elmélázva Crawford. - Ő is hazajön majd. Az apján élősködik vagy elmegy strandőrnek nyárra. Ezek a mai kölkök, ezeknek már büdös a munka! Nyilván mi nevetjük rosszul őket, túl sokat megkapnak tőlünk. - Megtörölte az arcát egy khakiszínű zsebkendővel, amely kicsinek bizonyult a feladathoz. - Magának mik a tervei a nyárra, professzor?
Crawford mondani akar valamit, gondolta Tanner, de szemlátomást nem hamarkodja el.
- Arra gondoltam, hogy egy kis időre otthagyom a kutatási témát, elmegyek egy coloradói ösztöndíjra. Ásatás, egy ősi indián falu feltárása. - Azok után, amik az elmúlt napokban történtek, tudta, hogy nem fog elmenni. De Crawford majd megtudja, ha eljön az ideje.
- Én is valami ilyesformán képzeltem el. Tényleg. De hát úgy látszik, mind a ketten tévedtünk.
Tanner egy pillanatra szemügyre vette Crawfordot. A hadnagy szemlátomást ügyelt, hogy közömbös legyen a hangja. Valamiféle reakcióra várt.
- Nem értem, miről beszél.
- Nekem az a dolgom, hogy kíváncsiskodjak, úgyhogy utánanéztem. Nem volt rá különösebb okom, és ha kedve tartja, haragudhat érte, hogy mit kurkászok. Azt hiszem, ehhez joga van. De mindenesetre utánanéztem, és az irodán azt mondták, hogy a maga nevét kihúzták a listáról! Méghozzá éppen a napokban. Egy másik egyetemről megy valami oktató maga helyett, az vezeti az ásatást. Ő is szóba került korábban, és úgy látszik, végül ő kapta meg. - Előkotort a zsebe mélyérői egy fogpiszkálót, és tisztogatni kezdett hátul a szájában. - Csodálkozom, hogy maga nem tud róla.
- Érvényes szerződésem van - mondta Tanner haragosan.
Crawford megértő arcot vágott.
- Ismerek embereket, akiknek szintén volt érvényes szerződésük, professzor úr. És képzelje, semmire sem mentek vele! Az égvilágon semmire. Gondolom, beperelhetné őket, de nem fogadnék rá, hogy megnyerné.
- Bizonyos benne, hogy mást hívtak helyettem? - Ilyesmivel nem szoktam viccelődni, professzor. Amúgy is vissza akartam lépni, gondolta Tanner. De nem tudta felfogni, miért kellett ilyen kurtán-furcsán megszabadulni tőle.
- Ami John Olsont illeti - mondta Crawford témát változtatva-, a múltkor, amikor magával beszélgettem, azt mondta, maga szerint megölték. Van erre valami alapja a személyes véleményén kívül? Ezt hivatalosan kérdem, és nem ajánlom, hogy eltitkoljon valamit.
Tanner gondosan megválogatta a szavait.
- Mondjuk azt, hogy egy esztelen ötletem volt. Nem volt rá kézzelfogható bizonyítékom.
- Eszerint nem volt olyan erős a meggyőződése, hogy a saját szakállára detektívesdit kezdjen játszani?
- Mire gondot?
- Hogy is mondjam… Néha, amikor valaki meghal, a barátai vagy a rokonai úgy vélik, valaki eltette láb alól. Amikor aztán kiderül, hogy mégsem, és a rendőrség lezárja az ügyet, elszabadulnak az indulataik, és saját nyomozásba kezdenek. Nem sokra mennek vele, de annál több gondot okoznak a rendőrségnek és saját maguknak is. Érti?
- Még nem egészen.
Crawford fájdalmas képet vágott.
- Azt hiszem, talán túl sok könyvet olvasnak. Olyan könyveket, amelyekben a rendőrök mindig ostobák, és elkerülik a figyelmüket az áruló jelek, amelyeket pedig nem minden féleszű észrevehetne. Vagy esetleg a rendőrség nem is akar fényt deríteni az igazságra. Az életben viszont nem így mennek a dolgok, professzor. Az esetek kilencven százalékában, amikor a rendőrség lezárja az ügyet, akkor azért zárja le, mert nincs több tennivaló.
Tanner nagyon fáradtnak érezte magát.
- Ne kerülgessük a forró kását, hadnagy. Mire akar kilyukadni?
Crawford megint megtörölte az arcát a zsebkendővel. - Az Olson-ügyben nincs több tennivaló. Lezárjuk.
- Azt hittem, arra gyanakodott, hogy méregtői halt meg! - De tévedtem. Tegnap megérkezett a boncolás eredménye. Nyoma sincs méregnek, professzor úr. Halvány nyoma sincs! - Kisimította a nyirkos zsebkendőt, és gondosan begyömöszölte a zsebébe. - Elismerem, hogy az arckifejezése szakasztott olyan volt, mintha mérget ivott volna, habár ez még nem magyarázza meg, hogy miért állt neki levelet írni, pláne magának, nem pedig, mondjuk, a húgának!
- Sem azt, hogy kicsoda Adam Hart. Crawford levágta egy érintetlen szivar végét.
- Adam Hart… Bevallom, fúrja az oldalamat, professzorom. De hát annyi minden fúrja az oldalamat. Az élet túl rövid hozzá, hogy mindennek utánanézzek. - Témát változtatott. - Viszont Olson… Nagyjából egészséges volt? Vagy tud valami bajáról? Valami olyan betegségnői, ami nem tűnik föl egy rutinszerű szűrővizsgálaton?
- Amennyire tudom, egészséges volt. Mindig megtartotta az előadásait, azt hiszem, nem szenvedett fejfájásoktól, náthától vagy hasonlóktól. Miért?
Crawford felállt, a kalapját forgatta a kezében.
- Hát akkor azt hiszem, erről ennyit. Láttam már máskor is megesni fiatalemberekkel, úgyhogy most sincs min csodálkoznom…
Tanner érezte, ahogy libabőrözni kezd. - Csodálkoznia? Min?
- Olsont nem ölték meg, és nem lett öngyilkos, professzor úr. Nem szívesen okozok csalódást magának, de Olson szombaton éjféltájt hazament, olvasott egy darabig, aztán három órakor leült az íróasztalához, és meghalt. - Pattintott az ujjával. - Csak így! Fájdalom, haláltusa nélkül. Egyszerűen csak meghalt!
Csak így, gondolta Tanner, miután Crawford elment. Egy fiatal, nagyjában-egészében egészséges férfi leült az íróasztalához, és meghalt. Ok nélkül…
Megborzongott. Olyan egyszerű volna átadni magát a hideglelős vakrémületnek, pusztán attól, hogy tudja, mi jár a nyomában. Nem ki. Nem egy személy, nem valaki, akivel felveheti a harcot, nem valaki, akit kikergethet a napvilága. Nem ki, hanem mi.
És pontosan mit akar tőle? Lépjen ki a bizottságból? Vagy máris eljutott addig, hogy nincs visszaút; máris túl sokat tud? És ha igen, akkor miért nem került sor újabb gyilkossági kísérletre? Nem lehet olyan nehéz! Vasárnap hajnalban kis híján a vízbe ugrott a mólóról. Talán valamelyik napon majd lelép egy autó elé vagy a kelleténél jobban kihajol egy ablakon, És mindenki megállapítja majd, hogy Bill Tanner nem volt elég elővigyázatos. Vagy hogy nem tudta elviselni az életet.
Miért pont én? Miért én, miért nem a bizottság többi tagja? Mit tudok én, ami olyan rettenetes? Vagy csak arról van szó, hogy a többiekre még nem került rá a sor?
Nekiült átnézni az asztalán heverő postát. Ugyanaz a levélcsomag volt, amely szerda délelőtt hevert ott. Ugyanaz a csomag volt ott kedden és hétfőn is. Senki sem küldött neki semmit hétfő óta? Az egész városban egyetlen cég sem küldött egy prospektust, senki sem küldött el egy számlát?
Átlapozta a rendezésre váró levélhalmot. Az egyiknél megakadt. Színes prospektus Colorado állam természeti szépségeiről…
Csakhogy ő nem megy oda. Egyebek között azért sem, mert az egyetem törölte a nevét. Legalábbis Crawford ezt mondta. Az okát nem tudta. Scott professzornak aligha lehetett benne a keze a dologban. Tannernek volt ugyan egykét összetűzése Scott-tal, de a tanszéken kívül az öreg mindig kiállt mellette. Ha valaki, akkor biztosan a dékán, Harry Connell a ludas a dologban.
Az órájára nézett. Harry ilyenkora helyén szokott lenni. És talán Harry magyarázattal tud szolgálni.
Connell titkárnője nem akarta beengedni.
- Ne haragudjon, Bill. Mr. Connellnek nagyon sok a dolga. Nézzen be valamikor később.
- Gondolja, hogy később bent lesz? A nő a szájába harapott.
- Az az igazság, Bill, hogy nem is tudom, mit mondjak. Mr. Connell szólt, hogy maga valószínűleg keresni fogja, és mondjam azt, hogy nem ér rá.
- És hogy a héten máskor sem ér rá, igaz? A nő megvonta a vállát.
- Persze ha maga ügyet sem vet rám, csak beront… Én nyugodtan mondhatom, hogy hiába akartam visszatartani. Tanner az ajtó felé lépett.
- Kösz!
Odabent Connell éppen telefonált. Amikor Tanner berontott, letette a kagylót. Húsos arcán haragos kifejezés ült. - Úgy emlékszem, szóltam a titkárnőmnek, hogy nem érek rá!
- Átadta az üzenetet, de úgy látszik, vastagszik a bőröm. - Tanner halkabbra fogta a szót. - Mi folyik itt, Harry? Miért nem szólsz, ha valamiben mesterkedsz?
Connell elvörösödött.
- A rendőrséget kellene kihívnom! Egyébként pedig nem tegeződünk, Tanner. Én Mr. Connell vagyok magának! Ki kellene dobatnom innen, csak igyekszem elkerülni a botrányt. Nem vetne jó fényt az iskolára. Azt képzeltem, csendben megszabadulunk majd magától, és titokban tartjuk az egészet. A félév végéig még elviseltük volna magát, csak aztán ütöttünk volni. De úgy látszik, azt akarja, hogy most üssünk!
- Mi az isten csudájáról beszélsz?
Connell fölállt, és öklével az asztalra támaszkodott.
- Nem engedtük el a coloradói ásatásra, Tanner, mert az egyetem csak akkor küld ki hallgatói kutatócsoportokat, ha kompetens oktatói felügyeletet tud adni hozzá.
- És én nem vagyok az?
- Hol végezte el az egyetemet? - Wisconsinban.
- Be tudja bizonyítani?
Tanner hirtelen elgyengült. Leroskadt egy székre. - Miről van szó?
Connell szája szinte eltűnt, úgy összeszorult a haragtól. - Nem tudja, Tanner? Nem szólítom "Tanner professzornak", mert nem az! - Remegő kezével beletúrt gyérülő hajába. - Rutinból ellenőriztük… nem is tudom, mi késztetett rá. Maga jelentkezett a coloradói útra; erre írtunk Wisconsinba, hogy van-e valamilyen gyakorlata az ilyen helyszíni kutatómunkában. - Egy pillanatra elhallgatott. - Még csak nem is hallottak magáról! Semmilyen följegyzésükben nem szerepel a neve! Hallottam már szélhámosságokról, de álmomban sem hittem volna, hogy…
Tanner kétségbeesett.
- Biztosan nem néztek utána mindenhol!
- Nem? Még az évkönyvet is átnéztük
- Rólam sosem készült fénykép annak idején.
- Kicsit szokatlan, nem? És nem vett részt iskolai megmozdulásokban sem, igaz? Mindent átnéztünk.
- Sosem voltam különösebben lelkes közösségi ember. De megkérdezhettétek volna Palmer professzort, az antropológiai tanszéken. Ő kezeskedhetett volna értem.
Connell fölvett egy levetet az íróasztaláról, és meglobogtatta Tanner előtt.
- Azt írja, a nevét se hallotta! Tessék, olvassa el!
- A disszertációm itt van a könyvtárban - mondta Tanner lassan. - Biztosan utánanéztetek annak is…
- Utánanéztünk - jobban mondva, utánanéztünk volna. Nyoma sincs disszertációnak!
- Benyújtottam, amikor megpályáztam az állást. Itt kell lennie.
- Akkor miért nem keresi meg maga? És ha megtalálja, hozza egyenesen ide, hogy bocsánatot kérhessek magától! - Fölvett egy keskeny papírt az asztalról, és odaadta Tannernek. - Tessék, a csekk. A mai napig esedékes járandósága. Felbontjuk a szerződést, azonnali hatállyal. Végeztünk magával, oktatóként és témavezetőként is! Az a szerencséje, hogy nem teszünk följelentést, de magunkat tennénk nevetségessé vele, hogy annak idején egyáltalán alkalmaztuk!
Tanner elvette a csekket, és üres tekintettel meredt maga elé, ahogy a dühös kis ember peckes léptekkel visszament az íróasztalához. Annak idején minden okmányát ellenőrizték, gondolta zavarodottan. Anélkül szóba sem álltak volna vele. Connellnek ezt tudnia kell. De meglehet, hogy… hogy…
Hogy Connell nem emlékszik.
A disszertációja nem szerepelt a katalógusban, és amikor megnézte az állványon, ott sem találta. Ott sorakoztak a gondosan gépelt, szépen bekötött disszertációk, vastagon lepte őket a por, de nem volt köztük hézag, ahonnan egyet kiemeltek volna. Amennyire meg tudta állapítani, az övé sosem volt ott.
Ott ült a polcok között félórán át, míg végre talpra állt és kiszédelgett. Nem lehetett mást tenni, mint felkészülni a távozásra, megszüntetni a bankszámláját és elmenni a városból. Hogy aztán mitévő lesz, azt nem tudta, és nem is érdekelte. De lehet, hogy immár vége a várakozásnak, vége a rettegésnek. Az Ellenség győzött, Tanner senki és semmi, kegyvesztett lett. Nincs munkája, nincs jövedelme.
De még nem hangzott el az utolsó szó. Legalább éheznie nem kell…
A bankban a pénztáros elvette a betétkönyvét, aztán kisvártatva értetlen képpel jött vissza.
- Sajnálom, Mr. Tanner, de úgy látszik, itt valami nem stimmel. A nyilvántartásunk szerint önnek nincs számlája nálunk!
Sütött a nap, felhőtlen volt az ég, de Tanner úgy érezte, mégis ocsmány egy nap lesz ez.
- Mit gondol, honnan szereztem a betétkönyvet? Mit gondol, ki írta azokat a bejegyzéseket?
A pénztáros tehetetlenül széttárta a kezét.
- Nincsen önről kartoték, sem az az igazolólap, amelyet minden számlatulajdonossal aláíratunk. Nem tudom, hogy történhetett meg. Én teljesen…
Tanner hangja rekedt volt. - Hívja ide a fiókvezetőt!
A fiókvezető sovány, kopaszodó férfi volt, fémkeretes szemüveggel és szúrós, gyanakvó tekintettel. Ránézett a betétkönyvre, összeráncolta a homlokát, odament a pénztártülke végében álló kartotékszekrényhez. Amikor visszajött, egy ugyanolyan könyvecskét tartott a kezében, amilyen Tanneré volt.
- Az a betétkönyv a magáé? - Az én nevem áll rajta.
A másik sötét pillantást vetett rá, és megmutatta a kezében tartott betétkönyvet. - Mert az a helyzet, hogy van már egy ilyen sorszámú betétkönyvünk. A tulajdonosa tíz éve mondhatja a magáénak. Én nem tudom", honnan tett szert arra a betétkönyvre, hogyan számozta meg, és hogy töltötte ki, de a hamisítás bűncselekmény…!
Hirtelen elhallgatott, és az arcán látszott, hogy már bánja, miért nem hívta ki azonnal a rendőrséget.
Tanner otthagyta és kiment.
Kis híján ezer dollárja volt a bankban. Ezzel búcsút mondhatott neki. Valaki megelőzte. Valaki kiemelte a kartotékját, és egy másikat tett a helyébe. Illetve, pontosabban, valaki rávette a pénztárost, hogy kiemelje a kartotékot.
Pénz nélkül nem juthatok messzire.
Aztán eszébe jutott a csekk. Megtapogatta a zsebében, ott volt. A bankban nem tudott sort keríteni rá, hogy beváltsa. De tudott vagy fél tucat beváltóhelyet.
Az első helyen kérdés nélkül beváltották, és Tanner pillanatnyi elégedettséggel nyugtázta az aprócska győzelmet. Aztán ráébredt, hogy legfeljebb csak haladékot kapott.
Megállt egy kisvendéglőnél, beült egy kávéra. Kimerültnek érezte magát, mintha sokáig futott vagy hosszan betegeskedett volna. Szorult a hurok. Bármelyik napon, bármelyik órában valaki megránthatja a kötelet, és fellógathatja. Az Ellenség szemlátomást nem elégedett meg annyival, hogy eltávolította a bizottságból.
Miért éppen őt?
A faliórára nézett. Tizenkét óra; egykor a fogorvosnál kell lennie.
Aprópénz után kotorászott a zsebében. Csak a fogkövét akarta leszedetni, az ráér majd máskor is. Máskor és alighanem egy másik városban, mert ebben már nem sokáig fog időzni.
Talált egy tízcentest, feltárcsázta a fogorvos számát, megmondta a nevét az asszisztensnek, és kérte, hogy halasszák el a vizitet. Egy pillanatig csönd volt.
- Megismételné a nevét, uram?
Megismételte.
- Sajnálom, uram, de Tanner nevű beteg nem is volt megbeszélve a mai napra.
- Egy héttel ezelőtt beszéltük meg - mondta lassan. Ma egy órára.
Újabb szünet.
- Dr. Landgraf nem emlékszik önre, Mr. Tanner. De ha óhajtja, adhatunk egy időpontot…
Letette. Hétfő óta nem jött posta. Mert a neve valahogy eltűnt minden névsorból? Mert minden kartotékot, ahol előfordult, kiemeltek? És Wisconsinban eltűntek a feljegyzések, és a könyvtárból a disszertációja. Aztán a betétkönyv, a fogorvossal megbeszélt időpont.
Fokozatosan elszigetel, gondolta. Nyoma vész minden irománynak, ahol előfordul a nevem. Az emberek agyából kitörlődik az emlékem.
Sorra szűntek meg a kontaktusai az emberekkel. Mint amikor a fogorvos az érzéstelenítő injekciókkal elzárja a fájdalom útját a környező idegekben…
Mielőtt kihúzza a fogat.

Hatodik Fejezet

John Olsont pénteken reggel temették el.
Aprócska volt a temető, kinn a város határában, a reggel pedig borús, felhős, a borzolódó tó felől hideg szél fújt.
A pap a sir végénél állt, csak pár szót mondott, azok is elillantak, szétfoszlottak a szélben, mely ornátusát lobogtatta. Aztán a két sírásó kilazította a kis csigákat, melyeken a koporsót tartó hevederek nyugodtak, a koporsó megingott, majd lassan eltűnt a földben tátongó nyílásban.
Tanner beteges kíváncsisággal nézte, aztán körülpillantott a sír másik oldalán ácsorgó kis csoporton. Ott volt Petey, hosszú, fekete ruhában és sűrű fátyolban, Marge karjára támaszkodott. Karl Grossmann, kövéren, töprengő arccal, egyszer végre rendes öltözékben. Harold Van Zandt, Susan és Eddy DeFalco. Scott professzor sálba és nagykabátba burkolózott, és úgy festett, mint aki maga is nemsokára fölveheti az utolsó kenetet. Mellette Nordlund kapitány, arcán az alkalomhoz illő, szomorú kifejezés, amely azonban valószínűleg inkább az elmaradt golfozásnak, mint Olson halálának szólt. Aztán Harry Connell és még néhányan a tanszékről.
Olson rokonságából senki sem jelent meg csak Petey. A pap odament, mondott valamit Peteynek, aztán megindultak az úton, a százméternyire várakozó autósor felé. A többiek utánuk, közöttük Tanner is. Maga mögött hallotta, ahogy az ásók halk szisszenéssel belemélyedtek a földbe.
Kilencen voltak ott azon a szombat délelőtti ülésen, gondolta. Közöttük egy halálra rémült, súlyosan sérült személyiség, aki megpróbálta meggyőzni őket, hogy az emberi faj napjai meg vannak számlálva. Most már csak nyolcan voltak, közülük is az egyik egy halálra rémült nyomorult, akit már kiszemeltek a következőnek…
Ő maga.
A többiek nemigen szóltak hozzá, de Tanner valami feszélyezettséget érzett a levegőben, valami általános, kölcsönös gyanakvást. Mindenki természetellenesen hallgatagnak, visszafogottnak rémlett.
Odaszegődött DeFalco mellé.
- Ed, szeretnék pár szót beszélni veled.
DeFalco megállt, elővett egy cigarettát díszes tárcájából, megveregette a végét a keze fején. Nem nézett Tanner szemébe.
- Valami baj van?
- Connell nem mondott semmit?
DeFalco rágyújtott, orrán át eregette ki a füstfelhőt, melyet rögtön szét is csapott a szél.
- Dehogynem. Ne mondd, hogy nem számítottál rá. - Te elhiszed?
- Nem.
Tanner hangja megremegett.	
- Nem tudom megcáfolni! Ugyanazért, amiért nem tudom bebizonyítani, hogy számlám volt a bankban, vagy hogy tegnap délutánra várt a fogorvos, vagy hogy nem tud rólam a városban egyetlen cég sem, amelynek az ügyfele voltam. Ed, légüres tér kezd körülvenni!
DeFalco arca teljesen kifejezéstelen lett.
- És én most mit csináljak? - Tanner rámeredt. A másik arc hideg volt és érzéketlen. De Falco fekete haja csillogott a párás levegőben, egy-egy hajfürtöt meglebbentett a szél. Eleven, markáns, vonzó arc, melyből halálra rémült szempár tekintett rá! - Persze hogy hiszek neked, Bill. Valaki eltüntette az iratokat. De én hogy segíthetnék? - Ujjával hátrafelé bökött, a kis domb felé, ahonnan a lehulló rögök neszezése hallatszott. Feldúlt volt a hangja. - Olson kíváncsi volt,	túl sokat megtudott. És nézd meg, mi lett belőle! Én nem hiszem el, hogy valaki csak úgy meghal ültében az asztal mellett. Valami végzett vele. És az a valami most a te nyomodban van. Nem akarom, hogy én legyek a következő!
Ledobta a csikket, és sarkával beletaposta a puha földbe. A hűvös, borús reggel szürkés fényében eltorzult az arca, ahogy rá-rávetődött a fák bizonytalan árnyéka.
- Én szeretem az életet. Szeretek élni, még olyankor is,	amikor hideg és nyirkos minden, amikor zuhog az eső. Sokáig akarok élni, meg akarom érni, hogy vénséges vén legyek, a kandalló előtt üldögéljek, a lábamat melengessem és a könyvtáram könyveit olvasgassam. Lehet, hogy szívemből gyűlölöm a barátodat, de nem akarok harcba szállni vele! Tudom, hogy neon győzhetnék. - Elnézett az árnyékba boruló ösvények felé. - Nagyon sok szerencsét kívánok, Bill. Bárcsak több kurázsim volna… de nincs. És nem akarlak becsapni sem téged, sem magamat.
- Sokat változtál vasárnap este óta, igaz?
Valami egy pillanatra megvillant a sötét szempár mélyén.
- Nagy volt a szám, tudom. Csak beszéltem, hogy halljam a saját hangom. Más is így van vele. - Elhallgatott, mély lélegzetet vett, mint aki fajest ugrani készül. - Nem akarok túl sokat tudd Olsonról. Nem akarok túl sokat tudni rólad sem. Nem akarok beszélni veled, még azt sem akarom, hogy veled lássanak. Neked véged, Bill - és sem te, sem én, sem más nem segíthet rajtad!	
Tanner elnézte, ahogy DeFalco beszállt a kocsijába, aztán hatalmas gázzal, kavicsokat szóró kerekekkel elindult.
DeFalco nem volt gyáva ember. Vasárnap este tüzelt a gyűlölettől, az ördögnek is nekiment volna. 
De azóta valami megváltoztatta.
A bérelt autóban visszafelé hajtott a temetőből, amikor a szeme sarkából észrevette, hogy a járdán, egy kirakaternyő árnyékában áll valaki. Ismerősnek gémlett az alak, de nem tudta hová tenni. Valahol, valamikor pedig…
Épp hogy észrevette a kislányt. Egy röpke pillanatra mintha az egész jelenet állóképpé merevedett volna. A férfialak a virágbolt ernyője alatt, a néhány járókelő a kirakatok előtt, a postahivatal előtt petyhüdten csüngő zászló, a félutcányira előrébb várakozó rendőrautó…
És a sárga ruhás, öt év körüli kislány, ahogy a kocsija elé rohan!
Beletaposott a fékbe, és elrántotta a kormányt. Aztán hirtelen csend lett, égett gumiszag érzett, a tarkóján hideg verejték csorgott lefelé. Egy másodperc múlva kiugrott a kocsiból, letérdelt a kislány mellé, akinek csodával határos módon nem esett semmi baja, a szemében is csak most jelentek meg az ijedség könnyei.
Gyorsan csődület keletkezett körülöttük, aztán szétvált, hogy átengedjenek két rendőrt.
- Nem hajtottam gyorsan! Én csak… 
A két rendőr hidegen végigmérte.
- Mindig ugyanezt halljuk, barátom! A magafajták csak úgy átszáguldanak itt, aztán amikor valakinek baja esik, akkor nem, maguk nem hajtottak gyorsan! Torkig vagyok már az efféle gazemberekkel!
A másik rendőr lehajolt a kislányhoz.
- Fáj valamid Mary Anne? Fellökött az autó? A gyerek megrázta a fejét, és sírva fakadt.
- A labdám…! Csak… csak labdáztam, és elgurult, és…
A rendőr elfintorodott, aztán eltette a noteszát.
- Hallja-e, ember, nagy szerencséje van magának! Ha baja esett volna a gyereknek, elevenen megnyúzzuk magát, és a bőrét kiszögezzük a közlekedési lámpa fölé! Na, tűnjön el innen, de aztán vigyázzon magára!
Tanner visszaült, bekanyarodott a sarkon, és leállította a kocsit. A kormányra hajtotta a fejét. Még mindig kavargott benne az egész, még mindig nem értette, hogyan is történt. Egyenesen hajtott az utcán, a kislány meg odaszaladt a kocsi elé. Ha nincs szerencséje, és nincsenek gyors reflexei…
De nemcsak ennyi volt.
Az a férfialak ott, a virágüzlet előtt! Ballonkabátban, a szemébe húzott kalappal, beárnyékolt arccal. Ugyanaz, aki a móló végén állt, amikor kis híján a vízbe ölte magát? Valószínűleg.
És a virágárus kislánya, aki az üzlet előtt játszott az utcán. Az utcán, egy hideg, nyirkos, szeles napon. Aztán hirtelen úgy érezte, ki kell rohannia az úttestre, mert azt hitte, odagurult a labdája.
És ha az ő reakciója egy hajszálnyival lassúbb, a gyerek most halott volna.
És szinte biztos, hogy ő börtönbe került volna, és biztos, hogy ott rohadt volna élete végéig, mert a szabaduló iratai valahogy eltűntek volna, és az emberek kivétel nélkül megfeledkeztek volna, hogy egyáltalán a világon volt.
Egyvalamiben bizonyos volt. Az ötéves kislányokat rendszerint nem szokták az utcára küldeni játszani hideg, zord napokon. És a kislány nem azért rohant le az úttestre, mert a labda odagurult. Labda nem volt sehol! Azért rohant le, mert úgy akarta… valami… ami ott állt a virágüzlet előtt, figyelte, figyelte az utcát, és várakozott…
De nem kell feltétlenül ennek az utcának lennie, gondolta. Máskor, egy másik utcában is megtörténhet. Esetleg egy öregasszony lép a kocsi elé, vagy egy biciklista bukik oda. A végeredmény ugyanaz lesz. A bíróság majd elvégzi a piszkos munkát, kikaparja a tűzből a gesztenyét az Ellenségnek.
Vadásznak rá; ő meg mindeddig úgy viselkedett, mintha szándékosan könnyű célpont akart volna lenni. Nem ütött vissza, nem is próbálta meg. Akárcsak DeFalco, ő is beletörődött, hogy a küzdelem hiábavaló, hogy semmi esélye sincsen.
Pedig volt valami támpontja. Tudta, hogy az, aki a nyomában van, ugyanaz az ember, aki így vagy úgy, de megölte John Olsont. És hegy az illető ott volt az ülésen, azon a végzetes szombat délelőttön.
Melyikük? Nem tudta. De Olson tudta. Valamikor a múltban Olson már találkozott az Ellenséggel, s amikor újra látta, felismerte. Nem beszélhetett nyíltan, de megtett minden tőle telhetőt, hogy ráirányítsa a figyelmet.
Tanner hirtelen rádöbbent, hogy ha meg akarja tudni, ki az Ellenség, Olson múltjában, Olson környezetében kell keresnie. És ahol el kell kezdenie, az Olson szülővárosa.

Hetedik Fejezet

A vonat szombaton reggel hat órakor pöfögött be Brocktonba, amikor még mindenki az igazak álmát aludta a jó meleg ágyban. A vonat csak addig állt meg, amíg felraktak rá egy tucat csörömpölő tejeskannát, és kirakták az újságokat meg William Tanvert.
Egy pillanatra megállt a peronon, nézte, ahogy a vonat elzötyögött a távolba nyúló sínpáron, aztán az állomásépület felé fordult. Emeletes faépület volt, a homlokzatán gót betűs, hámló festékű tábla hirdette: BROCKTON. A váróterem ajtajára tűzött cédula arra figyelmeztetett, hogy az állomás csak hétkor nyit. Úgy látszik, gondolta, ha valaki el akar utazni innen, az kénytelen az esti vonattal menni. Elindult befelé Brocktonba.
Kisváros volt, illetve inkább falu. Aligha lakhatták kétezernél többen. Néhány, egymást derékszögben keresztező utca, aztán a pusztaság. A központban néhány bolt, a kocsma, melynek törött neonreklámja lassan himbálózott a kora reggeli szélben, mögötte a meszelt falú templom. A vegyesbolt kirakatában horgászbotok, a kis moziban szombaton és vasárnap este vetítenek filmet. Kisváros.
Falu. Az ízig-vérig amerikai falu, minden politikus vágyva vágyott szülőhelye. Ahol John Olson született.
Kivett egy szobát a kis, roskatag szállodában; ahol a por vastagon lepte a bőrfotelokat az előcsarnokban, és ahol a fürdőszoba a folyosó végén volt. A főutcára nézett az ablaka. Tágas szobát kapott, sárgaréz ágy állt benne, meg egy hatalmas fiókos szekrény, rajta porcelánlavór meg egy kancsó. A kancsó mellett poros celofánba burkolt pohár.
Beakasztotta a szekrénybe a kabátját, aztán lement a szálló büféjébe, amely - csodák csodája - nyitva volt. Palacsintát és kávét rendelt, aztán utánanézett a pincérnőnek, ahogy visszament a konyhába, hogy elkészítse. Fiatal volt a nő és szolgálatkész, még reggel fél hétkor is, és mintha kissé hasonlított volna a kinti pult mögött ülő öregemberhez. Valószínűleg a lánya vagy tatán az unokája, akit már fiatalon munkára fogtak.
A palacsinta vékony volt, nem szívta be a szirupot, a kávé tűzforró volt, erős és meglepően jó.
A hány megállt a pult mögött, háromszéknyivel odébb, gépiesen törölgette a márványlapot, és a szeme sarkából a tértit figyelte, Valószínűleg azon tűnődik, hogy kiféle-miféle vagyok, és mit kereshetek itt, gondolta Tanner. Délre már mindenki tudni fogja, hogy egy idegen vetődött erre.
- Nagyon finom a kávé!
A lány odament, egy kicsit gyorsabban a kelleténél, és a férfi önkéntelenül elmosolyodott. A járása is olyan volt, mint a rózsaszín szalag a hajában. Hogy is mondják? Egyszerű és keresetien?
- Apus külön nekünk rendeli. Hetente hozzák a vonaton. - Az apja az, aki odakint ül?
A lány bólintott.
- Az övé a szálloda, - Kellemes hely.
A lány tovább törölgette a pultot, aztán a kelleténél nagyobb műgonddal letisztogatta egy ketchuposüveg tetejét. - Maga kereskedelmi utazó?
Tanner felvonta a szemöldökét, a lány enyhén elpirult.
- Nem akartam faggatózni - mondta. - Csak tudja, nem nagyon özönlenek ide a látogatók.
- Nem, nem vagyok kereskedelmi utazó. Az Olson családhoz jöttem.
A lány a homlokát ráncolta; Tanner tudta, hogy azon gondolkodik, hogy kérdezősködhetne tovább anélkül, hogy túl kíváncsinak tűnjék föl.
- Ismertem a fiúkat az egyetemről. Meghalt a múlt héten, és elhoztam, ami utána maradt.
Bizonyos értelemben pontosan ez volt az igazság. És nem árt, ha ennek híre megy. Az emberek ennyivel is közlékenyebbek lehetnek.
- John Olson?
- Igen.
A lány tovább tisztogatta az üveget.
- Nem nagyon ismertem. Azt hiszem, tízéves ha voltam, amikor elment a városból. - Összehajtogatta a rongyot, hogy a tiszta fele kerüljön kívülre. - Adam Hart biztos szomorú lesz majd, amikor megtudja…
A férfi egy pillanatig úgy érezte, rögtön kitálalja a kávét meg a palacsintát a pultra. Minden akaraterejét össze kellett szednie, hogy megfékezze a keze remegését.
- Ki az az Adam Hart?
- Adam volt Johnny legjobb barátja, sülve-főve együtt voltak. Tudja, milyenek a kiskölykök, amikor felnéznek valakire, szinti istenként tisztelik. - Letette a törlőrongyot, helyrerakta a ketchuposüveget, a cukor, a só meg a bors mellé. - Nem ismertem közelről Adamot - mondta vontatottan, maga elé nézve a pultra -, de az a fajta, akit nem lehet elfelejteni. Ha az ember összegyúrna egybe minden filmsztárt, az se vehetné föl véle a versenyt. Azt hiszem, minden lány bolondult érte…
- Itt lakik még?
A lány megrázta a fejét.
- Á, dehogy! Előbb-utóbb mindenki itt szokta hagyni Brocktont. Adam körülbelül nyolc éve ment el.
Úgy látszik, végül lent marad a reggelim, gondolta a férfi. De egy pillanatra nagyon megijesztette a lány.
- Ez a Hart… milyen volt a külseje? A lány elpirult.
- Fiatal, de nem gyerekes. Úgy huszonöt körül lehetett. Szőke, magas, vékony, valahogy mintha mindig egy kicsit éhesnek látszott volna. A szeme kék volt, a mosolya meg olyan, hogy annak senki sem tudott ellenállni…
Komolyan beszél, gondolta elképedve a férfi. A lány nem nagyon ismerte Hartot, de tízéves korában fülig beleszeretett. Sőt mi több, még mindig él benne az érzés!
A lány sóvárgóan nézett a messzeségbe.
- Soha nem lehet elfelejteni, kérem. Aki egyszer látta… Tanner megitta a kávéját, és csendben üldögélt, elnézte a nikkelezett csapokat, a csillogó poharakat, a kukoricapelyhes dobozokat a polcon.
Tehát ki lehet zárni Peteyt és Magige-ot, gondolta, mert Adam Hart férfi. Olson meghalt; az pedig hétszentség, hogy ő nem vadászik saját magára. Ami azt jelenti, hogy Adam Hart mindenképpen a fennmaradó öt ember egyike a szombat délelőtti résztvevők közül. Még ha számításba vesszük is, hogy azóta eltelt nyolc év…
A férfi, akit a pincérlány leírt, egyikükre sem emlékeztetett.
Olsonék háza a második volt a kövesút vége után, és még két ház állt utána, aztán már csak a préri. Kicsiny, meszelt ház volt, túl kicsiny és túl új ahhoz, hogy gazdaság tartozhasson hozzá. Olsonék alighanem mostanában költözhettek be, vélte Tanner.
Odament az ajtóhoz, be akart zörgetni, de aztán megállt a keze. Még mindig elég korán volt. Talán túl korán.
- Akar valamit, jóember?
A férfi a ház háta mögül jött elő, a hóna alatt félig üres vetőmagos zsák. Magas volt, cserzett arcú, ezüstös haját félig eltakarta egy vászonsapka. Azokra a gyerekkorában látott parasztokra emlékeztette Tannert, akiknek akkor is trágya tapadt a csizmájukra, amikor befelé mentek az istállótelepre.
- Olsonékat keresem, de talán túl korán van még… A férfi kiköpött.
- Nincs korán, már két órája nincs korán. Amikor még megvolt a földem, ötkor keltem. Egy kert, még itt is van, nem tudom, miért kéne tovább aludni. - Összehúzott szemmel végigmérte Tanvert. - Mark Olson vagyok. Mi járatban van?
Tanner a kis bőrönd felé biccentett, amelyet magával hozott.
- Az egyetemről jöttem. Elhoztam John egy-két dolgát. Az öreg kinyitotta az ajtót.
- Jöjjön be, fiam. Az asszony odabenn van a nappaliban. Félhomály volt bent, és a bezárt házak hűvös, dohos szaga. A nappaliban Mrs. Olson egy hintaszékben ült az ablaknál, aszott tagjai színes gyapjúkendőbe bugyolálva. Az arcát sűrű ráncok barázdálták, mélyen ülő szeme száraz volt.
Nagyjából egykorú lehetett férjével, ahogy Tanner elnézte. De míg a férjében még nagyon is buzgott az élet, ő már közel járt a halálhoz; olyan volt, mint egy ütött-kopott, elnyűtt öreg óra, amely már csak arra vár, mikor jár le a főrugója. Már nem volt más öröme az életben, mint hogy elüldögéljen a hintaszékben az ablaknál, nézze, ahogy a szélben hullámzik a préri füve, ahogy hébe-hóba egy-egy látogató arra jön az utcán.
- Az egyetemről jöttem - mondta Tanner halkan. - Elhoztam John néhány holmiját.
Az öregasszony rápillantott, aztán visszafordult az ablak felé, mintha túl nagy fáradságba kerülne akárhová máshová nézni.
- Patrícia megtáviratozta, hogy meghalt - motyogta. Azt írta, már késő ahhoz, hogy elmenjünk a temetésre. Merthogy még aznap eltemették.
Amiből egy szó sem igaz, gondolta Tanner. Aztán megint megnézte az öregasszonyt, és ráébredt, aligha élte volna túl az utazást.
- Johnny jó fiú volt - mondta a néni gyönge hangon. Megérdemelte volna, hogy tovább éljen…
A hangja elhalt, a férje megrángatta Tanner kabátujját: Tanner utánament a kis konyhába. Leültek az asztalhoz.
- Ne nagyon fárassza beszélgetéssel az asszonyt mondta az öreg mogorván. - Nem jól érzi magát az utóbbi napokban. Johnny halála nagyon megviselte.
- John itt született Brocktonban, ugye, Mr. Olson? Itt született, és itt is nevelkedett?
- Itt élt egészen addig, amíg el nem ment az egyetemre. Lehet, hogy nem kellett volna elmennie. Egyszer-kétszer visszajött nyaranta, de nem volt a régi. Valahogy boldogtalan volt, nyomott kedvű.
Odatette az ütött-kopott bádog kávéskannát a tűzhelye, és meggyújtotta a lángot. Reszketett a keze.
- Mindig mondtam az asszonynak, hogy John parasztfiú, hogy nem való városi iskolába. - Halk volt a hangja, kevés választotta el az elcsuklástól. - Hiányozni fog az a fiú, kérem. Sosem helyeseltem, hogy iskolába ment, de akkor is sokra tartottam…
Ez most fájdalmas lesz az öregnek, gondolta Tanner. De
- A fia egész élete ide kötődött, ugye? Itt volt minden barátja, rokona?
- Sok jóbarátja volt. - Az öreg kinyitotta az éléskamrát, kihozott két vastag falú porcelánbögrét. - Az egyikre mindig emlékezni fogok. Úgy hívták, Hart. Adam Hart. Idősebb volt Johnnynál, de mindig úgy láttam, az a barátság nagyon jót tett a fiamnak! Ha egy ilyen kölyök összebarátkozik egy komolyabb fiatalemberrel, többet megtud az életről.
Már felforrt a kávé, de az öreg nem mozdult, nem vette le a tűzhelyről.
- Ez az Adam Hart… Johnny sokszor emlegette - hazudta Tanner. - Miféle ember volt?
- Talpig férfi, kérem. Cigánycsaládból való volt, a város túlsó szélén telepedtek le. Tudja, az a fajta család, ahol két tucat gyerek van a házban, az udvaron meg egy táncoltatós medve. A gyerekeket nem lehetett elverni se onnét! Nem nőtt ott se fű, se virág, de volt pár cseresznyefa, azokra szoktak fölmászni a kölykök. Johnny is mindig ott lebzselt. Adam, az egyik cigányfiú, jóval idősebb volt Johnnynál. Összebarátkoztak. Adam mindig segített Johnnynak a házi feladataiban meg a sportban. Tanítgatta.
Fölkelt, kitöltötte a sűrűre főtt kávét. Karcos, égett szaga volt.
- Adam bizony szomorú lesz majd, ha megtudja, hogy Johnny… meghalt. - Erőfeszítésébe került, hogy kimondja a szót; a kávéskapa megremegett a kezében, a forró folyadék kiloccsant a viaszosvászonra.
De Adam Hart nem szomorú, gondolta Tanner. Legfeljebb csak azt bánja kissé, hogy kénytelen volt vesződni Olson megölésénél.
- Tudja valaki, hogy hol lehet most Adam?
- Nem. Senki se hallotta a hírét, amióta elment a városból.
- Milyen volt a külseje? - A szállodai büféslány még gyermek volt, amikor látta Hartot. Az öreg biztosan jobban emlékszik rá.
- Huszonvalahány éves lehetett. Vagy talán csak húsz. Világosbarna haja volt. Középmagas volt, akkora, mint én. Jókötésű… amolyan szántó-vető embernek való.
Tanner szó nélkül belekortyolt a kávéjába.
Az az Adam Hart, akit a lány leírt, és az az Adam Hart, akit az öreg ismert, mintha egyáltalán nem ugyanaz a személy lett volna.
A brocktoni középiskola valahogy egy számmal nagyobb volt a kelleténél. Nyilván nemcsak Brockton, hanem a környező vidék is hozzátartozik, gondolta Tanner. Az osztálytermek üresen tátongtak; egy pillanatra azt hitte, hiába jött, nincs szerencséje.
De a kosárlabdaedző, aki egyúttal a futballedző és baseballedző is volt, valamint szabadidejében úszást, atlétikát és algebrát tanított, még ott volt. A negyvenes, köpcös Freudenthal mester fesztelen, barátságos ember benyomását tette. A tornateremben okított éppen két tizenkét éve srácot a kosárdobásra. A palánkokról lapattogzott a festék a padló egyenetlen volt, de Tanner fogadni mert volna, hogy az iskola elsőrangú csapatokat küld a bajnokságokra.
Elmondta az edzőnek, hogy mi járatban van, és a szívélyes mosoly szertefoszlott.
- Persze hogy emlékszem Johnnyra! Ő volt a csapa sztárja, amikor itt játszott. Pedig az ember álmában se gondolta volna róla! - A fiúkhoz fordult, és a közelebbinek a fenekére sózott. - Jól van, srácok, zuhanyozzatok le, és tűnés haza! - Elindult az iroda felé. Miben halt meg Johnny, professzor?
- A szíve felmondta a szolgálatot. Gondolom, a túlhajtott munka…
- Furcsa. Sose hittem volna, hogy a szívével lesz baja. Freudenthal lehúzta a trikóját, egy törülközővel megdörgő te pocakját. - Tudja, az ember nem is nézte volna sportembernek. Egyszerűen nem úgy festett. Persze a külső sokszor csalóka. Johnnynak nem volt sportos alkata, de a reflexeinek, a gyorsaságának nem volt párja! Azóta sem, látta olyat. Kosárlabdában érmet is nyert. - Fölvett egy inget, lassan begombolta. - Talán furcsán hangzik, amit mondok, ez a fiú szerintem sohasem élvezte igazán a sportot. Szinte mintha csak kényszerítette volna magát rá.
- Jó tanuló volt?
- Az egyik legjobb. Ugyanolyan megbízható volt a tanulásban, mint a kosárlabdában. - Mosoly suhant át az arcán… - Talán még megbízhatóbb… Egy mérkőzésen jól kibabrált velem. Hihetetlenül rossz formában volt. Nem is értettem, miért - még egy egyszerű passzt sem tudott megcsinálni! - Mikor volt ez?
- Már nem emlékszem pontosan, valamikor elsős korában. Tudom, hogy akkor este rendeztek a cigányok is egy nagy murit maguknak.
Tanner fölkapta a fejét.
- Mondja csak, ide járt iskolába egy Adam Hart nevű gyerek is?
Freudenthal meglepett képet vágott.
- Hart? A csudát, egyik cigánykölyök se járt iskolába! És magunk között szólva, szerintem kár is lett volna beléjük, Adam Hart legfeljebb akkor jött az iskola közelébe, amikor megnézte Johnny meccseit. - Odament a sarokban leve mosdóhoz, és vizet locsolt a hajára. - Nagyon jó pajtások voltak Johnnyval, Adam mindig ott állt a pálya mellett, és szurkolt neki.
Kivéve egy alkalmat, amikor nem tudott eljönni, gondolta Tanner. Akkor játszott Olson olyan siralmasan.
- Maga hogy látta Johnt? Olyan magának való, mélabús típus volt?
- Eleinte nem, sőt inkább nemtörődöm, vidám kölyök volt. Tudja, milyenek a dagi srácok, semmit sem vesznek a szívükre. Az első év vége felé kezdett megkomolyodni, aztán teljesen besavanyodott. Emlékszem, elbeszélgettem vele, megpróbáltam felrázni, de hiába. Valami emésztette szegényt, de soha nem tudtam rájönni, micsoda.
- A szülei azt mondják, semmi baja nem volt, amíg el nem ment az egyetemre.
- Maga is tudja, milyenek a szülők, professzor. Ők jönnek utoljára, hogy valami nincs rendben a srácukkal. Tanner fölállt, indulni készült.
- Nem tudja, van valahol egy fénykép Adam Hartról? Valami pillanatkép a szurkolókról, ahol ő is látszik?
- Érdeklődjön a Figyelőnél. Ha valahol, akkor ott lehet kép.
- Mondja csak, mester… - Tanner tétovázott. - Maga szerint miféle fiú volt ez a Hart?
Freudenthal előrehajolt a székén, az arca felragyogott. - Tudja, professzor, szerintem egy másik Thorpe vagy egy másik Mathias lehetett volna belőle! Nem tréfálok! És itt volt a kezem között! Látnia kellett volna azt a fiút! Kölyök volt még, de az a ritka ember, akiről rögtön tudni lehet, hogy sokra viszi még. Nagy sportoló lehetett volna belőle. Sőt akármiben nagy lehetett volna!
- Hogy nézett ki!
- Tizennyolc-tizenkilenc éves lehetett. A legjobb kor! Alacsony termetű, sötét hajú, izmos. Tökéletes sportolóalkat. Hallgatag volt. Ritkán szólalt meg, de olyankor érdemes volt odafigyelni rá. Sohasem nagyképűsködött, sohasem feltünősködött. Egyike volt annak a néhány fiatalembernek, akivel jólesett elbeszélgetni. Jó feje volt. Nagyon jó feje.
Az edző egy harmadik embert írt le, gondolta Tanner. Mást, mint a pincérlány, és mást, mint Olson apja. A pincérlány azt a férfit látta, akit minden fiatal lány megálmodik magának. Mosolygós, udvarias, elegáns, egy kicsit sovány, sóvár küllemű. Mark Olson viszont hamisítatlan parasztembert, a föld fiát látta. Freudenthal, az edző pedig a tökéletes sportolót.
És Brockton minden lakója alighanem kissé más megvilágításban látta Hartot. Hart olyan volt, mint a tükör, azt vetítette vissza, amit látni szerettek volna.
Ez azt jelentette, hogy a bizottság egyik tagja hét különböző benyomást tett a többiekre. Egyvalakit gyökeresen másképp látott a hét másik ember. Nincs más teendő, csak meg kell kérdezni…
Ne áltasd magad, öregem! Hart nem hagyott meg ilyen támadási lehetőséget. Álcázza magát, mégpedig minden bizonnyal gondosan, nem dilettáns módon. Akármibe fogadnék, hogy mindegyikünk szemében ugyanúgy fest.
De érdekes volna megtudni, valójában hogy nézett ki Hart. És erre egyetlen mód van: valahonnan keríteni kell egy fényképet!
Nem volt róla fénykép.
A Brocktoni Figyelőnek nem volt képe Adam Hartról, noha a szerkesztő jól emlékezett rá, sőt le is írta személyében a tökéletes vidéki szerkesztőt. Tanner átnézte a sárguló újságkötegeket, és talált egy-két képaláírást, amely felsorolta a háttérben állók között Adam Hartot is. A képek azonban homályosak, kivehetetlenek voltak, mintha a fotós keze valahogy megremegett volna az expozíció pillanatában.
Adam Hart, a város minden jel szerint legjobban ismert, legjobban kedvelt lakója a fényképek tanúsága szerint mintha a világon sem igen lett volna.
Tanner visszament a szállóba, megebédelt, és a pincérlánytól megtudta, hogy a Hart család háza évekkel ezelőtt porig égett. Délután elbaktatott a város nyugati szélére, megnézte hol állt a ház.
Csak egy üres telek volt ott, felverte a fű, a dudva, néhány elszórt cserje. A telek végében pár cseresznyefa állt, az egyik szélén csenevész vadalmafák.
Tanner átment az út másik oldalára, és megszólította a szemközti lakót, aki épp a tornácát javítgatta.
- A Harték háza nyolc évvel ezelőtt leégett, kérem! Pár hétre rá, hogy Adam elment. Szerencséje volt, máskülönben ott égett volna ő is a családjával. A legrémesebb tragédia, ami valaha is történt errefelé! Meghalt az öreg Hart meg a felesége meg az összes gyerek, rokon! Lehettek vagy tizenöten… emlékszem, elfogyott minden koporsó.
Bevert egy szöget a tornác lépcsőjébe.
- Nagy kár volt értük. Rendes egy család volt. Azt beszélték, elszabadult a medvéjük, és lecsapta a vezetéket a gázpalackokról, amik ott voltak a konyha falánál, kívül, Akkor éjjel agyon kellett lőni a medvét is, az is csúnyán összeégett.
- Későn történt?
- Igen, valamivel azután, hogy elment az éjszakai vonat. Az emberek a házban pánikba estek, és nem tudták kinyitni az ajtót, nem is értem, miért, hisz amúgy sem szoktak azok bezárni semmit! De ott voltak egy halomban az ajtó mögött. A szerencsétlenek… Tudja, amolyan nagy faház volt. Úgy égett, mint a fáklya!
Fölegyenesedett, szög után kotorászott a zsebében.
- Hatalmas egy temetés volt! Ott volt az egész város, sőt még Adam is hírét vette, ő is visszajött. Sohasem láttam embert úgy összetörve. Nagyon kikészült tőle. - Elgondolkodva meghúzogatta a fülcimpáját. - Nem mondom, én is kikészültem volna, ha úgy elveszítem az egész családom. Nagyon megsajnáltam, soha nem sajnáltam úgy még senkit: Higgye el nekem, nem érdemelte meg az a fiú! Annál rendesebb, annál önzetlenebb embert még nem hordott a hátán a föld, nekem elhiheti…
Tanner egy kurtaköszönöm"-mel elhallgattatta, aztán elindult vissza a szállóba. Már alkonyodott, a nap lassan eltűnőben volt a végtelen pusztaság egyenes horizontján.
Brockton, gondolta Tanner. Csendes kisváros vagy inkább falu, kevés házzal, kevés emberrel.
Brockton, amelynek sejtelme sincs róla, hogy egy szörnyeteget nevelt föl.
Megvacsorázott, olvasgatott agy darabig, aztán lefeküdt. Sokkal többet már nemigen tudhat meg, gondolta. Tudott már szinte mindent, amit tudni lehetett Adam Hartról, még ha azt nem tudta is, hogy kicsoda Adam Hart.
Kinyújtózott, a feje alá tette a kezét. Azért jött Brocktonba, hogy többet tudjon meg John Olsonról, de végül Adamról derített ki sokkal többet. És igazában nem is John Olson ifjúsága volt a fontos, hanem Adam Harté.
El tudta képzelni, hogy kezdődött az egész. Adam Hart, a rokonszenves cigányfiú. Együtt él egy tucat másik gyerekkel, a családja szelíd medvét tart az udvaron, a ház mögött cseresznyefák nőnek. A fákra föl lehet mászni, cseresznyézni lehet rajtuk, senki sem kergeti el őket.
Minden brocktoni gyerek paradicsoma. És John Olson sem volt kivétel. A duci, jó kedélyű srác, aki lelkesen játszott a Hart gyerekekkel, végül istenként kezdte tisztelni Adam Hartot. Hogy reagált erre Hart? Valószínűleg hízelgett neki a dolog, és kissé mulattatta. És talán egy szép napon, amikor Adam és John együtt elment pecázni, Adam megtette nagy fölfedezését. Talán kúszónövények indái lógtak a patak fölé…
Az izmos, emberfelettien gyors reakcióképességű Hart talán átlendült a patakon, vagy felmászott az indákra, aztán biztatta ifjú pajtását, hogy próbálja meg ő is. John viszont a saját erejéből képtelen volt rá. Nemcsak az ügyességéből nem futotta, egyszerűen a testi ereje is kevés volt hozzá. Adam egy darabig biztosan cukkolta, aztán John megpróbálkozott vele, miközben Adam Hart valószínűleg öntudatfanul rá összpontosította az akaratát, gondolatban önkéntelenül is át akarta lendíteni a fiút a patakon.
És Johnnak sikerült! Aztán a legközelebb, amikor már oktalanul magabiztos volt, és Hart nem koncentrált, belepottyant a vízbe. Ez alighanem gondolkodóba ejtette Hartot.
És talán Hart hirtelen ráébredt, hogy akkor először, nem Johnnak sikerült átlendülnie a patakon! Hogy ő, Adam Hart lendítette át! John teste mozgott, de Adam Hart agya, idegrendszere mozgatta! Átvette az uralmat John agya fölött, ő rángatta a drótokat, amelyek eleven bábjának izmait, reflexeit irányították.
Valósággal megmámorosodhatott a hatalom érzésétől, gondolta Tanner. Adam Hart akkor ébredhetett rá, hogy kicsoda. Hogy felsőbbrendű lény.
Eleinte valószínűleg pompás szórakozás volt. Biztosan ~; még John is élvezetét lelte benne. A középiskolai válogatottban játszhatott, mindenkit elkápráztathatott az ügyességével. És Adam Hartot is elszórakoztathatta, hogy ott ül a pálya mellett, és irányítja John idegrendszerét, hogy a fiú bonyolult cseleivel és merész dobásaival elámítsa a nézősereget.
De egyszer aztán eljött egy nap, amikor kenyértörésre került a sor. Amikor John Olson ráébredt, hogy már nem ura saját lelkének, hogy nem a saját életét éli. Amikor már ráunt az egészre, amikor szabadulni akart tőle.
Adam Hart azonban nem unt rá. John Olson az ő kreatúrája volt, az ő bábja - a kiskutya, akit megtanított mindenféle kunsztra. És ha a gazdi azt akarja, hogy produkálja magát, akkor produkálni fogja magát, akár tetszik neki, akár nem.
Ez lehetett az, ami összetörte Olsont. Az a tudat, hogy az élete nem a sajátja. Hogy nem volt beleszólása a tetteibe. Hart volt a gazda, ő pedig egy rabszolgánál is kevesebb. 
Tannerben hirtelen feltámadt az együttérzés. Gyilkos tudat lehetett…
De Olson végül valahogy megszabadul. Végül Hart megengedte, hogy elmeneküljön az egyetemre. És aztán évek múlva, Hart újra feltűnt a színen. Olson halálra rémült, tudta, mi fenyegeti: hogy Hart bármelyik pillanatban megrángathatja a drótokat, és ismét bábuként kell élnie az életét.
Tanner felült az ágyban, elvette a pipáját az éjjeliszekrényről. Olson halála előtt három hónappal került be a bizottságba. Akkor kezdődött volna a nyugtalansága is? Valószínűleg. És ha felismerte Hartot, miért nem fogta magát és tűnt el? De lehet, hogy Hart úgy határozott; hogy Olson túl sokat tud, nem engedheti meg magának, hogy szem elől tévessze!
Olson megpróbálta felhívni a figyelmet Hatra, figyelmeztetni a többieket, hogy az Ellenség a világon van, és valamit tenni kellene ellene. Nem tudott nyíltan beszélni, ezért…
Saját maga töltötte ki azt a bizonyos kérdőívet úgy! Szántszándékkal meghamisította, hogy felkeltse a bizottság gyanakvását. És amikor ezzel kudarcot vallott, és látta, hogy az egyetlen lehetőség semmivé lesz, kétségbeesetten megpróbálkozott a provokációval. Feltüzelte Hartot. És Hart Felfogadta a kihívást…
De ez nem stimmel, gondolta Tanner. Ostoba viselkedés volt. Pedig Hart nem ostoba!
Hart tehát tudta, hogy Olsont állandóan figyelni kell, állandóan pórázon kell tartani. Akkor éjjel valószínűleg ott állt Zandték házánál, várakozott a sötétben, figyelte, ahogy a tesz-vesz a szobájában, és már eldöntötte, hogy Olsonnak el kell tűnnie a színről. John éjféltájt ment haza, három órán át küzdött, míg végül legyőzte a kényszert, amely megakadályozta, hogy nyíltan beszéljen vagy írjon Hartról. Leült megírni egy levelet, Hart megsejtette, hogy mit csinál, és megölte. Nem lehetett nehéz. Hart úgy ismerte Olson rendszerét, akár a sajátját. Könnyűszerrel megszorongathatta, elfojthatta úgy a vegetatív idegrendszert, hogy Olson szíve egyszerűen megszűnt dobogni.
És Olson nem az egyetlen áldozata volt. Évekkel korábban Hart megölte azokat, akik a legjobban ismerték, akik valószínűleg sok mindent sejtettek róla.
A tulajdon családját.
Egy éjjel visszajött. Az esti vonattal. Gyerekjáték volt szabadon engedni a szelíd medvét, aztán megbújni egy fa árnyékában kint az utcán és a konyhaablak alatt sorakozó gázpalackokhoz irányítani az állatot…
Adam Hart, gondolta Tanner hideg indulattal.
Az Ellenség.
A szörnyeteg.
Valami titokzatos módon megérezte, hogy másvalaki is van a szobában. Melegség, mozgás…
Összerándult, lefordult az ágyról. Egy pillanat múlva egy alak hajolt az ágy fölé, dühösen rángatott valamit, amit átdöfött a takarón, lepedőn, matracon, és beleakadt a rugókba. Rövid ideig tartó küszködés után az alak kiszabadította a kést, és előregörnyedt; őt leste.
Tanner felkapta a párnát, azt használta pajzsnak, amikor a másik rávetette magát. A kés felhasította a párnát, tollfelhő lebbent szét, Tanner fájdalmat érzett az arcán. Aztán már szorosan fogta a másik csuklóját, és igyekezett kicsavarni belőle a kést.
Támadója a lábába rúgott. Tanner elesett, de nem engedte e) a kést szorongató kezet. Odagurultak a szekrény elé, a férfi tovább csavarta a másik csuklóját. Még egy kis nyomás… aztán hirtelen pattanás és magas, elfojtott fájdalomkiáltás hallatszott. Tovább hemperegtek, a másik a térdével igyekezett elnyomni magától,
Aztán Tanner megkaparintotta a kést, és elhajította magától, a szoba végébe. Amikor a másik utánalódult, a férfi vadul ágyékon rúgta. Az alak felnyögött, összegörnyedt, Tanner felkattintotta a villanykapcsolót…
Kölyök, gondolta, szinte gyerek még! Tizenkilenc-húsz éves lehet. Parasztfiú, nyílt arcvonásokkal. Izmos alkatú, keménykötésű, a körmei alatt, a tenyerén ott a föld nyoma. Csak egy parasztfiú a sok közül.
És megszállott! Tanner lucskos volt a verejtéktől, szédült a fájdalomtól és az izgalmaktól.
- Mit akartál, kölyök? Nálam ugyan hiába kerestél volna pénzt!
A fiú fájdalma nagyobb volt, semhogy hallgasson… Köll is a maga pénze…!
- Akkor mit akartál?
A fiú ajka lassan összeszorult vékony, kemény vonallá. Ez nem fog beszélni, gondolta Tanner, ez egy szót sem fog már szólni…
Meglepődött tulajdon indulatán. A gallérjánál fogva felrántotta a fiút úgy, hogy a lábujjai alig érték a földet.
- Megmondod végre?!
A fiú csak a fejét rázta. Tanner minden erejéből belevágott a gyomorszájába. A másik összerándult, és öklendezni kezdett. Tanner megvárta, amíg abbahagyta, aztán megint fölemelte.
- Miért akartál megölni?!
A fiú nem feleit. Tanner keményen pofon vágta. Olyan keményen, hogy nekiesett az ágynak. Mindjárt én is elhányom magam, gondolta Tanner. De ha egy pillanatfal később ébredek fel, miszlikbe aprít!
- Nem mondod meg? - A fiú megrázta a fejét. Tanner összeszorította a száját, és megint ütött. A fiú összegörnyedt, leroskadt a padlóra.
A férfi a keze fejével megtörölte az arcát, szédelegve megállt a földön fekvő alak fölött. Lábával hanyatt fordította a fiút, és villogó szemmel lenézett a vérfoltos arcba. A hangja halk volt és színtelen.
- Egy hete menekülök, fiú, és már belefáradtam. Most vagy megmondod, miért akartál megölni, vagy végzek veled, és megmondom, hogy önvédelemből tettem. Megértetted?
A fiúk kábán nézett föl rá.
- Túl sokat kérdezősködött! - mondta elfúló hangon. Nem lett volna szabad Adam Hartról kérdezősködnie!
- Hart küldött!
A másik bólintott.
Tanner megvetően nézett rá.
- Hülyének nézel? Adam Hart nyolc éve nem járt itt!
- Nem tudtam, hogy maga lesz az - suttogta a fiú. - És nem kell itt lennie… nyolc ével ezelőtt parancsolta meg! Tanner hitetlenkedve meredt rá, aztán megértett mindent. Adam Hart elővigyázatos ember volt. Számolt azzal a lehetőséggel, hogy valamikor a jövőben valaki eljön ide, szülővárosába, hogy utána érdeklődjön.
Így hát elrejtett néhány időzített bombát, elvégezte a finom átalakításokat, amelyek mániákus gyilkossá változtatták az egyszerű parasztfiúkat…
Mihelyt valaki kérdezősködni kezdett Adam Hart után. 

Nyolcadik Fejezet

Az orvost Schwartznak hívták. Berontott a faburkolatú kis faluházára, amely egyúttal a rendőrőrszoba szerepét is betöltötte, elképedt pillantással végigmérte Tannert, aztán a gyilkosjelölt fiút, majd kituszkolta a férfit a szomszéd szobába. Felültette az asztalra, néhány pillanatig kotorászott a táskájában, majd alkoholos vattával törölgetni kezdte Tanner arcáról a rászáradt vért.
- Fáj? - kérdezte.
- Mégis, mit gondol?
Az orvos halványan elmosolyodott.
- Tudja, az orvosoknak is megvan a maguk litániája, ugyanúgy, mint a papoknak. Része a szertartásnak. - Megint lenyúlt a táskájába, előszedett egy kis fecskendőt és egy üveget. Jobb lesz, ha megfagyasztom egy kicsit. Ha elkezd nekem fintorogni, nehéz lesz összevarrni!
Pár perc múlva Tanner kellemesen zsibbadtnak érezte a fél arcát.
- Köszönöm a figyelmességét - mondta.
- Miért ne? Maga úgy fest, mint aki készpénzben fizet.
- Eszerint a többi betege nem?
- Nem elegen. Errefelé túl sokan akarják egy-egy darab csülökkel vagy egy üveg befőttel letudni a dolgot. - Közel hajolt Tannerhez, ujjai gyakorlottan dolgoztak a tűvel, fonallal. - Kés volt, ugye? Gondolom, a borotva nemigen jön számításba ezen a vidéken.
Tanner az ajtó felé bökött az ujjával.
- Ha érdekli, az a fiú tette.
- Rögtön gondoltam. Egyébként Jim Hendricksnek hívják. Nagyon jóravaló fiúnak tartják faluszerte.
- Jóravaló fiú. Különösen a késsel bánik jól.
Az orvos még két öltést csinált, aztán bekente a vágást kenőccsel, majd vékonyan bekötötte gézzel.
- Ha lehet, pár napig ne nevessen és ne fintorogjon - mondta. - Nem tudom azzal biztatni, hogy nem marad utána heg. Valószínűleg marad. Elég mély a seb.
Tanner máris érezte, hogy lassan visszatér a fájdalom. Az orvos odament a sarokban levő mosdóhoz, elkezdte lemosni a kezét.
- Följelenti a fiút?
- Maga nem jelentené föl?
- A fiatalok olykor fura dolgokra képesek. Azt hiszem, az itteni emberek legtöbbje nem látná szívesen, hogy egy fiú az egész életén át bűnhődjön valamiért, amit a pillanat hatása alatt elkövetett.
Tanner hűvösen végigmérte.
- Maga így fogja fel, doktor úr?
- Én nem. De sajnos, az itteni esküdtszék így fogná föl. A Hendricks fiú közszeretetnek örvend a vidéken, az apja a közösség tiszteletben álló tagja. Az övé az élelmiszer-kereskedés itt, a sarkon. - Levett néhány papírtörülközőt a falipolcról. - Számolnia kell azzal, hogy ön idegen itt. Errefelé nem rajonganak az idegenekért, különösen nem a városiakért. Még el sem kezdődne a tárgyalás, az emberek már elhitetnék magukkal, hogy mindennek ön volt az oka. Valószínűleg úgy csűrnék‑csavarnák a dolgot, hogy valamiképpen vádat emelhessenek ön ellen is.
Összegyűrte a papírtörülközőt. Kissé zavartan megpróbált beletalálni a papírgalacsinnal a drót papírkosárba.
- Mondja… miért akarta leszúrni magát Hendricks?
 Tanner arca már lüktetni kezdett. Kimerültség fogta el. Szeretett volna visszamenni a szállodába, átaludni huszonnégy órát, aztán elmenekülni valahová, ahol a hírét sem hallották Adam Hartnak vagy John Olsonnak, De rájött, hogy nem lenne hová. Nyakig benne volt a dologban, nem volt egérút.
- Mi köze magának ehhez?
- Semmi, de az ember kíváncsi. Errefelé nem gyakori az ilyesmi.
Lehet, hogy színészkedik, gondolta Tanner. Lehet, hogy Schwartz doktor is Adam Hart egyik időzített bombája?
- Mikor kezdett praktizálni Brocktonban, doktor úr? Schwartz sokatmondó tekintettel, áthatóan ránézett.
- Öt éve. Ugye, egészen másként festene, ha itt volnék már… lássuk csak… több mint nyolc éve?
- Mit tud őróla? - kérdezte Tanner.
Schwartz az ujjaival dobolni kezdett az asztal lapján.
- Én vagyok itt az egyetlen orvos. Öt éve hozzám járnak minden bajukkal. Mindenkiről tudok jószerivel mindent, amit tudni érdemes. Ismerem az erényeiket, ismerem a bűneiket. Higgye el, mindkettővel meg lehetne tölteni egy könyvtárat!
Lesimította a verejtéket kis bajuszáról.
- Nem találkoztam személyesen Harttal, de meglepően sokat tudok róla. Nem mindennapi ember lehetett. Mindenkitől pénzt kért kölcsön, és amennyire tudom, senkinek sem adta meg, de senki nem is kérte vissza! Egyszerűen leírták a kiadást, és megtiszteltetésnek tekintették! Egy időben szórakozásból rendszeresen összeugrasztotta a fiatal suhancokat, csak hogy lássa, ki kit ver meg. Soha senki nem emelt panaszt. Ha akárki más csinálja, gyorsan az őrszobán találta volna magát. Adam Hart esetében viszont "fiatalság, bolondság"! Ez nem minden! Egy időben vagy fél tucat kis zabigyerek volt a városban, akik mind az apjukat tisztelhették Adam Hartban!
Tanner enyhe émelygést érzett, ahogy elképzelte, hogy húsz év múlva majd hat Adam Hart szabadul rá a világra. - Azt mondja, volt? Mi lett velük?
- Satnya kiskölykök voltak egytől egyig. Nem volt semmi kézzelfogható bajuk, semmi, amit meg lehetett volná gyógyítani. Talán a génjeikkel nem stimmelt valami, nem tudom. Annyi biztos, hogy elkaptak minden létező gyermekbetegséget, és alig volt ellenálló képességük. Mind meghalt.
Sikertelen példányok, gondolta Tanner. Mutánsok, amelyek nem érték el a megfelelő szintet.
- A lányok, akik a világra hozták őket, nem bánták, hogy törvénytelen gyerekek - folytatta Schwartz. - De a szüleik sem! Az ifjú Hart szexuálisan koraérett volt, és városszerte kísérletezett… mindennel és mindenkivel. A hallottakból ítélve, nem tudok olyat mondani, amit ne próbált volna ki. Egy orvosi könyvben egy egész oldalnyit kitett volna! Latinul… És senkinek nem jutott az eszébe, hogy nehezteljen érte… őrá.
Adam Hart tehát botrányosan, nyíltan felrúgta az emberi társadalom erkölcsi normáit, gondolta Tanner. És a társadalom tagjai jó szívvel megbocsátották neki!
- Ami a város közvéleményét illeti - mondta halkan az orvos -, Brockton egyetlen említésre méltó szülötte Adam Hart! Amióta elment, Brockton valamiféle átmeneti állapotban vegetál. Nem halott, de nem is eleven. Csak vár. Mellesleg van még a környéken pár ilyen város. Hart nem pihent meg a babérjain.
- Mire várnak?
- Természetesen arra, hogy Hart visszajöjjön. És egyszer majd vissza is jön. - Schwartz elhallgatott egy pillanatra. - Tudja, néha elgondolkodom, hogy Hart sokat utazott-e országszerte.
Hogy sok másik város is megismerhesse, gondolta Tanner. Ez eddig még nem jutott az eszébe! Egy egész ország, amely Adam Hart visszatérését várja…
- Akkor aztán lóháton; díszmenetben vonulhatna be, igaz?
- Igaz.
Tanner fölvette a kabátját, ~ és elindult az ajtó felé. Schwartz utánaszólt:
- Mit csinál majd, amikor megtalálja Hartot, professzor? Tanner halványan elmosolyodott, és a fájdalom belehasított az arcába.
- Megölöm.
Az ajtóban az orvos azt mondta:
- Pierce doktor, akitől megvettem a praxisát, mielőtt nyugdíjba ment, mindig ígérgette, hogy majd elmond mindent a Hart családról.
- De nem került rá sor, ugye?
- Nem. Hat hónappal azután, hogy nyugdíjba ment, baleset áldozata lett. Egy éjszaka lezuhant a pincébe vezető lépcsőn, és a nyakát törte.
- Egészen biztos benne, hogy baleset volt? Az orvos tétovázott.
- Nem egészen. De ha kideríteném, hogy nem volt az, az én életem sem érne sokat, igaz?
Tanner bólintott.
- Nem bizony, doktor úr.

Kilencedik Fejezet

Tanner vasárnap hajnalban felszállt a vonatra, és búcsút intett Brocktonnak. Semmi értelme nem lett volna ott maradni, és esküdtszék elé vinni a gyilkossági kísérletet. A fiú helybeli volt, ő meg idegen. És a helyi bíró, aki húsz éve volt a hivatalában, aligha állt volna az ő pártjára.
Adam Hart gondoskodik az övéiről, gondolta:
Aztán Brockton már csak lassan halványuló kis foltnak látszott a láthatáron, Tanner érezte, hogy lassan enyhül benne a feszültség. Több szempontból is hasznos volt ez a brocktoni látogatás. Sok mindent megtudott Hartról.
És csak a vakszerencsének köszönhette, hogy nem hagyta ott a fogát.
Kellemetlen gondolat volt. Mindeddig egyetlen lépést sem tett, amelyet Hart ne látott volna előre. Még mindig macska-egér játékot játszottak, és ő volt az egér szerepében. Előbb-utóbb Hart ráun majd a játékra, elővillantja a karmait, és… kész.
Meleg, fülledt volt a levegő a vonaton, Tanner félig öntudatlan mozdulattal a gallérjához nyúlt. A végén majd választhat: vagy a móló, vagy az élőhalott lét, mint szegény Olsoné volt. A bábué.
Eltűnődött, hogy a bizottság többi tagjának is a nyomában van-e Hart; és ha nem, akkor miért nem? Mi van őbenne olyan rendkívüli?
- Szép napunk van ma, ugye?
Útitársára pillantott. Középkorú nő ült mellette, negyvenöt-ötven éves lehetett, a haja őszült, arca nem látott kozmetikumokat, csak gondokat. Tanner morgott valamit. A nő tovább beszélt dallamos, határozott hangján.
- Brocktonban szállt fel? Nagyon helyes kis város. Jess az ottani bankba szokott járni. Van egy kis gazdaságunk nem messze onnét. Elboldogulunk, persze nekünk nincsenek is nagy igényeink, világéletünkben itt éltünk… - Áthatóan szemügyre vette a férfit. - Maga volt katona?
- Pár évet.
Az asszony kinyitotta a táskáját, belekotort az összehajtogatott zsebkendő, a kulcsok, a vicik‑vacakok közé, aztán előhúzott egy fényképet, pontosan olyat, amilyenre Tanner számított, kisfiús arc az ellenzős sapka alatt, félmosoly, gondosan retusált csillogás a szemében.
- Ez az én Ralphom. Megsebesült Koreában.
A férfi nem tudta, mit mondjon. Az asszony visszagyömöszölte a képet a táskájába, tésztaképére kiült a “valaki még fizetni fog ezért” kifejezés.
- Semmi értelme nem volt annak a háborúnak! Nem volt egyetlen valamirevaló vezetőnk se… - Elhallgatott, és Tanner azon gondolkodott, mennyire fog belemélyedni a politikába. Úristen, hogy utálta ezt a típust! Az asszony kemény mozdulattal összekattantotta a táskát, mintha egy guillotine-t működtetett volna, és pofacsontjain megfeszült a bőr. - Tudja, mi kell ennek az országnak? Egy igazi vezető, egy erőskezű, igazi vezér…
Egy vezér, gondolta Tanner. Olyasvalaki, mint Adam Hart?
Mindenki jóformán magától értetődőnek vette, hogy az emberiség szívből gyűlölne mindenkit vagy mindent, ami magasabb rendű nála. Hogy minden erővel igyekezne elpusztítani.
Egészen biztosan?
Nagyon is elképzelhető volt, hogy az emberek kitárt karral fogadnák Adam Hartot. Miért is ne? Az emberek harminc éve mást sem tesznek, mint csordaként mennek a vezérek után. Meg vannak nevetve, be vannak törve. Az emberek természetüknél fogva hajlanak a bálványozásra. Bálványozzák a filmsztárokat, az élsportolókat, a diktátorokat.
Az emberek nem küzdenének Adam Hart ellen! Díszmenetben vinnék végig a Broadwayn, virágesővel árasztanák el, kinyomtatnák az életrajzát, és milliószámra vásárolnák, ott lógna az arcképe minden lakás falán.
Mit is mondott a múltkór Marge?
Hajlandó vagyok egy kis oltárt emelni a nappalimban, mihelyt tudom, mit tegyek bele.
- Én világéletemben a hivatalos pártprogramra szavaztam… - mondta éppen az asszony mellette.
Tanner felsóhajtott, vett egy újságot a mozgóárustól, és megpróbált beletemetkezni. Ugyanazok a hírek, gondolta az álmossággal küszködve. Ugyanazok a helyi háborúk, ugyanazok a feszültségek, ugyanazok a gyilkosságok, erőszakoskodások, lopások - csak a nevek változnak, és azok sem az ártatlanok védelmében.
Miért akarhatja mindezt a magáénak Adam Hart?
És ekkor az eszébe jutott az egyetlen ember, aki talán tudhatja a választ, az ártatlan szemlélő, aki valószínűleg ugyanannyit tudott Adam Hartról, mint Olson maga. Az egyetlen, akinek tudnia kell; mert végig jelen volt…
Olson húga.
Petey.
Délután elszunyókált, részben, mert fáradt volt, részben, mert menekülni akart útitársnője szóáradatától. Aztán megebédelt a zsúfolt étkezőkocsiban, elolvasott néhány derűlátó cikket egy örökösen derűlátó folyóiratban, és már teljesen felébredt, mire a vonat befutott Chicagóba. Kora este volt, ritkás köd úszott be a városba a tó felől, a vonatból, nézve mintha csak egyetlen nagy, sötét, szürke vattapamacs lett volna az egész város, amelyet fekete árnyak szabdaltak, és milliónyi fény ragyogott a belsejében - fények, amelyeket kifakított, szétkent a nyirkos köd.
A vonat lelassított, és a szürkés alkonyatot hirtelen felváltotta az állomási csarnok ragyogó világossága. A vonat folyosói megteltek öltözködő, csomagjaikért nyúlkáló emberekkel.
Tanner lecibálta útitársnője ütött-kopott alumíniumbőröndjét, aztán leszedte a magáét is, és leült, várva, hogy kiürüljön a folyosó.
Odakint a hordárok kis kocsijaikkal nyüzsögtek a lassan előrehúzó vonat mellett, mások a lépcsők mellett lesték, hogy mikor segíthetik le a nagy poggyászú öreg hölgyeket, és vagy száz ember sorakozott az állomás peronján, anyusra, apusra, Harry bácsira vagy Ellen nénire várva.
A folyosón megindult a sor, és Tanner elnézte, ahogy a peronon várakozók üdvözlik a leszállókat. A kocsi félig kiürült már, amikor meglátta a peronon álló két férfit, egy kicsivel az érkezők körül tolongó tömeg mögött. Két férfi, barna öltönyben, sötét nyakkendővel, fényesre pucolt cipőben, akik alaposan szemügyre vettek mindenkit, aki leszállt, de nem siettek senki üdvözlésére. Várnak valakit, gondolta Tanner.
De kit?
Kiürült a folyosó.
A peronon álló két férfi közelebb jött a leszállók áradatához. A kocsi túlsó végén felszállt és söprögetni kezdett egy fekete bőrű takarítónő.
Tanner keze nyirkosan tapadt a kárpitozott kartára. Nem tudta, ki az a két férfi, de bizonyos volt benne, hogy őmiatta vannak ott.
Döntött. Felpattant, és a kocsi hátsó vége felé rohant.
- Hé, nagyságos úr, nem arra a kijárat!
Félrelökte a takarítónőt, átrohant a következő, üres kocsiba. A túlsó végén lázas igyekezettel megrángatta a peronnal ellentétes oldalon levő ajtó kilincsét. Az ajtó kinyílt,
Tanner leugrott az egy-másfél méterrel alatta levő sín mellé, behajlított, lábbal, hogy felfogja az esés erejét.
Olyan rohadt világosság van ebben a csarnokban…! Egy rövid pillanatig tétován, kétségbeesetten, pattanásig feszülten állt ott. A bőröndje… a ruhái, a revolvere… mindene, amije van… ott maradt…
Futásnak eredt a sínek mentén.
- Fogják meg azt az embert!
Sípszó hasított a csarnok levegőjébe. A rendőrség, gondolta Tanner rémült zavarodottsággal. Valamilyen okból a rendőrség is benne van! Kétségbeesetten botladozva igyekezett minél sebesebben szaladni a sín mentén.
Pannng!
 Egy közeli oszlopról betonszilánkok pattantak le, Tanner még gyorsabban szedte a lábát, a hideg esti levegő vágta a Tüdejét. A sín betonágyazatáról megint szilánkok pattogtak; aztán már salak volt a lába alatt, kiért a csarnokból. Egy rövid pillanatra a csarnok fényében alakja kirajzolódott a kinti köd háttere előtt. Valami belehasított a combizmába, kis híján térdre rogyott. Megtántorodott, aztán a ködfoszlányok odaúsztak a csarnok fényei elé, és Tanner leszánkázott a salakos töltésoldalon.
A salakszemcsék felhorzsolták mindkét tenyerét, feldörzsölték a nadrágját a csípőjén, combján. Sűrű, gyomos bozótban kötött ki a lejtő alján, szeme előtt olajos, piszkos víz csillant meg. Egy pillanatig mozdulatlanul feküdt, csak remegett, a mocskos víz átártatta a zakóját, az ingét, végigkúszott a mellkasán.
Elfuthatnék előlük, gondolta. De a töltésen túl csak a jól megvilágított; széles sugárút volt, ahol könnyű célpontot nyújtott volna.
Belelapult az árokba. Odafentről hangokat hallott, a salak csikorgását, ahogy lábak haladtak el a sínek mentén, pár méterrel fölötte. Egy zseblámpa fénycsóvája hasított a ködbe, élesen kirajzolódott egy ágas-bogas bokor pár lépésnyire a fejétől. A fény ott időzött egy-két másodpercig, aztán továbbsiklott a sín mentén.
- Mintha láttam volna továbbfutni…
- A vért figyeld… azt hiszem, eltaláltam.
- Itt semmi. A fene ezt a ködöt… biztosan lemászott valahol oldalt!
Leszállt az este; a köd egyre sűrűsödött. A hangok százméternyire lehettek már a sín mentén, de Tanner tudta, hogy mindjárt elindulnak visszafelé, végignézik a töltés oldalát. Ha el akar tűnni innen, most van az ideje!
Föltérdelt, összerándult a lábába hasító fájdalomtól, aztán a néhány bokor fedezékében nesztelenül elevickélt a járdáig. A töltés melletti utca egyirányú volt, az autók a másik oldalon pakoltak.
Át kell jutni tízméternyi úttesten, és nincs más fedezék, Levette a cipőjét, körültapogatózott a földön, amíg talált egy nagyobb kődarabot. Áthajította a töltés fölött. A kő nagy zörgéssel legurult a túloldalon, jó tizenöt méternyire onnan, ahol Tanner volt.
- Hallottad? Innen jött!
- Honnan?
- Erről az oldalról, lentről!
A fény Tanner felé Csapott, aztán eltűnt a töltés másik oldalán.
Tanner felállt, magához szorította a cipőjét, és eszeveszetten átrohant az út túloldalára.
Nem hallott mást, csak zoknis lába halk neszét az aszfalton.
Aztán az autók és az áldott árnyék… Délnek fordult, bement egy mellékutcába, egy pillanatra megállt a sötétben, beletörölte a kezét a nadrágjába, megtapogatta a sebet a lábán. Hússeb volt, de iszonyian fájt. Nemrég kapott ugyan egy tetanuszoltást, előkészületként a coloradói ásatáshoz, de akkor is ki keli tisztítani, be kell kötözni!
Fölvette a cipőjét, kétsaroknyit ment a mellékutcán, aztán kifordult a Madison Streetre. Ez már a külváros volt, ahol senki sem kíváncsiskodott, és ahol nem volt szokás rendőrt hívni csak azért, mert valakit vér és salak borít… Tanner besompolygott egy züllött lebuj bűzlő mosdójába, levakarta magáról a mocsok nagyját, és megfésülködött. A sebbel egyelőre nem tudott mit kezdeni. Ha lemossa, megint elered a vér, és nem szaladgálhat a városban úgy, hogy vérnyomot húz maga után.
Átnézte a zsebeit. Valami kis aprópénz, egy-két bankjegy, aztán pedig legfeljebb tányérozhat.
Visszament a kocsmába, megkereste a telefont. Egyvalakit valószínűleg veszély nélkül felhívhatott, habár sok segítséget nem várhatott tőle. Behúzta a fülke ajtaját, bedobott egy érmét, tárcsázott.
- Tessék.
Tanner közel húzta a kagylót a szájához.
- Eddy? Itt Bill Tanner!
- Bill! - Egy pillanatra csend lett. Nagyon mély csend, mintha befogták volna a kagylót. Aztán ideges, szinte hisztérikus hangon: - Hová tűntél, cimbora? Hol a fenében vagy?
- Mondd, Eddy, miért üldöz a rendőrség?
- A rendősség? Te viccelsz! - Megint süket csönd, de beszűrődött az ajtócsapódás zaja. Ahogy valaki átrohant a szomszédba telefonálni. - Hogyhogy üldöz a rendőrség? Szünet. - Honnan beszélsz?
DeFalco cserbenhagyott már a temetésen, gondolta Tanner. Most pedig felad.
- Bill, valami baj van? Miiért nem válaszolsz? Bill! Hol vagy?
Még körülbelül öt perc állhat a rendelkezésére, amíg a rendőrség nyomára jön a hívásnak, és odaérnek. Talán valamivel több is…
Gyorsan lenyomta a billentyűt, újra tárcsázott. - Marge?
A nő megismerte a hangját, de nem csapta le a kagylót, és nem kezdett el sikoltozni.
- Figyelj rám! Mihelyt leteszed a kagylót, felhívom a rendőrséget!
- Miért üldöznek, Marge? A nő hangja tompa volt. - Gyilkosságért.
- Kit öltem volna meg?
- John Olsont.
- Te elhiszed?
- Igyekszem. Nagyon igyekszem. Éles kattanással megszakadt a vonal.
Hart rám uszította a rendőrséget, gondolta megrendülve Tanner. Hartnak nem lehetett nehéz előállítani néhány hamis bizonyítékot, elültetni néhány fejben a meggyőződést, hogy ő ölte meg Olsont. A bizottság többi tagja tudja az igazságot, de akárcsak DeFalco, ők is látták az írást a fatón, ők is halálra vannak rémítve. Inkább együttműködnek, odadobják a farkasok elé…
Tíz másodperccel azután, hogy kiment a kocsmából, már odahallatszott a közeledő szirénázás.
Chicago éjfél után…
Milliónyi fény, ezernyi hang a belvárosban, a State Streeten és a Randolph Streeten, éjszakai mulatók, büfék, éjjel‑nappal nyitva tartó ékszerészek, ahol a szépen csiszolt cirkont az ember nem tudja megkülönböztetni a valódi gyémánttól. Mozikból hazafelé igyekvő párocskák, kamasz huligánok az utcasarkokon, hátrafésült, vastagon brillantinozott hajjal, kitömött vállú, szándékosan esetlen sportzakókban. A sötétedés utáni város élete, fényei, hangjai…
Három háztömbnyivel odébb a La Salle Street, a tőzsdék utcája. Beton- és márványbarlangjai némán, sötéten állnak a ködön átderengő halvány lámpafényben, üvegszemeik üresen merednek a nagyváros elhagyott színpadára.
A belvárosból szétágaztak a fénysorok az üres utcákon, a derengő fényfonalak óriási négyzetekre szabdalták az éjszaka sötétjét; mintha hatalmas sakktábla lett volna, ahol ő áll szemben a nagymesterrel.
Valahol a sötétségben ott volt Adam Hart. Alszik? A varosban ólálkodik? Bárcsók tudnám, gondolta Tanner. Kilépett a fényes utcára, és odaintett egy taxit.
Petey nem volt otthon.
Tanner ismét becsöngetett, aztán odalépett a kapuhoz, és megnyomta. Nem volt bezárva. A nyirkosságtól és a nyárias melegtől kissé megvetemedett a fa, az ajtó megakadt, mielőtt teljesen becsukódott volna. Tanner bement a házba, fölment az emeletre, de Petey ajtajánál már nem volt szerencséje.
Reggelig várhat ez a látogatás, gondolta - aztán ráébredt, hogy talán reggelig sincs már ideje. És az üres lakás sok mindent elmondhat, amit Petey esetleg nem mondana el…
Megpróbálta a zsebkése pengéjét benyomni az ajtó és az ajtófélfa közé, hogy visszanyomja a rugós zár nyelvét, ahogy a krimikben olvassa az ember, de az ajtón két zár volt, és csak az egyik rugós. Tanner végigpillantott a folyosón. Nem volt új a ház. A tapéta kifakult már, a rózsamintás szőnyeg helyenként megkopott, és érzett az öregség meghatározhatatlan szaga. Ha egy kis szerencséje van, a ház még azelőtt épült, hogy minden lakás része lett a külön fürdőszoba…
Odalépett a szomszéd ajtóhoz, és sikerült kipattantania a zárat. Egy feszült pillanatig várta, mikor szólal meg odabentről egy fojtott, álomittas hang: “Ki az?!”
De nem jött semmi nesz. Tanner halkan besurrant a sötét szobába.
Szemlátomást egy egyedülálló lány lakott a lakásban, a teakonyhából halvány fény szűrődött be. A nappal pamlag, éjjel ágy már ki volt nyitva ágynak, megvetve, rajta gyűrött selyempizsama. A konyhából halk zaj hallatszott; a férfi megdermedt, fülelt. A rádió szólt, valami éjszakai zenés műsor.
Más semmi. Senki sem tett-vett a konyhában, nem zörögtek edények a mosogatóban.
Tanner nesztelenül odalopakodott, benézett. A hűtőszekrény ajtaja nyitva állt, az asztalon a hideg vacsora előkészületei: kenyér, vaj, saláta, egy darabka májas hurka. Mellettük egy fél pohár tej. A férfi fölvette, megkóstolta.
Savanyú. A lány biztosan leszaladt másikért - és minden percben visszajöhet!
Visszament a nappaliba, körülnézett. Még egy ajtó nyílt belőle. Benyitott: a közös fürdőszoba!
Villanyt gyújtott, aztán bezárta maga mögött az ajtót. Vizet eresztett a mosdókagylóba, leengedte a nadrágját, és a szivaccsal óvatosan megtisztogatta a sebet. A ráalvadt vér lejött, megint vérezni kezdett. Gézt és ragtapaszt keresett a faliszekrényben, szorosan bekötözte a lábát.
Már a ragtapaszt tette vissza a helyére, amikor rájött, hogy mi nem stimmel a fürdőszobában.
Púder, testhintőpor, fürdősó, kölni, száradó nejlonharisnyák. Nem volt ebben semmi szokatlan, még az sem, hogy kétféle púder, kétféle kölni, kétféle méretű nejlonharisnya volt ott. Hiszen két lány osztozott a fürdőszobán, más volt az ízlésük.
Csakhogy Petey nem használt kozmetikumokat, és pamutharisnyában szokott járni.
A férfi eloltotta a villanyt, és besurrant a másik lakásba. Pár pillanatba telt, amíg a szeme megszokta a sötétséget, aztán meglátott egy állólámpát. Felkapcsolta az alján levő külön kis éjjeli fényt - elég volt ahhoz, hogy szét tudjon nézni, de az utcáról nem lehetett észrevenni.
Nagyjából úgy festett, mint a szomszéd lakás. És ez egyáltalán nem volt rendjén, mert az apró részletek nem voltak összhangban Petey egyéniségével. Ez a rózsaszín, rojtos, bársony ágytakaró… egy kicsit túl díszes, egy kicsit túl nőies annak a zord, precíz automatának, akit a titkárnőjeként ismert. Ugyanígy a függönyök, a kárpitok.
Egy pillanatra azt hitte, nem jó helyen jár, de aztán meglátta Petey fényképét a toalettasztal lapján: egy vidám, kacagó Peteyt, leeresztett hajjal, villogó fogsorral, egy regiment illatszer, krém, festék között.
Képtelenség. Petey másfajta!
Kihúzta a fiókot, betúrt a fehérneműk közé. Jói illettek a fölöttük sorakozó flakonokhoz. Ugyanolyan nőiesek voltak. Mi a fene, gondolta Tanner, hiszen Petey amúgy sem igen szokta mutogatni az alsóneműjét. Precíz, rideg küllemű titkárnője ezek szerint titokban szerette nőnek érezni magát…
A szekrénynél aztán már föl kellett hagynia az önáltatással. Persze, megtalálta a kosztümöket, a pamutruhákat és a jellegtelen gyapjúszövet komplékat. De mellettük ott sorakoztak a tarka virágmintás ruhácskák, a taft estélyik meg egy fekete csipkeköltemény, habos szoknyával és meghökkentő dekoltázzsal.
Petey kettős életet élt, és senki nem is sejtette. Miért? Lépések hallatszottak a folyosóról, aztán a kulcs fémes zörgése a zárban.
Tanner lekapcsolta az éjjeli fényt, és behúzódott a szekrény árnyékába.
A lány bejött, villanyt gyújtott, becsukta maga mögött az ajtót, aztán az ágyra dobta a kabátkáját, és nagyot nyújtózott, szétrázta sűrű, barna haját, megfeszítette egész testét. Elképesztő, hogy mire volt képes néhány öreges, jellegtelen ruhadarab, gondolta a férfi, ahogy tárgyilagosan végigmérte Peteyt. Pompás alakja van, és tudja, hogy kell előnyösen öltöztetni. És a mozgása! Nem is hasonlít az odabenti éles, szögletes mozdulataira, amelyekben mintha valami kubista festmény elevenedett volna meg, csupa egyenes, csupa szög… Ez a lány könnyed volt, ruganyos, macskaszerű.
Petey lehajolt, hogy kicsatolja magas sarkú szandálját, amikor Tanner halkan megszólalt:
- Jó estét, Petey!
A lány egy pillanatra megdermedt, megállt fél lábon.
- Mit keresel itt?
- Csak felugrottam. - A férfi elővette a pipáját és a dohányzacskóját. - Nagyon csinos vagy így kiöltözve. Sokat jársz szórakozni?
A lány lerúgta a szandált, és fölegyenesedett, fél kezével hátrasimította hosszú haját, amelyet Tanner addig mindig csak feszes kontyban látott.
- Semmi közöd hozzá.
- Pedig még alig temették el a bátyádat.
- Nem lehet örökké gyászolni!
- Még egy hétig sem? Petey hangja jéghideg volt.
- Az egyetemen a titkárnőd voltam, de már nem dolgozol ott. És nincs jogod, hogy beleszólj a magánéletembe! Tanner leült az ágyra, végigsimított a lepedőn. Selyem.
Titkárnői fizetésből nem szoktak selyem ágyneműt venni. - Ki került a helyemre, Petey?
- Magadtól nem jöttél rá? Van Zandt. - A lány sietség nélkül hátat fordított, odament a szekrényhez. Kigombolta a hátán a ruháját, és kilépett belőle. - Nézelődött, professzorom? Most valahogy nem viselkedsz olyan bugris módon, ahogy szoktál…
A titkárnői fizetésből általában fekete csipkés alsóneműre sem igen telik, gondolta tűnődve Tanner.
- Miért nem mondtad meg a szüleidnek, mikor lesz John temetése? Ott lehettek volna.
- Később szóltam nekik. Úgysem tudtak volna eljönni.
- Az apád el tudott volna jönni.
A lány metsző tekintetet vetett rá.
- Elmentél oda?
- Megismerkedtem az egész faluval. Készéltem mindenkivel, a szállodai büféslánykától kezdve a matematikatanárig, aki a dagi parasztgyerekeket tanítja kosárlabdázni. Nagyon jól ismerték Johnt. Ismerték Adam Hartot is.
- Nem tudom, miről beszélsz.
Tanner halványan elmosolyodott.
- Ne erőlködj, Petey! Abban a pillanatban elárultad magad, amikor beléptél a szobába.
A lány szenvtelen arccal elkezdte letűrni a harisnyáját.
- Hogyan?
- Amikor visszajöttem a városba, felhívtam DeFalcót és Marge-ot. Tudták, hogy keres a rendőrség, tudták, hogy a rendőrség biztosra veszi, hogy én öltem meg Johnt. Azt hiszem, ők maguk nem hitték el, de… valami… annyira megfélemlítette őket, hogy inkább hajlandóak voltak odadobni a farkasoknak. Te azonban nem félsz, Petey! Egyáltalán nem félsz! Ugye azért, mert te igencsak jóban vagy azzal a “valamivel”? Szerintem te nemcsak azt tudod, Petey hogy nem én öltem meg a bátyádat, hanem azt is, hogy ki ölte meg!
- Na és? - hangzott a rideg válasz.
Csakugyan, gondolta a férfi magában. Na és? A bátyja meghalt, az én életemből sem lehet már sok háta. És ő amúgy sem érdekli. Fütyül rá, élek-e, halok-e. És az sem érdekelte, hogy meghalt a bátyja…
Az egyetemi jelenet, a temetői jelenet is csak a színjáték része volt.
Tanner fölállt, belemarkolt a lepedőbe, ujjai belemélyedtek a sima, rózsaszín selyembe. Megrántotta, a szétszakadó anyag hangja belehósított a szoba csendjébe.
- Selyem ágynemű… kicsit drága egy titkárnőnek nem? - Odalépett a szekrényhez, letépett a vállfákról vagy fél tucat ruhát, és a földhöz vágta. - Pompásan színészkedtél, Petey, drága! Ilyen csinos lány létedre ilyen jól álcáztat magad a férfiak előtt! - Karjával végigsöpört az asztalkán, a flakonok csörömpölve hullottak a padlóra. - De volt valaki akinek nem álcáztad magad, igaz? Valaki, akinek szépítkeztél!
- Takarodj innen!
Tanner vállon ragadta a lányt, ujjai belemélyedtek a húsába, úgy megrázta, hogy kis híján eltörött a nyaka.
- Ki tart ki téged, Petey?! A lány hangja rideg volt: - Senki sem… tart ki!
Tanner akkora pofont adott neki, hogy egy pillanatig azt hitte, eltörte a pofacsontját.
- Rohadt kis hazug! Kitartanak, méghozzá a bátyád gyilkosa tart ki! Adam Hart szeretője vagy!
A lány arca merev volt és márványfehér, csak a férfi keze nyoma vöröslött rajta.
- Mit akarsz?
- Kicsoda Adam Hart?
A lány hangjából eltűnt az erő. Remegett.
- Nem mondom meg! Ha akarnám, se tudnám megmondani!
- Ha kell, kiszedem belőled. Már nincsenek gátlásaim.
- Erős fiú - mondta keserűen Petey. - Próbáld csak meg, mire mész vele!
Tanner visszament az ágyhoz, leült a széttépett ágyneműre. Megfogott egy lepedőcsíkot, addig húzta, amíg e nem szakadt. Persze. Adam Hart aligha hagyta fedezetlent; magát. Petey valószínűleg szó szerint igazat mond: akkor sem tudna beszélni, ha akarna.
- Miért élsz vele, Petey?
- Mert akarom… más választ vártál?! - Éles, rikácsoló hangon folytatta: - Nem fognád fel, ha azt mondanám, törpe vagy, gyönge vagy, senki vagy! Nem fognád fel, ha az mondanám, te csak ember vagy - és ez már magyarázat.
Tanner felnézett a lányra, és mocskosnak érezte magár mintha még mindig a töltés alján feküdt volna, megint a bőrét nyaldosta volna az olajos víz.
- Megmondanád, hogy néz ki Hart, Petey? A lány megrázta a fejét.
- Minek? Nincs két ember, aki ugyanúgy látja.
- Le tudnál írni mindenkit, aki ott volt az ülésen akkor szombat délelőtt?
Petey konok képet vágott.
Mért nem mindjárt arra kérsz, hogy legyek öngyilkos?
A férfi témát változtatott.
- Azt gondolod, szerelmes beléd?
A lány nem válaszolt.
- Tudnod kell, hogy igazában közömbös vagy a számára. Szemszögéből ez olyan, mintha egy áltattal fajtalankodna - csak nincs erkölcsi érzéke, ami tiltakozna ellene. Nem te voltál az egyetlen nő - voltak mások is, bőven. Broctopban hat lánynak volt gyereke tőle. Rendben van, csinos vagy, kedves vagy. De a legnagyobb vonzerőd az, kéznél vagy!
- Nekem ez teljesen mindegy!
A férfi rámeredt, fürkésző szemmel próbálta megállapítani komolyan gondolja-e. Végül úgy döntött, igen.
- Mit akar Adam Hart, Petey?
- Honnan a fenéből tudnám, mit alkar? Nem szokta kitárni nekem a lelkét! Talán hatalmat akar, talán uralkodni akar, a világ ura akar lenni. Olyan rémes lenne? Nálunk biztosan jobban csinálná!
Adamnak már van gyakorlata a hatalomban. Például a bátyád élete fölött… És miért? Szórakozásból! - Föl-alá kezdett járkálni a feldúlt ágy előtt. - Miért üldöznek engem a rendőrök?
- Telefonáltál Johnnak akkor éjjel, amikor meghalt. Kinyomozták a hívást. A lakásodban találtak egy följegyzést meg néhány levelet. Azt hiszik, John rájött, hogy szélhámos vagy.
Az eltűnt okmányok, gondolta Tanner. Tökéletes kelepce. És gyerekjáték volt a lakásán elrejteni az áruló nyomokat…
- Okos legény ez a te Adam Hartod, mi? A lány folytatta a félbehagyott vetkőzést. - Megteszi, professzorom. Megteszi.
Mielőtt Tanner kilépett volna az ajtón, Petey még egyszer utána szólt. A lány testén elefántcsontszínű és barna fények és árnyak táncoltak, kihívóan állt ott, és Tangernek egy kicsit elszorult a torka. Aztán belenézett az arcába, látta a halvány mosolyt, a villogó fogsort, a zöld szempár pillantását, és enyhe émelygés fogta el.
A lány szája gonosz mosolyra húzódott.
- Ugye tudod, hogy nem éred meg élve a reggelt?

Tizedik Fejezet

Tanner kilépett az ajtón, és halkan betette maga mögött. Nem gyűlölte a lányt, nem tudta gyűlölni. Petey is dróton rángatott bábfigura volt, csak éppen nem bánta. Nem úgy, mint John…
Pipára gyújtott, a kialudt gyufaszálat ledobta a kopott szőnyegre, és elindult. Félúton a lépcső felé, a folyosó közepén megtorpant. Odalent kinyílt a kapu, lépések, jöttek fölfelé a lépcsőn.
Valaki jön haza, gondolta enyhe aggodalommal. Tovább fülelt. A lépések elhagyták az első emeleti lépcsőfordulót, jöttek tovább, felfelé. Elhagyták a következő fordulót is. Tovább. Ha nő volna, a lifttel jönne. Tehát férfi. Méghozzá sietős a dolga…
Aztán már tudta, ki az. Érezte, ahogy jött föl a lépcsőn, ahogy az úszó érzi a hullámokat a tóban.
Adam Hart valószínűleg unatkozott, miután búcsút vett Peteytől. Megivott egy csésze kávét valahol, aztán hirtelen eszébe ötlött, hogy felugrik, meglepi Peteyt. Egy kis testgyakorlás még hajnal előtt.
Tanner szinte végzetes tétovasággal állt ott a folyosón, hallgatta a halk lépéseket, és érezte, hogy kezét; arcát kiveri az izzadság. Meg akarta tudni, hogy kicsoda Hart, de álmában sem úgy, hogy szembekerül vele egy folyosón! Az ilyen találkozás csak egyféleképpen végződhet!
A lépések már az utolsó lépcsőfordulón jártak, nyugodtan, magabiztosan, csak egy kicsit sietősen.
Adam Hart nem tudta, hogy ott van!
Tanner még egy pillanatig habozott, aztán megfordult, és eliramodott a folyosón. Mögötte a lépesőn megtorpantak a lépések, aztán nekiiramodtak.
Ki vagy te…
Ki vagy te…
Ki vagy te…
A folyosó végén ajtó, fölölte vörös fényű kis lámpa. A vészkijárat. Mögötte a tűzlépcső és a tisztuló, hűvös éjszakai levegő, a távoli égbolton tízezernyi csillag. Szellő lobogtatta meg a gallérját, beleszántott a hajába, hűsítette verejtékes arcát.
Átléphetne a korláton, gondolta, három emelet, aztán a beton áldott nyugalma, biztonsága. Vége volna a rettegésnek…
Hirtelen rémülettel megragadta a vaskorlátot, aztán leszáguldott a vaslépcsőn. Három emelet, kettesével-hármasával. A legalján megbotlott és elesett, s egy másodpercig fölnézett az égbolt háttere előtt, odafenn kirajzolódó ballonkabátos, puhakalapos alakra.
Talpra ugrott, rohanni kezdett a keskeny utcán. A lába úgy remegett, hogy alig tudott megállni rajta.
Ne fuss…
Ne fuss…
Ne fuss…
A feje hirtelen megfájdult, aztán finom tapogatózást, hirtelen nyomásokat, bökéseket érzett, amelyektől éles fájdalom nyilallt a szemgolyójába, és kibírhatatlanul viszketni kezdett a bőre. Kinyitotta a száját, üvölteni akart, de helyette kacagás tört ki belőle, aztán a tüdeje hirtelen felmondta a szolgálatot, a bal lába pedig lesántult.
Homályos gondolat futott át az agyán: Ez a vég. A játékos most tanulja ki, hogyan rángassa a drótokat, mint ahogy a hegedűjátékos hangolja a hangszerét.
Aztán hirtelen nyomást érzett a szívén, egy nagy kéz szorítását, egyre erősebben, érezte, ahogy elzáródnak az artériák, a vénák, a billentyűk. Ugyanezt érezhette John Olson is, csak neki nem volt ilyen szerencséje, hogy ilyen gyorsan véget érjen…
Tízméternyire volt az utca vége.
Tanner védekezni próbált, kiüríteni az agyát, gondolatban megragadni azt a kezet, szétfeszíteni az ujjakat, kétségbeesetten valami fájdalmat okozni a másiknak is! Egy pillanatnyi megingás következett. Tanner gyorsan, fulladozva fellélegzett, aztán visszatért a szorítás.
A csillagok, az éjszaka, a hűvös levegő… esztelen röhögés, átkozódás, a tulajdon keze, ahogy a mellkasát marcangolja, a szeme ég, könnyezik…
Aztán egyszerre kiért az utcából, eltűnt a másik szeme elől. Hirtelen megkönnyebbülést érzett, és körülötte a levegőben mintha láthatatlan kezek tapogatóztak volna bizonytalanul. Sarka szaggatottan kopogott a kövezeten, gyorsan letért a harmatos fűre. Mögötte, a keresztutcában fürge léptek csattogtak lefelé a vaslépcsőn…
El kell rejtőznie, méghozzá gyorsan! Nem tud elfutni Hart elől, és ha Hart megint - észreveszi…
Átvágott a pázsiton az egyik házhoz, amelyiknek sötét volt az ablaka, csak az utcai lámpa gyengefényét verte vissza. Favázas ház, ami azt jelenti, hogy van hátsó tornác, és…
A tornác alatti kis zug áporodott szagú volt, és pókhálós. A háziak ott tartották a deszkákat, a létrákat, a fűnyíró gépet és a kerti szerszámokat. Tanner bemászott két deszkaköteg közé, és megborzongott. Eddig mindent elnyomott benne a félelem, márpedig a félelem is ellensége, az ugyanúgy rángatja a drótokat. Ilyen egy rohadt, mindent elsöprő félelmet! A férfi kényszerítette magát, hogy csillapodjon, gondoljon valami másra…
A korhadó fa áporodott szaga a tornác alatt, odakint a langyos éjszaka, a csillagok kristályfénye, mint megannyi jégcsepp a mélyfekete égen…
Várakozott. Az éjszaka apró életjelei. A halk neszek a fák, bokrok felől, ahogy az apró élőlények nyugovóra tértek, vagy élelem után jártak. A mászkáló bogarak a farakásban, az autók távoli hangja.
Kaparászás hallatszott a hátsó kerítés felől, nyikorogva kinyílt a kapu. A nyílásban egy pillanatra kirajzolódott egy bokszerkutya körvonala, aztán az állat nyugodt léptekkel bejött. Gyorsan szétnézett a terepen, aztán visszafordult a kerítés mellett álló szemetestartályhoz. Egy fejmozdulat, és a felboruló tartály csörömpölése visszhangzott az éjszakában.
Ha a kutya közelebb jön… De ott turkált a vacsora maradványai között, feléje sem nézett a tornácnak.
Aztán Tanner megérezte egy árny jelenlétét a kertben, és tudta, hogy Adam Hart meghallotta a zajt, és berohant körülnézni. Érezte, ahogy a hideg tekintet végigsiklik a holdsütötte kerten, megtorpan a rózsabokrok és a mályvarózsák árnyékán, elidőzik a tornác alatti sötét üregen…
Semmi se légy, senki se légy…
Megpróbálta kiüríteni az agyát; ez az agy nem gondol Adam Hartra, nem gondol arra, hogy elkapják, nem gondol arra, hogy a tornác alatt rejtőzik, a tornác alatt, a tornác alatt…
Üresség.
Semmi.
Kereső, fürkésző érzés a tornác alatt.
Semmi.
Finom tapogatózás a bokrok körül, a cserjék árnyékában.
Semmi.
Semmi sem volt a kertben, csak a kutya, amely addig egy papír szemeteszacskót rángatott, és most a farkát csóválva felpillantott. Egy percre megfeledkezett a szemétről, és fürge lépésekkel megindult a kerten, át, a kapunál álló sötét alak felé.
És aztán elszabadult a pusztító harag.
A bokrokban, a tornác alatt hirtelen elhaltak az apró neszek. Valami csicsergett egyet a tölgyfa ágai között, aztán elhallgatott. Egy kis test halk reccsenések közepette leesett a fáról, huppant egyet a földön. A kutya felmordult, a nyakán fölmeredt a szőr. Merev léptekkel megindult, aztán hirtelen megdermedt, megállt egy holdfényes részen. Felnyüszített.
Tanner csak nézte, nem tudta levenni róla a szemét.
A kutya bal hátsó lábán kidagadt, megfeszült egy izom, aztán kemény, pattogó hang hallatszott. Tanner látta, hogy vonaglanak az állat nyakán az izmok, ahogy üvölteni próbált, de egy hang sem jött ki a torkán.
Harag! A kutya gyors véget ért. Az egész testén hullámzottak az izmok, görcsök rángatták, forgott törött lába körül, habzott a szája. Hirtelen még egy, hangosabb pattanás hallatszott, és az állát összerogyott. Még egyszer megrándult, mintha valaki belerúgott volna, és oldalán mintha egy növekvő mélyedést lehetett volna kivenni. A száján hirtelen kibuggyant a vér; aztán néma, élettelen volt ismét a kert.
Halk lépések a járdán. Aztán csend.
Tanner kimászott a tornác alól. Megnézte a kert közepén összetörve heverő bokszert, és elképzelte ugyanott a saját testét. Csak nézte egy darabig, aztán kiment a hátsó kapun, és elindult az utcán.
Nyugat felől felhők vonultak az égen, hűvösödni kezdett az éjszakai levegő.
A belvárosban, a Marshall Field Áruház homlokzatán egyet mutatott az óra. Az utcákon nyüzsgött a színházak közönsége, az elővárosi vasút állómására iparkodtak, vagy a sarkokon buszra vártak, vagy elárasztották a hajnalig nyitva tartó éttermeket.
A tömeg, az áldott tömeg! Közöttük biztonságban érezte magát.
- Csak egy kávéra aggyon pénzt, nagyságos úr!
 Mocskos ing, kitépdelt nadrág, dohányfoltos fehér bajusz, tágra nyílt, véreres szempár. Reszkető, előrenyújtott kéz, a ráncokba ivódott piszok; fekete körmök.
Tanner belekotort a zsebébe.
- Csak öt dollár harminchat cent kellene - mondta a hang csüggedten.
Tanner így kapta ki a kezét a zsebéből, mintha megégette volna. A véreres szem tekintete kifejezéstelen volt, semmi nem utalt arra, hogy a másik több volna egy részeges csavargónál.
De Tannernek pontosan öt dollár harminchat cent volt minden vagyona!
Egy pillanatig rámeredt a csavargóra, aztán sarkon fordult és otthagyta.
Nem mehetek oda egy rendőrhöz azzal, hogy “Biztos úr, nekem a nyomomban van valaki, aki több, mint ember!” El sem tűnhetek, el sem tudok rejtőzni: Védtelen vagyok! Én vagyok az egér, Hart a macska. És isten legyen irgalmas a lelkemhez, mert, ahogy Petey mondta, nem fogom élve megégni a reggelt…
Párocskák bandukoltak lassan az utcán, nevetgélve, összebújva. Két matróz álldogált egy mozi kialvóban levő neonreklámja alatt, fürkésző szemmel nézték a járókelőket. Egy idősebb asszony hangosan kopogó léptekkel iparkodott a Grant Park föld alatti garázsa felé. Néhány katona buzgón győzködött egy lányt egy kapualjban, a lány természetellenesen világos szőke haján megcsillant az utcai lámpák fénye.
Az emberek kezdtek eltakarodni az utcáról a reggelig s hátralevő pár órára.
Tanner meg-megállt a kirakatok előtt, az üvegekben figyelte, nem követi-e valaki. Nem tűnt fel senki… de hát akárki lehet. A következő kirakat előtt hosszabban elidőzött, jól megnézte a tükröződő emberalakokat.
Egy pillanatra mintha feltűnt volna egy puhakalapos, ballonkabátos figura? Talán nem jól látta…
- Oda nézzen, milyen jópofa az a madár! - szólalt meg mellette egy orrhangú női hang. - Nézze, az ott! 
Ismerkedünk…?
Odapillantott a kis játékszerre a kirakatban. Egy apró, fából készült madár ingott előre‑hátra egy tengelyen, aztán belemártotta a csőrét az előtte álló pohár vízbe. Megint ingott egy kicsit, aztán megint előrebukott. Se drótok, se motor. Csak a madár és egy pohár víz.
- De aranyos! A legszívesebben…
A madár belemártotta a csőrét a vízbe, de nem emelte ki belőle.
Öt.
Tíz.
Tizenöt másodperc.
Tanner hirtelen megérezte, mi következik, de nem tudta elfordítani a fejét. A madár fölemelkedett, festett szemével kacsintott, és sugárban kiköpte a vizet, ott loccsant szét a kirakatüvegén. 
- Nahát, de aranyos! Mit gondol, hogy… - Aztán a nő hirtelen rájött, hogy nem is olyan aranyos, és sikoltozni kezdett.
- Bántotta valaki, hölgyem? 
A katonák, akik az előbb azzal a lánnyal beszélgettek. Odagyűltek a kirakat elé, Tanner elhúzódott, nem akart magának több bajt.
- Ő volt az! Ő csinálta!
A nő rámutatott. Az egyik katona elkapta a két karját, a másik a gyomrába vágott. Tanner összegörnyedt, megpróbálta kiszabadítani az egyik karját. Aztán valamelyik katona az arcába csapott, érezte, hogy megreccsen az orra. A földre rogyott.
Az egyik katona elegáns mozdulattal megérintette a sapkáját, és belekarolt a nőbe.
- Csak egy tolakodó civil, hölgyem. Nincs mitől félnie. Tanner megrázta a fejét, és feltápászkodott, előkotorta a zsebkendőjét, és odanyomta vérző orrára. Egész testében rázkódott a dühtől, megindult a katonák után, aztán meggondolta magát, és megállt.
Nem ők tehettek róla. Valójában Adam Hart mozgatta az izmaikat. Adam Hart tanítja most móresre, Adam Hart akar megfizetni azért; hogy elszökött előle. Milyen emberiek Hart reakciói, milyen furcsa az emberinek és az emberfelettinek ez a keveréke, Érdekes… főleg ha túl is élhetné.
Céltalanul bandukolt a Randolph Streeten, igyekezett mindig a legnagyobb tömegben maradni. Egy pillantást vetett egy kirakatban a sorakozó játék katonákra - az is elég volt ahhoz, hogy lássa, amint egyikük fegyverével tiszteleg, és halkan megdöndül egy parányi dob!
Az éjjeli szórakozóhelyek fényei sorra kialudtak. A szereplők sorra elhagyták a színpadot, és Tanner ráébredt, hogy nemsokára már csak ketten lesznek, ő és Hart, egyedül, közönség nélkül játsszák el a tragikus, végső jelenetet.
Először észre sem vette a mellette lépegető öregasszonyt. Rekedt suttogás volt csak a hangja.
- Nem akarsz útjába állni a Holnapnak, ugye, fiam?
Üres volt a tekintete. Ugyanúgy, ahogy üres volt a kéregetőé, és üres volt a katonáké, akik megverték. Mintha valahogy nem lett volna ott az illető…
Csak egy fekete ruhás öregasszony?
- A holnap azoké, akiké a ma, anyókám,
- És kié a ma? - kérdezte éles hangon az öregasszony. - A tiéd ugyan nem.
- Ki vagy te?!
- Gondolod, hogy valaha is rájössz?
- Igen.
Rikácsoló kacaj fakadt ki a ráncos szájból.
- Azt ne hidd, hogy megéred…?
A fekete alak megfordult, otthagyta. Amikor befordult a sarkon, Tanner hirtelen ráébredt, hogy egyes-egyedül van az utcán.
Árnyékba borult kirakatok, sötét neonreklámok, az utcai lámpák hideg derengése. Az alvó város csendélete. Csak egy darab újságpapír mozgott, egy pillanatra megakadt egy szeméttartó lábán, aztán belibbent egy autó alá, ott eltűnt.
Tanner továbbindult, majd megállt. A sarkon Adam Hart várakozott.
Magányos alak, puhakalapban, ballonkabátban, az arca mint mindig, árnyékban.
Várta, hogy Tanner közelebb menjen.
Tanner csak nézte, a másodpercek lassan múltak. Úgy érezte magát, mint a kutya, aki a szőnyegre vizelt, és most a gazdája meg fogja verni. Teljesen elöntötte az érzés, hogy most valami rettenetes fog történni.
Meg akart fordulni, el akart szaladni.
Egy porcikáját sem tudta megmozdítani! A sarkon álló alak a markában tartotta.
Aztán az a marok lassan kezdett összeszorulni, és Tannernek elállt a lélegzete, olyan hirtelen, mintha valaki elzárt volna egy csapot. A szívverése lelassult, és hirtelen minden érzés eltűnt a lábából. A keze elzsibbadt, s a zsibbadás gyorsan kúszott fölfelé a karján, a mellkasa felé.
Adam Hart sorra kattintotta le benne a kapcsolókat… Tanner előtt hirtelen sokkal mélyebb sötétség tárult fel, mint a környező éjszaka, érezte, ahogy lassan leroskad a járdára. Abban a pillanatban, amikor az aszfaltja hanyatlott, a sarkon kikanyarodott egy rendőrautó, fényszórója végigsöpört a házak kapuin.
Fékcsikorgás; ugyanakkor hirtelen; teljes felszabadulás; minden görcs oldódott…
- Hé, jóember, nehogy már a járdán akarjon aludni! Majd alszik odabenn! - Beemelték a kocsiba.
Az utca végéről eltűnt már az alak.

Tizenegyedik Fejezet

Megijedt, de nem vesztette el a fejét. Az autó és az ügyeletes asztala között sikerült megszabadulnia az irattárcájától, úgyhogy amikor megmotozták, nem találtak nála semmilyen igazoló iratot. Semmit, ami arra utalt volna, hogy köze van a gyilkosság miatt körözött William Tannerhez. Amikor megkérdezték a nevét és a címét, hamis nevet diktált be, és egy West Madison Street-i címet. Még azzal sem vesződtek, hogy ellenőrizzék.
Éjszakára bezárták a fogdába, és Tanner hálát adott az istennek a zsúfolt celláért, a részegek összefüggéstelen zagyválásáért, a többiek szaggatott, duruzsoló beszélgetéséért. Félóráig még élvezte, aztán egészséges, mély álomba merült. A matracban élősdiek mászkáltak, párna helyett csak a karjára hajthatta a fejét, de a cellában biztonságban volt. Jobb védelmet nem is lehetett volna kitalálni a zsúfolt fogdánál, a gondolatok kusza kavargásánál.
Mélyen, egyenletesen aludt, aztán hajnalban álmodott, illetve nem is annyira álmodott; mint félálomban, kábán fölelevenítette a történteket. Kaleidoszkópként kavarogtak előtte a képek, a középpontban egy puhakalapos, ballonkabátos férfialakkal.
Remegve riadt fel, a karjába kehlett harapnia, nehogy felüvöltsön…
- Ébresztő, nyavalyások! Azt hiszitek, az egész napot itt lustálkodhatjátok el? Mozgás, kifelé!
Reggelit kapott, kenyeret, kukoricapelyhet tejjel, aztán megfürödhetett a síkos padlójú zuhanyozóban, és megborotválkozhatott egy borotvával, amelynek pengéjére már rákövült a szappan és a többiek borostája. Kilenckor bevezették a rendőrbíró elé, aki nagyot ásított, unott képet vágott, és mivel Tanner büntetlen előéletű volt, egy dorgálással elintézte. Hétfő délben Tanner ismét kint volt a világban, egyszál‑egyedül.
Igyekezett az emberek sűrűjében maradni az utcán, nem követte el azt a hibát, hogy a nyilvános parkok elhagyatott részei felé induljon, vagy végigmenjen néptelen utcákon. Visszafelé indult, a belvárosba, a gőzölgő épületek között húzódó forró utakra.
Végigment a Michigan Boulevardon, ahol nyüzsögtek a verejtékező üzletemberek, petyhüdten lógó nyári öltönyben, a nők vékony pamutruhákban, néhány matróz fehérben, a hónaljukban izzadságfoltokkal. Az oroszlánok az Art Institute előtt, a facsemeték a Grant Park-i föld alatti garázs tetején…
Bement a nyilvános könyvtárba, megkereste a zsúfolt folyóirat-olvasót, és ott olvasgatott délig. Megebédelt, aztán keresett magának egy padot a Grant Parkban, egy kőhajításnyira, a Buckingham szökőkúttól. Gyerekek játszottak a vízben, szerelmespárok bújtak össze a többi padon, a közelben a füvön épp egy család rakodott ki az elemózsiás kosárból. Ahol a sokaság, ott a biztonság:

Vart Zandt.
Nordlund.
DeFalco.
Scott.
Grossmann.

Melyikük?

Miről ismerszik meg a felsőbbrendű ember? Nem arca verejtékével keresi a kenyerét. Kevesebbet dolgozik, mint a többiek. Vagy éppenséggel többet? Ha adva van öt tű az emberi szalmakazalban, amelyből egy felsőbbrendű, hogyan lehet rábukkanni? Egy fokkal följebb áll az evolúció létráján, messze fölöttünk, felebarátaim!
Hát persze - azért van egy csalhatatlan próba, amelyet a természet is alkalmaz az új fajok megítéléséje.
Az életképesség! A fennmaradás…! Lehet, hogy ilyen egyszerű?
Megszámolta az aprópénzét. Harminchat cent. Az öt dollárja a tárcájában lapult még tegnap, de a tárca, valahol a csatornában hevert, kilométerekre onnan. Harminchat cent. Még fél dollár sincs. Ebből kell enni, aludni - vagy meghalni.
Elindult a North Clark Streeten, ment egy darabig, aztán benyitott egy zálogházba, miután kintről meggyőződött róla, hogy nincsen más vevő az üzletben.
- Mivel szolgálhatok, uram? - A férfi kövér volt, fénylő zsíros bőrű és szolgálatkész.
Tanner odavetve válaszolt:
- Nem is tudom, csak körülnézek. - A másik pillapatása végigszaladt rajta, szemlátomást nem tudta hova tenni. A vevő megviselt, megtépázott küllemű, de az öltönye jó anyagból készült, és úgy áll rajta, mintha nem kéz alatt vette volna…
- Van néhány príma óránk; nagyon megérik az árukat. Bulova, Longines…
- Inkább egy pisztoly érdekelne - mondta megfontoltan Tanner. - Mondjuk, valami közepes kaliberű, nem túl nagy. A másik meglepett képet vágott, aztán benyúlt az egyik üvegszekrénybe, és a pultra tett egy kis automata pisztolyt. - Ez egy olasz Beretta, elsőrangú darab. - Tétovázott. Van fegyverviselési engedélye, ugye?
- Az igazat megvallva, nincsen. Mennyibe kerül?
- Magának hatvan dollár.
- Nem sok egy kicsit?
- De nem kérdezem meg, miért akar pisztolyt venni engedély nélkül…
Mielőtt a másik tiltakozhatott volna, Tanner fölkapta a pisztolyt, és gondosan szemügyre vette.
Kipattintotta a tárat, aztán ugyanolyan gyorsan visszalökte a helyére.
- Maga mindig töltve tartja ezeket? A kövér férfi idegesen fölnevetett.
- Ugyan, dehogyis! Mindig…
Tanner áthajolt a pult fölött, és nekiszegezte a Berettát a másik hasának.
- De ez töltve van, öregem. A másik megnyalta az ajkát.
- Maga tréfál - mondta színtelen hangon.
- Sohasem hagyjuk bent a töltényeket.
- Soha?
A kövér férfi keze lassan megindult a pult alatt egy fiók felé.
- A maga helyében nem tenném - mondta halk hangon Tanner.
A párnás kéz visszahúzódott.
- Mit akar?
- Ezt a pisztolyt, egy doboz lőszert és mondjuk tízdollárnyi költőpénzt. A bolondnak is megéri, öregem.
A másik vállat vont, odaadta a lőszert és a pénzt. Tanner kihátrált: Már az ajtóban volt, amikor a kövér fájdalmasan megköszörülte a torkát, és megkérdezte:
- Tényleg töltve volt?
- Ahogy mondta, öregem, sohasem szokták benne hagyni a töltényeket…
Elugrott az ajtóból, becsapta maga mögött, az utánazúduló szitokáradatból alig hallatszott ki valami. Be a mellékutcába, át a következő utcára, és máris biztonságban volt!
Megakadt a szeme egy tükrön egy étterem kirakatában. Megállt egy pillanatra.
Már nem a makulátlan Tanner professzor vagy, igaz? Nem a jóképű, fiatal egyetemi oktató, aki sportzakókban, pipával a kezében parádézott hallgatói előtt, rájuk villantva okosan csillogó tekintetét: Szinte siralmasan festesz, professzorom! Fésületlen haj, piszkos, gyűrött ruha, vérnyomok az arcodon, ahol megvágtad magad a borotvával, és Schwartz doki brocktoni öltései. Elcsigázottnak látszol, a szemed kissé véreres, és mondhatni, feldúlt külsőd vart Sokat haladtál - lefelé.
A Van Buren Street-i földalatti-állomás, a hűvös, pinceszagú levegő jóleső megkönnyebbülés a fenti fojtogató hőség után. Bedobott húsz centet az automatába, lement a peronra.
Egyvalamit tehet, gondolta, mégpedig azt, hogy visszamegy a kezdet kezdetére. Visszamegy az egyetemre, abba a szobába, ahol azon a szombat délelőttön összeültek. Felfrissíti az emlékezetét, és talán rábukkan valamire, ami nyomra vezetheti. De ha visszamegy, szinte felkínálja magát céltáblának: a nyári egyetem még nem kezdődött el, egy lélek sem lesz sehol, egyedül lesz…
Csak állt és tépelődött. A távolban feltűntek egy Howard Street-i, észak felé tartó szerelvény fényei. Tanner nézte, ahogy egyre erősödtek, egyre nőttek a fények, és végül döntött.
Amikor a vonat kihúzott az állomásról, rajta volt.
Az egyetem elhagyatott volt, az épületek szürkén komorlottak a leszálló alkonyatban. Tanner kulcsával kinyitotta a kutatóközpont épületének kapuját, és nesztelenül besurrant. Az éjjeliőr rendszerint az alagsori kuckójában töltötte el az egész éjszakát, előtte valami krimi, mellette a bömbölő rádió. Ővele nem lesz gondja…
Végigment a kihalt folyósokon, belépett a bizottság szobájába. Már hosszúra nyúltak az árnyak, de annyi fény azért volt, hogy kivegye a bútorokat, a foltokat a kopott mozaikpadlón. Ott volt a hosszú, vastagon belakkozott asztal, az olcsó, egyenes hátú székek, és a falról is ugyanúgy nézett le a komoly, öreg, pirospozsgás, pofaszakállas professzor színes arcképe. Vastagon fedte a por az asztalt és az ablakpárkányokat, jól látszottak benne a nyomok, ahol valaki végighúzta az ujját, vagy letett valamit. Halovány ujjnyomok látszottak a szegélyléceken is és karcolások az ajtó körül.
Valaki igencsak alaposan körülszaglászott a helyiségben! Tanner egy pillanatig csak állt, és azon tűnődött, vajon ki lehetett; inkább erre a rejtélyre igyekezett koncentrálni, semhogy tulajdon kiszolgáltatott helyzetén nyugtalankodjék…
Valaki köhentett mögötte. Tanner megpördült. Nem hallotta, ahogy kinyílt az ajtó, nem hallotta a folyosón közeledő lépéseket sem. De most ott állt az ajtóban Karl Grossmann, idegesen, tétován. Vagy ez csak álcázás…?
Az… biztosan az!
Grossmann előrenyújtott kézzel feléje kacsázott. - Tanner! Én…
Tanner az ösztöneire bízta a reagálást, nehogy a gondolkodás megbénítsa. A kezében termett a Beretta, golyók csapódtak be a falba Grossmann mögött. Őrjöngve rángatta a ravaszt, közben az ablak felé hátrált, Állóképként rögzült benne a megdöbbent kifejezés Grossmann kerek arcán, aztán a nagydarab férfi feléje lódult, és vastag karjával átfonta a lábát.
Mintha lassított felvételt nézett volna, ahol szinte megállt az idő, mintha egyenként látott volna minden filmkockát. Nem voltak gondolatök, érzelmek.
Érezte, hogy hátrabukik, estében összetört egy széket maga mögött. Megpróbálta megfordítani a pisztolyt, az agyával lecsapni Grossmann koponyájára. Aztán a fizikus egyik kezével elkapta a torkát, a másikkal kétségbeesetten nyúlkált Tanner pisztolyt tartó keze után.
Arrébb gurultak, Tanner közben kiszabadította a fegyvert, és gondosan célzott. Nekivágódtak a falnak, a mennyezet alatti keskeny párkány nem bírta a lökést, a pofaszakállas professzor súlyos arcképe lezuhant, ugyanabban a pillanatban, amikor a Beretta éles csattanása betöltötte a szobát.
Csend.
Füst, vér, üvegcserepek. Egy rémült férfi Tanner alatt, a padlón, tésztaképéből üveges tekintet mered rá, szaglik a félelem verejtékétől. De Nagyon is életben van. A lábán gumitalpú cipő, persze hogy nem ütött zajt, ahogy végigjött a folyóson. Akárki lett volna ott, meghal, ha a lezuhanó kép az utolsó pillanatban nem üti arrébb Tanner kezét! És ez, így nem történhetett szándékosan. Egyszerűen csak nagy szerencséjük volt mind a kettőjüknek.
Szerencse. Csak ezért maradt életben Grossmann. Ami azt jelenti, hogy a fizikus… ártalmatlan.
Újra szemügyre vette Grossmannt, akinek megsebzett fülcimpájából szivárgott a vér. Aztán remegő lábbal feltápászkodott.
- Ne haragudj, Karl. Az istenért, kérlek, ne haragudj… Grossmann is talpra állt, cigaretta után kotorászott. Ijesztően reszketett a keze.
- Nem tudlak hibáztatni, William. Azt hiszem, tudom, min mentél át…
Nocsak. Csupa meglepetés.
A kövér fizikus körbeintett a szobában.
- Megismételtem a kísérletet, a többiek nélkül. Megvizsgáltam, nincsenek-e apró légáramlatok. Megnéztem, nincs-e rés a mennyezet alatt, a falon, az ajtó és az ajtótok között - mindent végignéztem. És biztosíthatlak, hogy az a papírernyő semmitől sem mozdulhatott meg. Normális körülmények között. - Egy pillanatra elhallgatott. - És tudok rólad…
Grossmann szemében a szokásosnál tágabbra nyíltak a pupillák. Zsebkendőjét rászorította a fülére, szemügyre vette a vérfoltokat, aztán vállat vont.
- Egy kicsit utánad szaglásztam, remélem, megbocsátasz érte. - Összeszűkült a szeme. - Nagyon különös volt. Olyanok, akiknek ismerniük kellene téged, azt állítják, hogy a világon sem vagy!
- Például ki?
Grossmann odalépett az ablakhoz; kinézett a sötétbe boruló épületekre.
- A tankárod, az ügyvéded, az orvosod, a fogorvosod. A nevedet sem hallották soha. És megdöbbentő, hogy hány hallgató emlékszik a tárgyaidra - de arra nem, hogy ki adta elő őket!
Hart törli a múltját, gondolta Tanner. Átírja az élettörténetét, hogy nyugodtan eltehesse az útból. Senki sem fog nyugtalankodni miatta, senki sem fog érdeklődni utána. Hiszen senki sem fog emlékezni rá.
- Találtál egyáltalán valakit, aki tudta, ki vagyok?
- Néhányat. A bizottság tagjai, a titkárnőd meg Santucci nagypapa Connecticutban… csak ők, senki más.
- Beszéltél Harry Connellel? - Nem emlékszik rád.
- Csütörtökön még emlékezett rám.
Grossmann tompa hangon válaszolt:
- Csütörtök óta hosszú idő telt el. Egy egész élet…
Futó lépések hallatszottak a folyosóról.
- Hé, mi folyik itt?! - Az éjjeliőr felháborodott képe jelent meg az ajtóban. - Lövéseket hallottam, és nem a rádióból jött… - A szeme tágra nyílt, hátrálni kezdett. - Talán jobb lesz, ha szólok a rendőrségnek…
Grossmann kivett egy bankót a tárcájából.
- Semmi baj, Joseph. Csak beszélgetünk.
Az éjjeliőr habozott, Tannert leste, és Tanner szinte hallotta a gondolatait, hogy vajón hol látta már Tannert, és miért fontos, hogy visszaemlékezzen rá…
Kiment az éjjeliőr mellett az ajtón.
- Gyerünk innen, Karl!
Nem az éjjeliőr aggasztotta. Hanem a leszálló este, a csend és a tudat, hogy csak ők ketten vannak ott, könnyű prédájául… más látogatóknak.
Grossmann autójával mentek, Tanner ült a volán mögé. Lassan hajtott a meleg estében, déli irányban, a belváros felé.
Grossmann fészkelődött mellette.
- Tudod, hogy üldöz a rendőrség, William?
- Hallottam hírét. - Szaladj, egérke, szaladj!
- Egy kicsit szaglászgattam - folytatta Grossmann -, de nem sokat derítettem ki. Gondolom, neked sokkal többet, sikerült megtudnod.
- Karl, az életeddel játszol, ha meghallgatod, amit elmondok.
- Már így is az életemmel játszom. Mondd csak el!
Tanner csendesen elmesélte mindazt, amit végigcsinált az óta a szombat délelőtt óta; beszámolt Grossmann-nak mindenről, a gyanúiról, az apró győzelmeiről, arról, hogy kis híján otthagyta a fogát; és mindenekfölött Adam Hartról.
Amikor befejezte, Grossmann azt mondta:
- Értesítenünk kellene a kormányt! Haladéktalanul! - Belegebednénk, amíg meggyőznénk őket.
- Nem hiszem. Ha egy tudós azt állítja a kormánynak, hogy sajtból van a hold, szemrebbenés nélkül berendelnek egy szenátort Wisconsinból, hogy megtárgyalják a vámtételeket. A kormány mindent hajlandó elhinni mostanában, William. Kénytelenek.
- Elfelejted, hogy nekem már nincs hitelem, Karl! Gyilkosságért köröznek! A kormány engem kerestetne teljes energiával, nem Adam Hartot! - Odakint eltűntek mögöttük az Aranypart, a tóparti luxuslakónegyed fényei. - Különben is, ha mozgósítanak egy sereg ügynököt, előbb-utóbb kiszivárog, hogy mi folyik. Akkor aztán kétféle reakcióra számíthatunk az emberektől. Vagy lelkesen elfogadják diktátoruknak Hartot, vagy hajtóvadászatot indítanak, és reszkessen mindenki, akinek az intelligenciahányadosa nagyobb az átlagosnál!
- Mit akar Hart, William?
- Erre a kérdésre nem tudom a választ: Ahogy Petey Olson mondta a minap, nem szokta kitárni nekem a lelkét. Megkerült egy háztömböt, északnak fordult az Outer Drive-on. Telihold volt, a Michigan-tó lágy, foszforeszkáló fénnyel csillogott. Valami különös élvezettel nézte, ahogy a sötét hullámok a part felé hömpölyögtek, aztán sziporkázó cseppekre porladtak szét a hosszú hullámfogó kövein. A szennyes város briliáns ékszere, a nercbunda, mely egy utcagyerek csontos vállát fedi 
- Talán az egész világot akarja - szólalt meg Tanner hirtelen. - Petey mintha erre célzott volna. És amennyire tudjuk, könnyen lehet, hogy a legjobb úton van hozzá. Ha az ember elolvassa az újságot, nem tud másra gondolni, mint hogy a világ tébolyultan rohan lefelé a lejtőn. De lehet, hogy nem saját erejéből, lehet, hogy valaki tolja… Amikor a politikus nagy tévedést követ el, amikor a tudós elmond valamit, amit nem lett volna szabad, amikor valamelyik nagykutya döntése nyomán megint egy fokkal rosszabb állapotba jut a világ… honnét tudjuk, hogy saját elhatározásukból döntöttek úgy, ahogy döntöttek?
- De mi oka volna erre Hartnak?
- Talán az, Karl, hogy ő az első. Talán úgy gondolja, hogy egy kis fejetlenség majd megbénítja az emberiséget, lehetővé teszi, hogy az ő faja éljen és viruljon. Mint a darázs, amelyik a pillangó lárvájának a bőre alá rakja a petéjét, aztán a pete kikel, és a kis darázs belülről fölfalja a gazdaállatot.
A motor duruzsolása, a kerekek surrogása a betonon. Grossmann sötét árnyéka, ahogy összegörnyed az ülésen, cigarettája vörös fénypont csak a sötétségben…
- Ha túl sokat töröd rajta fejed, bedilizel - folytatta Tanner. - Egyre azon jár az eszem, kicsoda Adam Hart, és aztán néha azon kapom magam, hogy arra gondolok, fontosabb volna megtudni, micsoda. Tudod, a világ óriásit változott az utolsó négyezer év alatt. A technika korszakában élünk, ahol bármi és minden lehetséges, és ahol olykor a puszta létezéshez is emberfeletti ész kell: De maguk az emberek nem sokat változtak. Talán a természet most egy új modellre akar lecserélni bennünket, olyan típusra, amelyikben beépített automata sebességváltó van és szervokormány, amelyik úgy tud élni ebben a felgyorsult világban, hogy nem hibban meg tőle! - Egy pillanatra elhallgatott. Nem is tudom… csak egy ötlet volt.
Grossmann a szélvédőre fújta a füstöt.
- És mi a véleményed Herr Hartról - személyes szempontból?
Tanner egy pillanatra meghökkent. Hogy mi a véleménye Hartról? Az igazi véleménye? Annyira lekötötte a menekülés, hogy igazában nem is gondolkodott el rajta.
- Azt hiszem, nem gyűlölöm - mármint elméletileg. Lehet, hogy csakugyan jobban tudná intézni a dolgokat, mini az emberek. Ha akarná. Legalábbis arról valószínűleg gondoskodna, hogy ne szenvedjünk hiányt. Kapjunk enni, legyen fedél a fejünk fölött - mint a lábasjószágnak.
Odakint, a csendes városban az autók mint fényes szemű bogarak kúsztak végig az úton.
- Gondolod, William, hogy a lábasjószágnak lehetősége lenne szakszervezetet alakítani?
Tanner nem válaszolt.
- Későre jár - mondta Grossmann. - Szerintem hazamehetnénk.
- Hozzád?
- Hová mehetnél máshová?
- Nem gondolod, hogy Anna esetleg megharagszik…? - Anna azt csinálja, amit mondok, William.
- Ugye tudod, hogy ezzel veszélyt hozói magadra, Karl? - No és? Nem óhajtom tétlenül végignézni a dolgot. 
- A te házadat figyelik?
- Nem hiszem… és hidd el, igyekeztem nagyon alaposan megbizonyosodni tófa.
Tannernek szinte nevetni támadt kedve. Mennyire alapos az “alapos”? Befordult egy mellékutcába, az utcatáblákra összpontosította a figyelmét, hogy odataláljon Grossmannékhoz. De a lelke mélyén valami idegesítő kis kétség motoszkált. Sokat elmesélt Karlnak, mert veszélytelennek ítélte. De akármilyen próbát eszeljen is ki Karlnak meg a többinek, igazában sohasem lehet majd bizonyos benne, hogy Karl valóban…
- Nem más, mint Karl.

Tizenkettedik Fejezet

Hétfő volt, késő este, de még nem mindenki feküdt le. Forró, párás, ragacsos idő volt, Tanner érezte a levegőben a vihar előtti elektromos feszültséget. Odahallatszott az emberek halk beszélgetéséjek duruzsolása, ahogy a tornácokon ültek hintaszékeikben, vagy elfeküdtek a pázsiton, a csillagokat bámulták, és egy kis enyhülésért imádkoztak.
Megálltak Grossmann háza előtt. A fizikus Kinyitotta az ajtót, és előrement a kicsiny, ételszagú konyhába.
- Anna meg a gyerekek biztosan lefeküdtek már, úgyhogy maradjunk csöndben. De egy pohár sör meg valami hideg ennivaló azért nem ártana, ugye?
Tanner bólintott, Grossmann kinyitotta a hűtőszekrényt, és kirakodott az asztatta.
- Tessék, van szalámi, virsli, jófajta amerikai sajt - próbáld meg a fekete kenyérrel. Hideg sült, mustár és… William, kóstoltad már ezt a sajttortát?
- Sörrel?
- Jobb, mint gondolnád. - Grossmann még mindig a hűtőt fürkészte, közben az asztalra akarta tenni a tálat, de melléje sikerült. A porcelán éktelen csörömpöléssel széttörött a padlón. A fizikus legyintett. - Anna fölébred majd erre, de nem haragszik az éjszakai evésért. - Kacsintott. Szerintem nem nagyon fog haragudni.
Tanner vajat kent a kenyérre.
- Csinálok neki is egy szendvicset, hegy valamivel kiengeszteljem!
A folyosó végén, a szobában fény gyulladt, papucsok klaffogtak végig a kopott szőnyegen. Anna Grossmann kibotorkált a konyhai világosságba, kissé durva arca álomittas volt.
Grossmann becsukta a hűtőszekrényt, és feléje fordult. - Vengédünk van, Anna, Tanner professzor. Itt alszik ma éjszaka. - Elmosolyodott, arrébb tolta a széket a lábával. Gondoltuk, bekapunk valamit; mielőtt lefekszünk, és…
Eltűnt az arcáról a mosoly. Anna zord, közönyös arckifejezése nem változott. Nem mosolygott rá, nem ráncolta össze haragosan a homlokát, nem adta semmi jelét, hogy ráismert.
- Mi ez itt?
Grossmann elkomorult egy kicsit.
- Nem akartalak fölébreszteni, Anna, de akkor sem szoktunk veszekedni a vendégek előtt.
- Mit keres a házamban?!
- Anna! Mint a férjed, megparancsolom… - A férjem öt éve meghalt!
Tanner feléje lépett.
- Nem emlékszik rám, Mrs. Grossmann? Az asszony szeme hidegen rávillant.
- Soha életemben nem láttam egyiküket sem! És most tűnjenek el innen, különben hívom a rendőrséget! Grossmann hangosan zihált.
- Rudolph! Frederick! A kioltásra tüstént szaladó lábak nesze hallatszott a folyosóról, és két tizenkét év körüli, erőteljes fiú jelent meg a konyhában. - Anyátok nem érzi jól magát. Vigyétek a szobájába.
A gyerekek az anyjuk felé húzódtak, arcukra ellenséges kifejezés merevedett. Ők sem ismerik meg Grossmannt, gondolta Tanner. Hart nyilván rájött, hogy a fizikus nyomozott utána. És most Karl megfizet érte.
Grossmann lassan kezdett összeomlani.
- Anna, én… nem értem! Én a férjed vagyok! Én… Az asszony haragos arckifejezése nem változott meg. Grossmann a fiúkhoz fordult. - De hát ti ismeritek a tulajdon apátokat, srácok…
- A papa már régen meghalt - mondta hidegen az egyik fiú. - Elesett Koreában.
Anna Grossmann kitárta a konyhaajtót.
- Frederick szaladj át a szomszédba segítségért. Rudolph, te hívd a rendőrséget!
A szomszédok sem ismernék meg, gondolta Tanner. Semmi jó nem lenne belőle, ha ott maradnának, és megpróbálnának kimagyarázkodni; a szomszédok lefognák őket, amíg megérkezne a rendőrség, és akkor aztán jönne az igazi haddelhadd! Őt amúgy is körözik gyilkosság miatt, Karlt meg letartóztatnák betörésért.
- Gyere, Karl - mondta szelíden. - Menjünk.
 A nagydarab férfi leroskadt a székre.
- A családom… elveszítettem a családomat! Tanner vállon ragadta, és vadul megrázta.
- Akármit csinálsz, Karl, nem fognak emlékezni rád! Hart így tanít móresre, és ha maradsz, csak a kezére játszol! Megfordult, szaladni kezdett a bejárati ajtó felé. Hogy Grossmann követi-e vagy sem, az az ő dolga. De a szomszédból már hangos kiáltások hallatszottak, és Tanner tudta, hogy ez az utolsó lehetőség a menekülésre.
Lépéseket hallott maga mögött, és amikor beugrott az autóba, Grossmann beült melléje. Mindkét szomszéd házban világosság volt már, és két férfi futott a kocsi felé. Tanner begyújtotta a motort, és elszáguldottak.
Néhány percig hajtott, aztán egy pillantást vetett a mellette ülő csendes árnyékra.
Azelőtt Grossmann mindig nagydarab férfi benyomását tette, aki kövér, de a háj alatt izmos is. Most hirtelen kicsinek, puhánynak, gyengének és furcsa módon üresnek látszott. Mint a tej papírdoboza: tömör és kemény, amikor tele van, de gyenge, vékony, könnyűszerrel összeroppantható, ha kiöntötték belőle a tejet.
Adam Hart megint megnyert egy menetet.
Hétfő, éjfél. Megeredt az eső, hatalmas cseppekben, amelyek összekeveredtek a szélvédőn a porral, és az ablaktörlő nem tudott megbirkózni a zsíros maszattal. Egy óra eltelt azóta, hogy Grossmann utoljára mondott valamit, és Tanner nem is ösztökélte. Összevissza autóztak a városban, hagyta a fizikust, hadd beszéljen, amikor beszélni akart, a saját száját meg befogta, amikor a másik csöndet akart.
- William…? Nem kérdezted meg, hogy miért vagyok hajlandó segíteni neked.
- Elég nyilvánvalónak látszik.
- Nem kizárólag Anna és a fiúk miatt.
Tanner nem szólt semmit. Az egyetlen orvosság, ha hagyja, hogy Grossmann kibeszélje magát.
- Láttál már valaha varázsvesszős forráskutatót, William? - Volt egy nagybátyám, aki szentül állította, hogy rátalál a vízre a föld mélyén.
- A legtöbb ember nem hisz az ilyesmiben. De én egyszer láttam a Báját szememmel, régen, nagyon régen, még fiatalkoromban, amikor átjöttem ebbe az országba. Nevadában dolgoztam egy évig, és volt a városban egy ember, aki ezzel kereste a kenyerét. Nem volt csatás! A fűzfavessző tényleg megmozdult a kezében, és amikor ott leástak, vizet találtak. És tudod, mire gondoltam akkor, William?
- Nem tudom, Karl.
Grossmann letekerte egy kicsit az ablakot, engedte, hogy a nedves levegő átfújjon a kocsin.
- Azokra a szegény bolondokra gondoltam, akiknek nem volt forráskutató tehetségük, akik kénytelenek voltak hibát hibára halmozni, hiába ásni egymás után a kutakat, rengeteget küszködni, amíg vízre akadtak. - Egy pillanatra elhallgatott. - Ezért akarok segíteni neked, William; főleg azért, mert nem szeretném, hogy a szegény bolondoknak kiadják az útját, és a világ a varázsvesszősöké legyen.
Csendben megtettek pár kilométert, aztán Grossmann azt kérdezte:
- Van valami elképzelésed?
- Van bizony, Karl. Van egy elképzelésem. A probléma szakmánkba vág. A fennmaradásról van szó. Ki kell füstölnünk Hartot, veszélyeztetnünk kélt az életét! Olyan helyzetbe kell hoznunk, ahol a saját reagálása árulja el, ahol muszáj levetnie az álarcot ahhoz, hogy életben maradhasson! Mint ahogy veled tettem ma délután. Csak akkor az eredmény véletlen volt. - Mély lélegzetet vett. - Karl, én meg fogom próbálni megölni a bizottság minden egyes tagját. És akit nem sikerül - az az!
- De hát ez gyilkosság!
- Nem egészen. A dolog két részből áll. Az én részem az, hogy megpróbálom megölni a kiszemelt illetőt. Előre megtervezem, úgy, hogy ne legyen visszaút, és ne tudjak megállni félúton. Ha Hart olvas a gondolataimban, csak a gyilkos szándékot olvashatja bennük. Előkészítem a helyzetet, aztán elmondom neked, mire készülök. A te dolgod az, hogy az utolsó pillanatban meghiúsítsd. De nem mondod meg, hogyan fogod meghiúsítani, sejtelmem sem lesz róla.
- És mi gátolja meg Adamot abban, hogy kiolvassa a gondolataidból, hogy színjáték az egész?
- Ennyit kiolvashat, de a kiutat nem! Mindenképpen neki kell kimásznia a csávából - hacsak vakon nem bízik benned, hogy meg tudod menteni. Márpedig kétlem, hogy az olyan lény, amelynek legfőbb szempontja a fennmaradás, vakhittel meg tudna bízni másokban.
- És mi van az én gondolataimmal?
- A meglepetés erejére építek. Igen valószínű, hogy akkor, abban a pillanatban annyira elfoglalja majd a fenyegető veszély, hogy nem ér rá veled törődni.
Grossmannba szemlátomást visszatért valamicske erő, mintha egy kis tejet visszatöltöttek volna a dobozba. Meghányta‑vetette magában az elképzelést, és Tanner érezte, ahogy Grossmann rendkívül logikus agya minden szempontból megvizsgálja a lehetőségeket.
- Eléggé kockázatos… - Mi tagadás, az.
- És ha te vagy én elhibázunk valamit egy ártatlan személy esetében?
- Akkor gyilkosok vagyunk:
Visszahajtott Chicagóba, az északi negyedben kerestek egy olcsó szállodát éjszakára. Mielőtt nyugovóra tértek volna, Grossmann azt kérdezte:
- Amikor rájössz, William, hogy kicsoda Adam Hart, mit szándékozol tenni?
Tannert magát is meglepte, hogy milyen természetesen jött a válasza.
- Hogyhogy mit? Megölöm. És ha nem sikerül, akkor kikiabálom a titkát a háztetőkről. Valahol, valaki hinni fog majd nekem, Karl. Lehet, hogy csak ketten-hárman, lehet, hogy többen. Aztán elterjed a híre, és azt hiszem, előbb-utóbb az lesz a veszte Adam Hart úrnak!
Fölmentek a szobájukba, Tanner leoltotta a villanyt, és odatett egy széket az ablak mellé.
- Akarod az első váltást, Karl? Négy óra őrködés, négy óra alvás. Azt hiszem, megérzed majd, ha… valami… hozzád akar férkőzni. Akkor rögtön ébressz föl!
Grossmann fogta a Berettát, és odatelepedett az ablakhoz.
- Kivel teszünk holnap elsőnek próbát?
Az első kísérleti nyúl. Az első, akit kipipálhatnak majd… Tanner találomra kiválasztott egyet.
- Scott professzorral. Ha majd tudjuk már, hogy megbízhatunk benne, sokat segíthet a továbbiakban.
Bebújt az ágyba, és megpróbálta elhessegetni magától azt a kínzó gondolatot, amely nem hagyta nyugodni: hogy sohasem bízhat meg százszázalékosan Karlban vagy akárki másban. Már félig álomba szenderült, amikor Grossmann megmozdult ültében, és odaszólt:
- Tudod, William, nem hiszem, hogy célt fogunk érni. Valahogy olyanok vagyunk, mint a kutyák, amikor terveket szőnek, hogy elfogják a sintért.

Tizenharmadik Fejezet

Scott professzor.
A hetvenéves különc. Reggel nyolckor ébred, amikor a nap besüt a hálószoba ablakán, csíkokat fest a vékony plédre, amellyel nyáron is takarózni szokott.
Fölkel, lassan felöltözködik; alsónadrágja lötyög csontos csípőjén. A világért sem vallaná be, de nehezére esik elkezdeni a napot. Egy percig csak üldögél az ágy szélén, hogy összeszedje magát. Aztán kimegy a fürdőszobába, beszappanozza viharvert arcvonásait a szőrehullott, kissé büdösödő borotvaecsettel. Régimódi bortovakélt használ. A csillogó acél egy pillanatra megremeg a kezében, aztán megnyugszik, amikor odaérinti az arcához.
Megborotválkozik, felöltözik, elpiszmog az egyszerű reggelivel, melyet a házvezetőnő kikészített - híg zabkása, narancsdzsemes pirítós. Egy órát eltölt a reggeli újsággal; az esze még mindig jól vág; csak olykor-olykor esik meg; hogy elfelejt valamit öt percre rá, hogy elolvasta. Aztán elmegy otthonról, lassú léptekkel kisétál a parkba, letelepszik egy padra, élvezi a napfény melegét, és derűsen eltűnődik az ifjabb nemzedék hiányosságain.
Egy életesős férfi öregsége. Elüldögél a napsütésben, nézi, ahogy eliramodnak a napok, arra gondol, hogy minden reggel egy kicsit hűvösebb, mint az előző, hogy minden séta a parkban egy kicsivel nagyobb erőfeszítést kíván.
Vagy mindez csak gondos álcázás a csürhe megtévesztésére?
Tanner balsejtelmekkel eltelve nyújtózott egyet az autó vezetőülésében.
Lehet, hogy a valóságban Scott egy harmincéves férfi energiájával kipattant az ágyból, végigszaladt a villanyborotvával az állán, gyorsan lezuhanyozott, aztán farkasétvággyal nekilátott a kolbászos rántottának és a gőzölgő feketekávénak? Lehet, hogy a házvezetőnőt… beidomította… hogy hallgasson róla? Hogy amikor Scott professzor lebotorkál a lépcsőn az utcára, valójában Adam Hart utánozza egy öregember viselkedését?
Lehetséges. De hát minden lehetséges…
Tikkasztó meleg volt, a nap perzselően tűzött a felhőtlen kék égből. Az a fajta kánikulai nap, amikor a tűzoltók kinyitják a tűzcsapokat, amikor ragad az ember lába alatt az aszfalt, amikor napkelte és napnyugta között megbarnul a zöld pázsit. Délután volt, aki tehette, kint volt a vízparton, vagy verejtékfoltos függőágyakban, hintaágyakban próbált szenderegni egy kicsit, amíg enyhül a hőség.
A kanyargós utak a parkban szinte teljesen néptelenek voltak. Egy kisfiú csuromvizes rövid nadrágban játszott az ivókúttal, befogta az ujjával, és azzal kísérletezett, hogy milyen messze tud fröcskölni. A teniszpályán egy pár játszott, a labda pattogásának hangja törte csak meg a délután állott csöndjét.
És egy öregember baktatott el lassan az üres padok mellett, árnyékos helyet keresve.
Scott professzor.
Egy régi öltönyben, amely már egy kicsit lötyögött rajta, szalmakalapban, a hóna alatt egy összehajtogatott újság. Tartása öregesen hajlott, járása már csak halovány árnyképe egykori peckes lépteinek.
Színlelés? Tanner elfordította a slusszkulcsot, elindította ~ motort. Scott professzor nem fog árnyékos helyet találni azon az oldalon; kedvenc helyéhe most odatűzött a nap, a faülés és a fémváz tűzforró lehetett, nem kényelmes rajta az ülés. Előbb-utóbb az öregnek át kell mennie a másik oldalra.
És amikor átmegy, elérkezik az igazság pillanata.
Az öreg hirtelen megtorpant, szemügyre vett egy árnyékos helyet a fák alatt, tízméternyire az úttól, ugyanazon az oldalon. Tanner visszafojtotta a lélegzetét. Scottnak át kell mennie a túloldalra, máskülönben lőttek az egész tervnek! Később már hiába próbálkozna, túl sokan lennének a parkban.
Scott professzor mintha megérezte volna, mi a dolga, továbbment.
Tanner émelygett az izgalomtól. Lassan elindult a kocsival, lépésben haladt az ösvénnyel párhuzamos aszfaltozott úton. Az a legfontosabb, hogy a másikat váratlanul érje a dolog. Scott professzor nem tudja, mi fog történni - és Adam Hart sem…
De nem szabad rágondolnia. Az veszélyes volna. Csak cselekedni.
Üresség…
Még pár méter, és az ösvény egy keresztezésnél megszakadt. A keresztezés után csak a túlsó oldalon folytatódott tovább. Tanner lenyomta a gázpedált, és még egyszer gyorsan körbepillantott. A park néptelen volt, a padok üresek, az ivókútnál játszó kisfiút és a teniszezőket eltakarta az út kanyarulata.
Nincs szemtanú.
Scott professzor lelépett az aszfaltozott útra, elindult átlósan a túloldalra.
Tanner keze izzadtan tapadt a kormánykerékre. A kocsi megugrott, bőgő motorral rohant előre, felverve a délután csöndjét.
Az öreg megtorpant, ijedten odakapta a fejét. A tökéletes célpont.
Egyetlen apró hiba, és gyilkos vagyok, gondolta Tanner. De most már késő bánat… Ha akarnék, sem tudnék megállni. Grossmann… De nem szabad rágondolni…
Scott professzor megfordult, hogy elfusson az útjából, az arca eltorzult a félelemtől. Elejtette az újságot, a szalmakalap leesett, és az út szélére gurult.
Lássuk az átváltozást, professzor! Ha te vagy Hart, akkor most váratlan helyzetbe kerültél, semmilyen módon nem tudod megállítani ezt az autót. Lássuk, hogy pattansz el az útjából, lássuk, hogy iramodsz el egy harmincéves férfi fürgeségével! És akkor vége a játéknak! Akkor vesztettél! De ha csak öregesen botladozni tudsz, akkor isten adja, hogy. Grossmann jól tegye a dolgát…
Aztán átvillant rajta, hogy ha Scott valóban Scott, könnyűszerrel szívrohamot is kaphat az ijedségtől vagy a hirtelen erőfeszítéstől.
Hirtelen rémület szorította el a torkát.
Odaért a keresztezésbe. Scott már túl volt a közepén, de még mindig az úttesten járt, rémülten kapkodta a lábát.
Te jóisten…!
Egy töredék másodperc választotta el a gyilkosságtól: Aztán a keresztező útról előrobbant egy kék személyautó, és nekivágódott Tanner kocsijának.
Fékcsikorgás, az összezúzódó fém recsegése-ropogása közepette az ütközés ereje egymáshoz nyomta a két kocsi oldalát, mintha egy olló két éle csukódott volna össze.
Tanner autója felsodródott a járdára, aztán ott megállt. Napfény, hőség, egy pillanatnyi döbbent nyugalom. Tanner lázasan rángatta a kilincset, aztán nekivetette a vállát az ajtónak, és nagy nehezen kifeszítette. Egy mozdulatlan alak feküdt az úton, vagy ötvenméternyivé. Hát ez jól kezdődik, gondolta a férfi. Összetörtünk két lopott autót, és kis híján megöltünk egy embert.
De egyvalaki már bizonyosan nem lehetett Adam Hart. Grossmann kikászálódott a kék autóból, és odasietett.
William, az öreg, ugye, nem…
- Nem, valószínűleg csak elájult. Gyere, segíts! - Jó, de azt hiszem, mindenképpen… Vigyázz!
Egy teherautó száguldott feléjük, Tanner épp csak el tudott ugrani az útjából. Aztán látta, hogy nem feléje, nem is Grossmann felé tart, hogy másvalaki az aznapi célpont. A teherautó nemcsak hogy elmehetett volna Scott professzor fekvő teste mellett, hanem kifejezetten irányt kellett változtatnia, hogy elüsse!
Egy koppanás, egy reccsenés, aztán a teherautó eltűnt a kanyarban.
Valahonnan a közelből izgatott emberi hangok hallatszottak.
Grossmann arca falfehér lett. - Elfért volna mellette!
Tanner odarohant a fekvő alakhoz. Egy pillantást vetett rá, és tudta, hogy az öregen már senki sem segíthet. Letérdelt, sietősen átkutatta a szakadt zsebeket, megtalálta, amit keresett, aztán beiszkolt az utat szegélyező bozótosba.
Grossmann ott volt a nyomában. - Mit csinálsz?
- Eltűnök innét! Mit gondolsz, kit tudnánk meggyőzni róla, hogy nem mi ütöttük el az öreget?! Ha Hart egy kicsit besegít, hogy felkorbácsolja a szenvedélyeket, örülhetünk, ha nem lógatnak fel az első fára! Hol hagytad a kocsidat?
- Néhány utcányira: Most hová megyünk?
- Scott házához, mielőtt még a rendőrség odaér! Az öreget aligha csak azért ölték meg, hogy minket kompromittáljanak. Meg akarom tudni, miért!
Már kisebb csődütet keletkezett Scott holtteste körül, de Tanner és Grossmann eltűnt a szemük elől. Pár utcányival odébb Tanner keresett egy telefonfülkét, és fölhívta Scott lakását.
Rendőrtisztként mutatkozott be, elmondta a házvezetőnőnek, hogy mi történt, és azt mondta, a lehető leggyorsabban menjen a helyszínre.
Aztán odahajtottak a házhoz, és a kocsiban vártak, amíg a nő elment. Tanner elővette a zsebéből, amit elszedett az öregtől, és átnézte a kis kupacot.
Grossmann vádló tekintettel meredt rá. - Miért hoztad el a tárcáját?
- Mert a pénznek Scott professzor már nem fogja hasznát venni, nekünk viszont nagyon jól jön majd az olyan apróságokra, mint az evés meg a szállodai szoba! Vagy erre nem gondoltál? - Kezével végigsimította a homlokát. - Ne haragudj, Karl. Egy kicsit ideges vagyok. Menjünk be!
Kinyitotta az ajtót a Scott zsebében talált kulcsokkal. A ház levendulaszagú volt, a cseresznyefából készült, kézzel faragott, súlyos antik bútorokon csipketerítők. A pohárszéken a családi album, mellette patinás, foltos ezüst étkészlet.
A hálószobában egy régi ferrotípia az öltözőasztalkán még egy öreg csupor, amelynek aranybetűs felirata már szinte teljesen lekopott.
Zárt, levegőtlen volt a szoba, az öregség szaga áradt a megsárgult függönyökből.
Tanner gyorsan átkutatta az öltözőasztal fiókjait, aztán a szekrényben lógó ruhadarátokat. Az egyik öltönyön megakadt a szeme, kirakta az ágyra. Scott aszott öregember volt, de szálas, vállas. Illik rám a ruhája, gondolta Tanner, és isten a tanúm, hogy nagy szükségem van rá…
Grossmann gyanakodva nézte. - A ruháját is, William…?
- A halottaknak mindegy, Karl, nekem viszont kell. - Keresel valamit?
- Igen, csak nem tudom, mit. Valami feljegyzést, valami üzenetet. Valamit, ami miatt Scott veszélyes lett, ami miatt meg kellett halnia!
- Talán volt egy dolgozószobája.
A földszinten nem látott dolgozószobát, de logikus volt, hogy Scottnak dolgoznia is kellett valahol. Pattintott az ujjával.
- Nézzük meg a pincét!
Első pillantásra ugyanolyan volt, mint minden pince vagy jobban mondva alagsor. Széntüzelésű kazán, adagolóval, széntároló, mosókonyha, egy sarokban a keretes szúnyoghálók. Távolabb egy ajtó nyílt. Tanner bement, és villanyt gyújtott.
A fénycsövek pislákolva felgyulladtak.
Tanner nem erre a látványra számított. Itt egészen más volt a légkör, mint odafenn. A dolgozószoba berendezése egészen modern volt, a falakat fenyőfa lécek borították, a szoba egyik végén egy lengő idomszobor függött a mennyezetről. Beépített könyvespolcok sorakoztak körös-körül, és az egyik falat teljesen kitöltötték a kartotékszekrények.
Tanner nem tudta, hol kezdje el. Nem tudta azt sem, mire számíthat, hiszen még azt sem tudta pontosan, mit keres. 
 Alaposan szétnézett a dolgozószobában. Két dolgon akadt meg a szeme.
Az első egy kartotékcédula volt az íróasztalon, rajta gondosan gépelt felirat: “Heterózis. Bibliográfia.” A cédulára Scott annyit írt: “A legfontosabb. Lásd a dossziékat.”
De hol lehetnek a dossziék?
Megnézte az íróasztalt és a könyvespolcokat, aztán visszatért az íróasztal fölötti polchoz. A könyvek között körülbelül öt centiméternyi üres hely… Épp annyi, ahol elfért öt-hat szokásos méretű irattartó…
Valaki kiemelte őket, valaki, aki akkortájt lépett be a házba, amikor Scott professzor elindult szokásos sétájára a parkba. Valaki, aki tudott a dossziékról, vagy gyanította a létezésüket.
Kicsoda? A másik dolog láttán szomorúság fogta el. Scottnak ugyanaz az információ állt a rendelkezésére John Olsonról, mint neki. Az öreg keresett a könyvtárban egy orvosi névjegyzéket, aztán levelet írt Brocktonba. A levélen ott állt a címzés: Dr. Herman Schwartz, Brockton, Dél-Dakota. Aztán a jelek szerint visszajött Brocktonból. A címzés alatt a pecsét:
Elhunyt
A második bélyegző dátuma vasárnap esti volt.
Szombat este beszéltem Schwartzcal, gondolta Tanner. Vagy akaratlanul elárultam valahogy az orvost, vagy pedig… Megfordította a borítékot. Valaki felnyitotta, aztán visszaragasztotta, nem is túl gondosan. Schwartz minden valószínűség szerint kézhez sem kapta a levelet, amelyben bizonyára kérdések voltak Adam Hartot illetően. A postahivatalban valaki nyilván automatikusan elolvasott minden érkező levelet, hogy az Adam Hartra vonatkozó információt el lehessen téríteni és megsemmisíteni, a címzetteknek pedig utána lehessen nézni.
Schwartz azt mondta, könnyen lehet, hogy egy fabatkát sem ér az élete. És milyen igaza volt…
Tanner megborzongott. Brockton, a hangulatos, álmatag kis helység a napsütéses Dél-Dakotában. Rendes, barátságos népek, akik szívesen elbeszélgetnek az emberrel, beszámolnak a gyerekeikről, elmondják, mit tesz Hogyishijjákné a töltött tortájába. De ha valaki Adam Hart felől érdeklődne, annak Brockton halálos csapda, sokszirmú húsevő növény! Ha még egy napig ott maradt volna, nem jött volna el élve.
- Mi az, William? Meglobogtatta a levelet.
- Semmi különös, legalábbis most már nem. Csak egy levél valakinek, aki túl sokat tudott, és ezért meghalt. Zsebre tette a levelet. - Fölveszem odafönn azt az öltönyt, aztán mehetünk.
Egy pillanatra megálltak odakint az ajtó előtt. Grossmann azt kérdezte:
- Miért Scott professzort ütötte el a teherautó, William? Miért nem minket?
- Azért, mert akárki ült is a volánnál, nem arra kapott parancsot, Karl! Nem Hart volt az, ő azt sem tudta, hogy mi ott jártunk. Amíg mi a parkban voltunk, Hart itt járt, átkutatta a házat. - Elindult lefelé a lépcsőn.
- Hol töltjük az éjszakát?
Tanner összeráncolta e homlokát.
- Nem tudom, de azt hiszem, hiba volna állandóan együtt lennünk. Nem szabad mindent egy kártyára föltennünk. Tétovázott. - Tudod mit? Holnap tízkor találkozunk a városi közkönyvtár előcsarnokában, jó?
Grossmann bólintott.
- Nagyon ügyelj magadra, William!
- Az elmúlt néhány nap alatt sok ilyen irányú tapasztalatom lett, Karl. Inkább te légy óvatos! - Elindult az utcán, befordult a sarkon, és újra egymaga volt, nem számíthatott másra.
Nordlund. Van Zandt. DeFalco. Gyorsan szűkült a kör, gyorsabban, mint Adam Hart elképzelhette. Grossmann kiesett, Scott meghalt, Peteyről kiderült, hogy Hart szeretője. Marge-ot biztonsággal ki lehet hagyni, nyilvánvaló okból.
Most már csak hárman maradtak.
Akármelyiket választom, gondolta, egyharmad a valószínűsége, hogy eltalálom. Ecc, pecc, kimehetsz… ugorj, cica, az egérre…
Egyelőre azonban az volt a gondja, hogyan vészelje át az éjszakát. Annyit elért, hogy megosztotta a veszélyt Grossmann és maga között, de hiába áltatta volna magát: ő volt a fő célpont, Hart őtőle tartott jobban.
Esteledni kezdett, az utcák megint kezdtek kiürülni. Tanner fölszállt a magasvasútra, visszament a belvárosba, bement az egyik nagyobb szállodába. Rendes ruhába öltözött, nála volt Scott pénze; szalonképes lett, ha divatbábnak nem lehetett is nevezni.
Az előcsarnokban egy tábla a szállodában zajló négy különböző összejövetelről tájékoztatta. Eszébe véste a rövid listát, aztán betért a bárba. Emberek, sok-sok ember, késő éjszakáig: Mielőtt eltűnik a tömeg, összeismerkedik valakivel, és akkor reggelig elvan gond nélkül.
Megtapogatott egy kis üvegcsét a zsebében. Dextroamphetamin. Ennyivel egy hétig ébren tud maradni. És aztán? De persze addigra már vége lesz a játéknak. Vagy nyer, vagy veszít, vagy döntetlen…
Kiválasztott egy sarokasztalt, ahonnan jól láthatta a többieket, és sört rendelt. Nyolc óra felé járt. Az ujjával nedves kis köröket rajzolgatott az asztal műmárvány lapjára…
És akkor megérezte!
Csak a puszta tudat volt, az érzés, hogy valaki bejött a helyiségbe, és gyorsan körülnézett. Valaki, aki pár asztalnyival odébb megállt egy pillanatra, rápillantott, aztán továbbment.
 Tanner megfeszült, várta a puhatolózó, tapogatózó érzést, de nem jött. Csak valami finom elevenség volt a levegőben, az az érzés, hogy figyelik. Akárki volt is az, nem ment ki a bárból, ott maradt, várta, hogy Tanner kimenjen a vécére, vagy elkövessen valami más botorságot, amivel egy időre elkülönül az emberektől.
Hátradőlt a székén, komótosan végigtekintett a helyiségen. Hasztalan. Túl sűrű volt a cigarettafüst, túl sok oszlop mögött megbújhatott valaki, és kérdéses, hogy egyáltalán felismerhetett-e volna akárkit a füstös félhomályban. Visszahajlott a sörkarikák fölé ujját végighúzta az egyik körön, elkente a vizes foltot.
Valaki odalépett az asztalhoz, és leült vele szemben. - Bill…
Nem nézett föl.
- Most még elmehetsz, Marge. Ha itt maradsz, bajba kerülsz te is. Itt van Adam Hart.
- Nem tudom, miről beszélsz.
Tanner nem emelte föl a hangját, és igyekezett leplezni ingerültségét.
- A nagy ismeretlenről, Marge! Arról, aki szombat délelőttönként kis papírernyőket szokott- megforgatni puszta ránézéssel. Arról, aki megölte Olsont. Úgyhogy légy jó kislány, és tűnj el!
- Nem fogok megfutamodni!
- Nem személyes bátorság kérdése a dolog. Használd a józan eszedet.
- Akkor máris túl sok időt töltöttem veled. Most már úgyis mindegy, nem?
A férfi hangja gúnyos lett.
- Milyen jóságos vagy, hogy így aggódsz a hogylétem iránt! Igencsak megváltoztál két nap alatt! Ha jól emlékszem, amikor legutoljára beszéltünk, még gyilkosnak hittél!
- Az volt a látszat. Hibáztathatsz érte?
- De még mennyire! Elég régóta ismersz, hogy tudjad, nem lehet igaz.
- Lehet, hogy nem jól tettem, hogy idejöttem…
- Ezt már megmondtam én is. Miért nem kopsz le? - Nem kell sértegetned, hogy elmenjek!
- Akkor mit kell csinálnom? _
- Ezt nem vagyok köteles eltűrni - mondta feszült hangon a nő. - Sem tőled, sem mástól. Rendben van, azt hittem, nem lehetetlen, hogy te ölted meg Johnt. A rendőrségnek el a véleménye, és ők többet tudnak az ilyesmiről, mint én. Aztán ma beszéltem Peteyvel, és még arra sem emlékszik, hogy a te titkárnőd volt!
- Te pedig, amilyen okos lány vagy, rájöttél, hogy valami bűzlik Dániában. Zseniális!
A lány lenézett az asztalra. Nem szólt.
- A többiről nem is tudsz - mondta a férfi keserűen. Scott professzort ma elütötte egy autó. Tegnap éjjel egy vidéki orvost ért el a végzet Dél-Dakotában. Mindkettővel engem fognak gyanúsítani. Akkor majd mit fogsz gondolni? Marge halkan felelt:
- Még hányszor mondjam, hogy szánom és bánom? Tanner ránézett, megpróbált ugyanakkor haragot is érezni, aztán rájött, hogy nem megy és feladta.
- No, jól van, inkább én kérek bocsánatot. Azt hiszem, sejtenem kellett volna, hogy ez lesz a vége. - Még mindig érezte, hogy figyelik, hogy szemmel tartják minden apró mozdulatát. És azt is sejteni lehetett, hogy a tömeg nemsokára oszladozni kezd. Hirtelen eltűnt belőle minden jóindulat. - Honnan tudtad, hogy itt vagyok?!
- Nem tudtam. Itt volt randevúm egy fickóval - azt hiszem, éppen kint van a vécén. A diákegyesület egyik oszlopos tagja. Hazafelé majd foghatja a kezem, és aztán elmeséli minden cimborájának, hogy csábított el. Ismered a fajtát…
A férfi önkéntelenül is elmosolyodott.
- Jobb, ha visszamégy a bárpulthoz, mielőtt megjelenik. - Bill… - A nő egy pillanatra összeharapta az ajkát, aztán kibökte: - Gondolom, te ezt az… Adam Hartot… hajszolód. Azt hiszem, nagyon veszélyes ember lehet. És egyre az jár az eszemben,--nem volna-e jobb, ha feladnád… - Ki küldött követségbe?
Marge nem pofozta meg, nem is fakadt sírva, nem is haragudott meg.
- Nagyon egyszerűen elmagyarázhatom, Bill. Szeretlek! Elevenen akarlak, nem holtan. És ha ez érzelgősen hangzik, nem tehetek róla. - Feléje hajolt, és a férfi hirtelen nagyon is tudatára ébredt, milyen szép ívű a melle, milyen aranybarna a válla, milyen finom a bőre. A parfüm és az édeskés aromájú szappan enyhe illata… - Magányos vagyok, és utánad áhítozom, márpedig ezt egyetlen lányuk sem volna szabad bevallania. De már meguntam a színjátékokat, és a jelek szerint amúgy sem lesz időnk az ilyesmire.
- Eddig még sohasem kérték meg a kezem. - Lefogadóm, hogy ezután sem fogják. Tanner elmosolyodott.
- Valószínűleg nem…
 Marge fölkelt, hogy visszamenjen a bárpulthoz.
- Reggelizzünk. Értem jössz holnap, mondjuk kilenckor? - Áll az alku. Elmegyünk valami jó zsúfolt helyre. - Tanner utánanézett a nőnek, ahogy átment a helyiségen, megpróbálta megnézni a partnerét. De mindig közéjük került valaki, a férfi is háttal volt, aztán nemsokára elmentek.
Tanner tovább kenegette a nedves karikákat az asztalon. A feszültség még mindig ott érzett körülötte.
Későre járt, még mindig hátravolt, hogy megismerkedjen valakivel, méghozzá sürgősen! Fölállt, odasodródott a bárpulthoz, ahol a férfiak egy kis csoportja hangosan sugdolózott, aztán harsány hahotára fakadtak, és hátba veregették egymást. Mindegyikük mellén névcédula fityegett. Tanner odakönyökölt a pultra; és feléjük fordult. Mintegy mellékesen ránézett az egyik névcédulára, és fölragyogott az arca.
- Hé, maguk itt mind a konyhafelszerelésekkel foglalkoznak? - Azok elhallgattak, Tanner érezte, hogy fölkeltette az érdeklődésüket. - A bátyám is a szakmában van, ő a főnöke az Amco Áruháznak a déli városrészben…
- Ne mondja…! Barátságos hátbaveregetés.
- Hé, csapos, egy italt a cimboránknak! Lelkes kézszorongatás.
- Nem értettem a neved, de az enyém…
- Amco, azt mondod? Ide hallgass, van egy új termékünk…
- Odafönn egy kis bulit rendeztünk… Máris nyert ügye volt.
Az Amco Áruház nem létezett, Tannernek bátyja sem volt, de gyerekjáték lesz az orruknál fogva vezetni őket az éjszaka. Majd ahhoz igazodik, amit mondanak, sőt talán még szóbeli megrendeléseket is elfogad a “bátyja” nevében. A fenti buli persze nem lesz valami szívderítő. Olcsó whisky csapvízzel, a szálloda szervezte “szórakoztató” műsor és túl sok ember túl kis helyen.
De az efféle buli el szokott tartani hajnalig, szobáról szobára haladva. Ennél jobbat nem kívánhatott.
Eliszogatott velük a bárban, és amikor kitódultak a lifthez, vitték magukkal.
De a feszültséget is. Ott volt a liftben is valami lerázhatatlan árnyék. A kísértetalak, amely ott lapul, várja, hogy elkövessen egy, csak egyetlenegy hibát. Megfordult, hátha meglátja…
- Tessék a liftajtó felé fordulni, kérem…
Az árnyék vele ment buliról bulira, egyik szobából a másikba, de valahányszor megpróbálta sarokba szorítani, nyoma veszett. A szobák tele voltak nevető, heherésző, üres arcokkal, akik igyekeztek elhitetni magukkal és egymással, hogy pompásan mulatnak. A világ legmagányosabb arcai. És mögöttük…?
De melyikük az?
Kora hajnalban hirtelen rájött, hogy már mintha nem volna annyira ura magának. Egy kicsivel mindig többet hajtott fel a kelleténél, egy kicsit túl hangosan hahotázott, egy kicsit túl könnyen a fejébe szállt az ital. Valaki mintha mindig lökött volna rajta egyet, ahogy a boltos lenyomja az ujjával a mérleget. Valaki azon volt, hogy az utolsó cseppet betöltse a pohárba…
Ivott, hahotázott, arra gondolt, milyen állai vicces, hogy ezek azt hiszik, van egy bátyja, és annak van egy áruháza! Micsoda remek pofa vagyok, be kéne vallani nekik, hogy megvicceltein őket, hadd lássam, milyen képet vágnak majd! Biztosan nagy hecc volna…
Nagy hecc…
Megrázta a fejét, szabadulni próbált az alkoholmámortól. Ha bevallaná, gondolta nehezen forgó aggyal, rögtön kidobnák. Egyedül lenne a folyosókon, Hart lecsapna rá, mielőtt odaérne a lifthez…
Attól kezdve csak a kezében tartott egy poharat, de nem ivott. 
Lassan elérkezett a reggel fél hat, és Tanner érezte, hogy a feszültséget lassan csalódottság váltja fel. Felkelt a nap, halvány rózsaszín derengés látszott a felhőkarcolók sorának sziluettje mögött. Még két óra, és emberek lepik el az utcákat, újra feléled a város.
Hirtelen halálosan megcsömörlött az állott sörszagtól, a íres - pityókás, zavaros fecsegéstől. Egy tucatnyian lehettek ott a csak a bulin, és alig voltak maguknál. Poharak, üres üvegek, cigarettacsikkek halmai hevertek szanaszét a szobában. Valaki odahányt a sarokba.
Tanner magában elhúzta a száját. Az emberi faj a legrosszabb formájában…
Egyetértesz…?
Csak egy kósza gondolat súrolta az agyát; nem is lehetett bizonyos benne, hogy nem a saját gondolata volt.
A zsebed… 
A zsebedben…
Nézd meg, mi van a zsebedben…
Gyorsan körülnézett. Senki sem nézett rá, senki sem figyelt oda rá. Odament az ablakhoz, és érezte, hogy lúdbőrözik a háta, tudta, hogy a szobában valaki rajta tartja a szemét.
Belenyúlt a zsebébe, kitapintott egy kis papírdarabot. Valamikor az éjszaka során valaki összeütközött vele a tömegben, és beletette. Elővette, széthajtogatta.
Ez állt rajta:
Hogy tetszik az állatkert?
Alatta szép, kalligrafikus aláírás: 
Adam Hart.
Állatkert? - gondolta Tanner.
A szoba, az érzéki benyomások hirtelen elvillantak a szeme előtt, keményen, tisztán, mint a csiszolt üveg.
A rádióból bömbölő tánczene. Az elfojtott vihogás. A pohárban lötyögő ital, az állatias röhögés, a lehúzott vécé zúgása, a víz csobogása a mosdóban, egy női nyafogás: - Jaj, ne izélj már, Charlie… - az Tőszobában pohárcsörömpölés, az ágyon fekvő férfi fölriad, és a padlóra rókázik…
És Tanner agyában érezte, ahogy Adam Hart, kudarcot vallván, visszavonul, de előtte még mintha hirtelen, torzan felkacagott volna.
Kérjük az állatok esetését mellőzni…

Tizennegyedik Fejezet

Reggel fél nyolc volt, ilyenkor a belvárost még nem szokták elárasztani a munkába igyekvők. Teherautókról rakodták lefelé az árut, sietve, mielőtt zsúfoltak lesznek az utcák, újságosfurgonokról dobálták le a Tribune és a Times kötegeit. Néhány karikás szemű üzletember iparkodott kifelé a földalatti bejáratából, de a belváros nagyjából még a szállítók és az újságárusok birodalma volt. Még egy jó óra volt hátra, amíg majd az ételbárok pultjai előtt a székeket ellepik a reggelijüket fogyasztó, csivitelő titkárnők.
Már fenn járt a nap, egyetlen felhő sem volt az égen. Máris meleg volt, és Tanner tudta, hogy megint kánikula lesz.
Vett egy újságot, aztán letelepedett egy büfében. Kávét és zsemlét rendelt reggelire, aztán bekapott egy újabb dextroamphetamin-kapszulát, hogy bírja energiával a napot. Félórát eltöltött a kávéval-zsemlével, másik tíz percet azzal, hogy átfutotta az újságot. Egy szenátor meghalt, egy közismert színésznő belekeveredett egy New York-i kábítószerbotrányba, egy kormányhivatalnok lemondott korrupció vádja miatt. És a rendőrség még mindig körözött egy egyetemi oktatót, akit egy gyilkossággal kapcsolatban akartak kihallgatni. Furcsa módon az újság nem közölt róla fotót. Az élet apró örömei, gondolta a félti. Ez azt jelentette, hogy a rendőrség még nem tudott fényképet előásni róla, úgyhogy sem az átlagos utcai rendőr, sem a járókelők nem ismerhetik fel…
Fizetett, kilépett a már emberektől hemzsegő utcára. Nyolc óra. Semmi tennivalója nem volt kilencig, amíg Marge-dzsal találkozik, hogy együtt reggelizzenek. Egy üres óra… Miért ne mehetne oda korábban a lányhoz? Elfecseghetnek egy kicsit semmiségekről, legalább eltereli a figyelmét a gondjairól egy időre.
Legalábbis félórára.
Fölszálit az észak felé tartó magasvasútra, és tíz perccel fél kilenc előtt ott állt Marge ajtaja előtt.
De Marge nem volt sehol. Becsöngetett, hallotta odabentről a halk csengőszót, de senki sem nyitott ajtót. Lehet, hogy már elment, gondolta csalódottan. Az is lehet, hogy elfeledkezett a reggeli randevúról… kellemetlen gondolat volt, de nem lehetetlen.
Puszta megszokásból megpróbálta lenyomni a kilincset, és az ajtó nesztelenül kinyílt. Marge nyilván nem csukta be rendesen maga mögött, amikor elment. Vagy beragadt a zár nyelve, és nem ugrott be a helyére, amikor becsukta az ajtót. Néha elő szokott fordulni az ilyesmi. Vagy…?
Az istenért, csak nem…?!
- Marge! - Berontott, körülpillantott a nappaliban, felrántotta a szekrényajtót. Aztán a hálószoba… a konyha… egy gyors pillantás a fürdőszobába… Marge nem volt sehol, és Tanner beleszédült a megkönnyebbülésbe, aztán hirtelen felvillant benne, hogy akkor viszont hol van a lány. Valószínűleg leugrott valamiért…
Csend és meleg volt a lakásban, a napfény beragyogott a mintás pamutfüggönyön át. Kellemes illata volt a szobának. A Tweed parfüm, Marge névjegye, gondolta Tanner. Ahogy a lány szokta mondani, “józan illat”. Ez a lakás kellemesebb benyomást tett, mint a Petey-é. Valamivel nagyobb volt, a szőnyeg kevésbé kopott, a tapéta világos, modern.
Ez volt a lényege. Modern szoba. Az ablakokon át bőven jutott be fény, modern, pácolt fabútorok álltak a falak mentén, kovácsoltvas lámpák, fémvázas székek, az íróasztal fölött halakat formázó, lógó-libegő játék. A könnyű halacskák meg-meglibbentek a félig nyitott ablakon beáramló levegőben. A hálószobában jókora ágy, a fejrészébe beépített könyvespolc, az ágyon tömött, kerek párnák. Tanner finoman végigsimította az ágytakarót, aztán felhajtotta, és megnézte a lepedőt. Rendes, becsületes pamut.
Visszament a szekrényhez, amelyet kinyitott az előbb, amikor a lányt kereste. Tétovázott, aztán vállat vont, és sarkig tárta az ajtót. Csak Magige szokásos ruhái, kosztümjei lógtak odabenn, szinte mindegyiket ismerte. Nem volt köztük titkolt estélyi, csipkés selyemköntös.
Az öltözőasztalka lapja szinte üres volt a Peteyéhez képest. Egy nagy üveg Tweed parfüm, púder, rúzs, festék. Egy kis dobozban hajtűk és hajcsavarók. A fiókos szekrény tetején egy nagy képkeret, de fénykép nélkül. Magige nyilván nemrég vehette, és még nem volt ideje beletenni a fényképet.
Megindult az ajtó felé, hogy inkább odakinn várakozzon, aztán félúton megtorpant. Valami bizonytalan rossz érzés fogta el. Szép, modern helyiség, gondolta. Tiszta, levegős, vonzó. De szinte mintha kórházi szoba volna. Nem arra való, hogy lakjanak benne, hanem hogy megfeleljen valaki szépérzékének. Mégpedig nem Marge-énak. Marge mindig olyan benyomást tett rá, mint aki a mosdókagylóba dobja a szennyes ruhát, a fűtőtestre terített törülközőn szárítja a harisnyáját, és teleszórja hajcsatokkal az öltözőasztalát.
De volt valami konkrétabb, valami, ami szemet szúrt az imént…
Lassan visszament a szoba közepére, fürkésző szemmel kereste, mi az, ami nem illik bele a képbe. Nem a libegő halak, nem a szekrényben levő ruhák, nem az öltözőasztalka…
A fiókos szekrény.
Rajta a nagy képkeret, kép nélkül.
Az emberek azért szoktak képkeretet venni, hogy beletegyenek valamilyen képet, fontolgatta magában a férfi. Nem vesznek képkeretet csak úgy, hogy majd akad bele kép. Legalábbis nem gyakran. És Marge-nak volt is mit bekereteznie, mert karácsonykor kapott egy fényképet. Tőle, Tannertől.
Kezébe fogta a keretet, és alaposabban szemügyre vette. Nem volt új, a szélein már kicsit megkopott. És csak egy fotópapír volt benne. Egy szép, sima, fehér fotópapír, kép nélkül.
Marge azonban lát valamit, amikor ránéz, gondolta a férfi. Marge egy képet lát ott.
Adam Hart képét!
Marge volt a csalimadár. Hogyne, reggelizzenek együtt kilenckor… de Marge-nak eszében sem volt kilenckor vele reggelizni! Másvalaki várt volna rá. Marge helyett Adam Harttal reggelizett volna együtt, és az lett volna élete utolsó reggelije.
Az előző este a bárban, villant át rajta hirtelen. Milyen különös véletlen, hogy a belváros összes szállodái közül ő is, Marge is ugyanazt szemelték ki! És a lány partnere, a férfi, akit sohasem tudott jól megnézni! A feszültség eltűnt néhány percre, amikor Marge elment, aztán visszatért - újult erővel.
Adam Hart hazavitte a lányt, majd visszament. És Tanner elhitte Marge minden szavát.
A fiókos szekrény tetején az óra egyet ütött. Fél kilenc. Legfőbb ideje, hogy eltűnjön innen!
Lenézett a kezében tartott keretre, aztán széttörte a térdén. Az elpattanó üveg felhasította a kezét. Fütyült rá. Kiment, és bevágta maga mögött az ajtót.
Grossmann a könyvtárban várt rá, idegesen lépkedett fel‑alá az információ pultja előtt. Túl feltűnően viselkedik, gondolta Tanner. Az olvasóteremben kellene ülnie, látszólag belemélyedni valami folyóiratba vagy könyvbe.
A fizikus meglátta, odasietett hozzá. - Mit csinálunk ma, William?
- Folytatjuk, amit elterveztünk. Próbára tesszük a következő bizottsági tagot, akinek aztán hasznát is vehetjük. Grossmann megnyalta a száját.
- Melyiküket? Van Zandt professzort? DeFalcót?
- Egyiket sem. Arthur Nordlundra gondoltam.
- Miért őrá?
- Miért ne? Fiatal, erős férfi. És olyan összeköttetései vannak, amelyek jól jöhetnek majd - ha kiderül, hogy megbízhatunk benne, és őt is sikerül meggyőznünk. Grossmann bólintott.
- Rendben van. Akkor hát állítsunk csapdát Nordlund kapitánynak!
Tanner körülnézett, meglátta a telefonfülkét az előcsarnokban, az olvasóterem közelében. Felírta a számát.
- Most dolgom van, Karl. Majd itt fölhívlak.
Kiment a könyvtárból, dél felé fordult a State Streeten. Volt egy kis nyomda arrafelé, amelyet akkor fedezett föl, amikor egyszer végighallgatott egy kriminológia kurzust. Ott szerezhet magának valamiféle igazoló iratot, mielőtt még megpróbál Arthur Nordlund után szaglászni.
Végigszámolta az ujjain, amit Nordlundról tudott. Harmincegynéhány éves volt, de mint a legtöbb sovány férfi, kevesebbnek látszott. Nem éppen sportos felépítésű, de nem is puhány; úgynevezett “inas” alkat. Barátságtalan fráter, aki a legtöbb emberből ellenszenvet vált ki; nem volt kellemes beszélgetőpartner, nem volt kellemes társaság. Általában kerülték. Ha holnap meghalna, nem tartana sokáig, amíg szinte mindenki elfeledkezne róla.
Bement egy telefonfülkébe, kikereste a számot a könyvből, aztán röviden telefonált, elváltoztatva a hangját. Nem, Nordlund kapitány nincs bent, legfeljebb délután megy be, ha egyáltalán bemegy. Ami azt jelentette, hogy Nordlund irodájában tiszta lesz a levegő…
A Rush Street-i épületben több irodája is volt a haditengerészetnek. Nordlund irodája a folyosó végén volt, egy szerény kis odú, ahol egy csinos kis női segédszolgálatos meg egy köpcös írnok tanyázott, az utóbbi kényelmesen elterült a forgószékben, félig szunyókált.
Amikor Tanner benyitott, gyorsan összeszedte magát.
- Igen, uram?
- Nordlund kapitány nincs bent, ugye?
Nem volt bent. A szoba végében álló íróasztalát mintha még por is fedte volna. De Tanner kérdésének hangneméből az írnok kivehette, hogy Tanner nem is számított rá, hogy ott találja Nordlundot, sőt nem is szerette volna. A bennfentesség bélyege…
- Nincs, uram. Nem jön be, csak délután, akkor se biztos. Segíthetek valamiben?
Tanner a lány felé intett a fejével, aki abbahagyta a gépelést, és őket figyelte.
- Szeretnék négyszemközt beszélni magával.
Az írnok előhalászott egy pénzdarabot a zsebéből, és odadobta a lánynak.
- Hozzál kávét, Sue! Tejszínnel, cukor nélkül, és nem kell sietned. - Miután a lány kiment, azt kérdezte: - Miről van szó?
Tanner elővette a hamisított igazolólapot a zsebéből, és az asztalra dobta.
- Elhárítás. Odalent Haskell kapitány azt mondta, magával beszéljek. Nordlund kapitányról van szó. - Haskell nevét a lenti eligazító tábláról vette.
Az írnok megnyalta vastag ajkát, és Tanner látta, hogy gondolatban sorra vesz mindent, amit tud Nordlundról, keresve, hogy mi az, ami őrá magára kompromittáló lehet…
- Bármiben szívesen állok a rendelkezésére, uram. Kérdezzen nyugodtan. A kapitány nagyon rendes ember, az egyik legjobb tiszt, akit valaha is láttam a haditengerészetnél. Én…
Tanner a szavába vágott.
Talán helyesebb volna, ha én kérdeznék előbb. Szerintem úgy gyorsabban végzünk majd. 
Az írnok a mondat közepén leállította magát.
 - Igenis, uram!
- Régóta ismeri Nordlund kapitányt?
- Igen, uram. Ugyanazon a rombolón állomásoztunk a koreai hadműveletek alatt.
Tanner leült a lány üresen maradt székére, és kényelembe helyezkedett.
- Milyen katona volt? Természetesen megvan a szolgálati minősítése, de nem hivatalosan kérdem…
- Elsőrangú, uram. És egyszer se láttam, hogy beijedt volna. Higgadt volt, sose vesztette el a fejét. Meg lehetett bízni a döntéseiben.
- Voltak szokatlan politikai nézetei? - Az írnok arckifejezéséből ki tudta olvasni, hogy azt hiszi, ez a kulcskérdés.
- Egyáltalán nem emlékszem, hogy politikai nézetekről beszélt volna, uram.
- A szabad idejében mit csinált? Sokat kártyázott? Játszott szerencsejátékokat?
- Nem emlékszem ilyesmire, inam.
- De hát azt mondta, nagyon jól ismerte. - Régen volt már, uram.
- Ez csak rutinjellegű ellenőrzés - mondta Tanner megnyugtató hangon. - Nem akarunk semmit sem a nyakába varrni a kapitánynak, és amennyire tudjuk, nem követett el semmi rosszat.
Az óvatos merevség egy kicsit fölengedett.
- Játszott néha, uram. Nem sokat, de hébe-hóba igen. - Hogy áll a nőkkel?
- Lassacskán, uram. Nem az a fajta. No persze, vannak barátnői, de nem az a nőfaló típus, érti, ugye?
- Értem. Nem tudja, járt valaha egy Patrícia Olson nevű lánnyal? - Úgy tett, mintha megkeresné a nevet egy összehajtogatott papíron, amelyet előhúzott a zsebéből. - Titkárnő az egyetemen, az Emberi Erőforrások Bizottságánál…
Az írnok arcán meglepett kifejezés villant át.
- Ugyan, dehogy, uram! Annál azért jobb ízlése van! Tanner előrehajolt, és bizalmasan rámosolygott.
- Magunk között, mi a személyes véleménye a kapitányról?
Az írnok nem kapta be a horgot.
- Szerintem kitűnő tiszt, uram! Lehet, hogy nem a legbarátságosabb, de legalább tudja, mit csinál, és ezt nem éppen mindegyikről lehet elmondani.
Ezzel nagyjából végeztek volna is, csak még egy apróságot kellett tisztázni. Valamit, amire a brocktoni látogatásból emlékezett, és aminek a példáját láthatta Marge lakásán is.
- Mondja, nincs véletlenül itt valahol egy újabb keletű fénykép a kapitányról? Emlékszem rá, pár évvel ezelőtt láttam egyszer, és a dossziéjában természetesen van róla kép, de az már régebbi…
- Sajnos, uram, sohasem láttam róla fényképet. Ha előre tudjuk, persze készíthettünk volna egyet…
Tanner fölállt.
- Nem számít. Mellesleg nem bánnám, ha nem szólna a kapitánynak róla, hogy itt jártam. Még nem végeztünk, és nem szeretnénk megzavarni.
- Értem, uram.
Tanner már az ajtóban járt, amikor az írnok utánaszólt: - Uram, várjon csak egy kicsit! - Odakacsázott az iratszekrényhez, és belekotort. Némi turkálás után előszedett egy formanyomtatványt, a jobb felső sarkán egy odatűzött fényképpel. - A kapitány úr ezt körülbelül fél éve töltötte ki, de aztán kiderült, hogy már új nyomtatványok vannak, úgyhogy ezt nem küldtük el. Talán ezt a képet használni tudja…
Tanner egy pillantást vetett rá. - Nem, nem hiszem. Túl kicsi.
A fénykép homályos volt, életlen. Akármelyik tisztet ábrázolhatta volna.
Ami azt jelentette, hogy Arthur Nordlund hirtelen előlépett az egyes számú jelöltté…
Mosolyogj rá a női segédszolgálatosra az előcsarnokban, ahogy elmégy az információs pult előtt. Szedd ki belőle, hogy a kapitány szinte minden reggel el szokott késni, hogy bérelt lakásban lakik a Diversey Parkway mellett, hogy egy kis kávézóban szokott reggelizni itt, a közelben.
És ne hozd zavarba, ne firtasd, hogy honnan tudja mindezt. A kapitány nem nőfaló, de az csak természetes, hogy egy csinos segédszolgálatos, aki ugyanabban az épületben dolgozik, jól ismeri…
Szállj föl az észak felé tartó magasvasútra, sétálj e! A kávézó mellett, pillants be csak úgy mellékesen. A kapitány hátul üldögél, egy grape-fruittal és az odaégett pirítóssal piszmog. Az arca kissé gyűröttnek látszik ma reggel, a szeme alatt halvány karikák.
Csak egy kis testgyakorlás volt az éjszaka?
Vagy lehet, hogy le sem feküdt? Hogy egy szállodai szobában töltötte az éjszakát, egy olcsó bulin leste, hogy küzd az életéért egy űzött antropológiaprofesszor, amíg eljött a hajnal?
Lehetséges, de ne gondolj rá, és ne nézd sokáig! Csak egy gyors pillantás, és menj tovább, hogy ne érezze meg a gondolataidat! Nem volna jó, ha most belelátna a kártyáidba.
És persze az is lehet, hogy tévedsz, hogy Adam Hart ebben a pillanatban is figyel, ahogy te Nordlundot figyeled, és a markába röhög…
Vegyél a sarkon egy újságot, igyál meg egy kólát a büfében, egy ugrásnyira a kávézótól. Aztán gyorsan leteszed, amikor Nordlund váratlanul felkel, fizet és kijön. Már a pénztárnál vagy, amikor látod, hogy leint egy taxit, és még a visszajárót sem várod meg. Ott egy másik taxi, belevágódsz, és szólsz a sofőrnek, hogy kövesse Nordlund kocsiját. A Michigan Boulevardon nehéz megállapítani, hogy követik az embert. Olyan sok az autó. És Nordlund különben sem számíthat erre…
Vagy mégis?
Nordlund taxija a sportklubnál állt meg. Tanner egy sarokkal távolabb szálit ki, és magában káromkodott egyet. A klubba csak a tagok léphettek be, ő hiába próbálkozott volna. És nem lehetett tudni, Nordlund meddig lesz bent.
Átment az úton, a tó partján letelepedett egy padra, és kinyitotta az újságját. Akármeddig maradjon is a kapitány, kivárja!
Csak félórát, ha várakozott, amikor megjelent Nordlund, fehér tenisznadrágban, trikóban, a hóna alatt összetekert törülköző. Valószínűleg kimegy valamelyik közeli strandra…
A klub előtt Nordlund megállt, cigarettára gyújtott, és nekitámaszkodott a falnak, nézte a járókelőket. Tanner az arca elé emelte az újságot. Nordlund várt valakire…
Kétcigarettányi idő múlva egy tenisznadrágos lány szaladt oda Nordlundhoz, futó puszit nyomott az arcára, aztán megálltak a járdán, és egy darabig beszéltek. A randi, gondolta Tanner.
Ahogy nézte őket, a lány hirtelen összevonta a szemöldökét, és Nordlund törülközőjére mutatott. A kapitány pattintott az ujjával, vágott egy grimaszt, aztán a strand irányába mutatott. A lány elindult, megfordult, odaintett, aztán továbbment.
Nordlund kilépett a járda szélére, leintett egy taxit. Tanner is elkapott egyet, és követte Nordlundot, vissza a Diversay Parkway-i lakásához. Nordlund beszaladt az épületbe, Tanner a taxiban várakozott odalent.
A lány előrement, gondolta, amíg Nordlund visszaszaladt haza. Miért? Mert otthon felejtett valamit? Egy takarót vagy a kis rádiót?
A taxisofőr ujjaival dobolt a kormányon.
- Miért érdekli annyira a fickó, öregem? Valami baja van vele?
- Legyen elég annyi, hogy tartozik nekem. A sofőr bölcsen bólintott.
- Szóval afféle alak, mi? Ismerem, ezek mind egyformák - élik a világukat a luxuslakásukban, és fűnek‑fának tartoznak.
Lassan kullogtak a percek. Mi a fenét csinál ilyen sokáig?
Csak beszalad, egy perc, amíg megkeresi, amit elfelejtett, és már jön is…
Öt perc.
Tíz perc.
Félóra.
 A postás végigjárta az utcát, bement Nordlund házába is, szóba elegyedett a lenti telefonoslánnyal; Tanner csak egy pillantást vetett rájuk a nagy üvegajtón át. Egy öreg sürgönykihordó betotyogott, három titkárnőforma lány kijött. A kapu előtt megállt a mosoda furgonja, és egy kosárnyi ágynemű eltűnt az üvegajtó mögött. Néhány gyerek haladt el a ház előtt, labdáztak.
A taxi, amely Nordlundot hozta, hirtelen felbőgő motorral elment.
Tanner sofőrje idegesen fészkelődött.
- Nem úgy néz ki, mintha elő akarna jönni, öregem. Szerintem átvágta magát.
- Várjunk még pár percet. A sofőr megrázta a fejét.
- Nem megy. Ilyenkor sok az utas, máris egy halom pénzt vesztettem. Nekem mennem költ!
Tanner kifizette, aztán bement a sarki drugstore-ba, ahonnan szemmel tarthatta a ház bejáratát. Átböngészte a képeslapokat az újságosnál, megivott egy csésze kávét… Negyven perc.
Bement a telefonfülkébe, félig nyitva hagyta az ajtót, hogy ne tévessze szem elől a kaput, és felhívta Grossmannt. Egyedül is fölmehetett volna, de nem volt értelme fölösleges kockázatot vállalnia.
Egy óra. Grossmann megérkezett egy taxival, verejtékező arccal berontott a drugstore-ba.
- Még mindig nem jött ki?
- Nem, pedig legfeljebb pár perces elintéznivalója volt. Menjünk föl!
Az előcsarnokban a pultnál ülő nő azt mondta:
- Nordlund kapitányé a 607-es lakás. Felcsöngetek neki. - Mielőtt Tanner szóra nyithatta volna a száját, már csöngetett is. Nem jött válasz. A nő összeráncolta a homlokát. Nocsak, ez fura! Pedig otthon kell lennie! Nemrég jött látogatója…
Az utca zajai hirtelen nagyon élesen hallatszottak. - Miféle látogató?
A nő megzavarodott.
- Miféle? Hát egy úr, úgy félórája mehetett fel… vagy talán már több, mint félórája. Miért, valami baj van? Mi bajuk van, mondják már meg!
- Hogy nézett ki az illető?
- Hát… szerintem nagyon jó megjelenésű úriember volt. - Egy kicsit meglágyult az arckifejezése. - Tényleg, nagyon méltóságteljes volt, előkelő külsejű. Magas, elég sovány, őszült a halántéka, kis, deres bajusza volt…
Ugyanúgy, szinte érzékelhetetlenül megváltozott a hangja, ugyanúgy a távolba meredt a tekintete, gondolta Tanner. Látta már ugyanezt a tekintetet, hallotta ugyanezt a tremolót odalent Brocktonban. A lánytól, aki a szállodában felszolgálta a reggelit.
- Azt hiszem - mondta szelíden -, a legjobb volna, ha mind fölmennénk most. Szerintem a kapitány úr rosszul lett. - Jaj, istenem! - A nő odaszólt a másik lánynak, hogy vegyen át mindent, és kiperdült a pult mögül. Ötven körül lehet, gondolta Tanner, egy kicsit kövérkés. Akárcsak a brocktoni lány, ő is azt a férfit látta, akit látni vágyott. A nő elkapta a kifelé igyekvő, testes mosodai szállító karját. Jeff, segítsen már egy kicsit. Egy lakó a hatodikon rosszul van!
Most már négyen vagyunk, gondolta Tanner. Ennyien talán el tudunk bánni Adam Harttal, ha esetleg ott van még…
A lift némán suhant fölfelé, és Tanner érezte, hogy kezd beléállni a félsz. És ha Hart valóban ott van? Jó, négyen vannak, de az nem jelent semmit. Le kell rohanni, meg kell lepni, és közben gondolni sem szabad rá, hogy mit akar csinálni! Elővette a zsebéből a Berettát, és megnézte, rendben van-e. A nő szeme tágra nyílt, a mosodás Jeff meglepett képet vágott, és megkérdezte:
- Hát az meg minek, főnök?
Nem felelt. Amikor a liftajtó kinyílt, kirohant a folyosóra. 601… 603… 605…
Teljes erejével nekirontott az ajtónak. Nem volt bezárva, még csak nem is volt teljesén becsukva, úgyhogy Tanner félig már a nappaliban járt, amikor végre meg tudott állni.
Tíz teljes másodpercbe tellett, amíg eljutott a tudatáig, hogy nincs ott senki, hogy nincs semmi feszültség a levegőben, hogy nem kotorászik semmi az agyában. De valami finom vibrálást azért mintha érzékelt volna maga körül, alig kivihetően, mint egy távoli illatot, és az a benyomása támadt, hogy nem is olyan régen, talán csak egy pillanattal azelőtt bizony ott volt valaki.
Akkor kiáltott ki Grossmann a hálószobából:
- Ide! Gyorsan!

Tizenötödik Fejezet

Nordlund szeme félig csukva volt, arcizmai görcsösen merevek, laza pamuttrikója csuromvizes a verejtéktől. Térdre roskadva hevert az ágy mellett, fél kezével az ágytakarót markolta. Primer sokk, gondolta Tanner. A bőre hideg volt, a pulzusa alig érzékelhető, a légzése felszínes.
- Nordlund!
A kapitány hóna alá nyúlt, fölemelte az ágyra. A mosodás Jeff és a nő tágra nyílt szemmel nézte. A nő oldalogni kezdett az ajtó felé.
- Talán orvost kéne hívni…
Tannert egy pillanatra hatalmába kerítette a rémület, de aztán előrántotta a tárcáját, és odavillantotta a hamis igazolványt:
- Haditengerészeti elhárítás. Nem bánnám, ha egyelőre nem hívna senkit, hölgyem. De lemehetne, főzhetne egy jó erős kávét! - Odaintett a gyámoltalanul álldogáló mosodásnak. - Maga meg segítsen levetkőztetni és betakarni! Pár percen belül magához fog térni. - Kifűzte Nordlund cipőjét, és egy perc múlva már takarókba bugyolálták a férfit. Meleg ágy, forró kávé, és gyorsan magához tér majd. De kész csoda, hogy egyáltalán élt még.
- Maga szerint mi csinálta ki? Begyött valaki, vagy mi?
Tanner gorombán válaszolt:
- Nincs több szállítani való ruha, barátom?
- Már hogyne volna. Hát akkor megyek is! - A mosodás az ajtóból visszanézett. - Ha legközelebb segítség köll mondta keserűen -, kérjen meg valaki mást!
Még mindig eltolom az emberi kapcsolatokat, gondolta Tanner. De hát a fenébe is, csak nem hagyhattam, hogy itt maradjon…
- Te ügyelj a kapitányra, jó, Karl?
Visszament a nappaliba, körülnézett. Az asztal az ablaknál, valamivel odébb egy szék, mintha ott ült volna valaki. Nordlund eszerint hazajött, és valószínűleg a fürdőszobában volt, amikor Hart feljött és letelepedett. A hálószoba felé félúton egy felborult szék, egy összetört lámpa a padlón.
Tehát Nordlund kijött, védekezni próbált, és néhány percig küzdöttek, gondolta Tanner. És Nordlund meg is menekült, mert életben maradt legalább addig, amíg odaérkezett a segítség. Képtelen szerencséje volt; egy a millióhoz lehetett az esély rá, hogy valaki éppen szemmel tartsa, és aztán elfogja a kíváncsiság, hogy miért nem jön le a kapitány.
Tanner visszament a hálószobába, és jóval nagyobb tisztelettel vette szemügyre Nordlundot. A férfi olyan magas lehetett, mint ő, sovány, talán hetvenöt kiló, vékony csuklójú, keskeny vállú. De más tekintetben egy oroszlán ereje lakhatott benne.
Megérkezett a kávé. Tanner megpróbált egy keveset betölteni a petyhüdt ajkak közé. Nemigen sikerült; valamicske beszivárgott, de a java lefolyt a lepedőre. Szétfeszítette Nordlund száját, ujjával leszorította a nyelvét, és ismét megpróbálkozott. Most már valamivel jobban ment, de így is lucskos lett minden.
Grossmann kitessékelte a nőt, aztán visszajött.
- Nem kellene orvost hívnunk, William? Nem jól néz ki…
- Nem, helyre fog jönni. - Elővette a zsebéből a pipát, és csak most vette észre, hogy reszket a keze. - Hajszál híja volt.
- Így is elég ijesztő.
- Gondolod, hogy valami más irányban nyomozott? Mint ahogy te, Scott meg én?
- Lehet, bár nem úgy festett, mint aki hitt a szemének szombaton délelőtt.
Tanner fölállt.
- Nézzünk szét!
Felforgatták az egész lakást. Nem találtak semmit, csak a haditengerészet személyzeti anyagait, Nordlund munkáját. Az egyetemi értekezletek jegyzőkönyvmásolatai voltak ott, néhány személyi anyag meg egy nagy köteg haditengerészeti kiadvány, “belső használatra”.
Valami nesz hallatszott a hálószobából. Tanner odarohant. Nordlund az ágyban dúlt, kimeredt szemmel bámult. - Semmi baj, kapitány. Elment. Mindjárt rendbe fog jönni!
Nordlund tekintetében kialudt az eszelős fény, és visszaroskadt a párnára.
- Te jó isten!
Tanner várt egy kicsit, hogy Nordlund magához térjen, aztán föltette a kérdést, amelyet már félórája tartogatott magában
- Ki volt az, kapitány?
Nordlund megrázta a fejét.
- Egy pillanatra sem engedte, hogy meglássam az arcát, Tanner. Bejött, aztán már benne is voltunk a sűrűjében. Tudja, Tanner, milyen érzés, hogy valaki betelepszik az agyába, és elkezdi vezetni, mint egy autót?!
Megremegett a hangja.
- Nyugalom - mondta Tanner. - Hart nincs itt, nem is jön vissza, legalább egy darabig. És tudom, milyen érzés, én is átestem rajta.
Nordlundot szemlátomást újra elöntötte a rémület a visszaemlékezéstől. Összerándult a takaró alatt, és beleharapott a kezébe, hogy ne kiabáljon. Tanner kíváncsian figyelte, várta, hogy elmúljék a félelem görcse. Nordlund szeme véreres volt és beesett, az egész arcán rángott az izmok hálója. Kikészültek az idegei, gondolta Tanner. Valaki megpuhította, valaki eltépte a drótokat, amelyek összetartották.
- Mit csinált az óta a szombat délelőtt óta, kapitány? - kérdezte.
- Mire gondol…?
- Megpróbált utánanyomozni Olsonnak vagy másvalakinek a bizottságból vagy más irányban kutatni?
- Nem, nem tartottam szükségesnek. - Nordlund szája megfeszült. - Láttam én is ugyanazt, amit mindenki más, de nem értettem. Azt hittem, talán valami légáramlat mozgatta meg a papírt… akkor maguk is azt hitték!
Szegény, gyakorlatias kis katonaember, gondolta Tanner. Nem hitt másban, csak a kézzelfogható dolgokban, és szombat óta nem találta a helyét, nem érzett biztos talajt a lába alatt. Nem tudta, mit higgyen.
- És miután Olsont megölték? Nordlund nem nézett a szemébe.
- Azt mondták, maga tette. Elhittem. És maga el is tűnt; logikusnak látszott.
- És Scott professzor…?
- Nap mint nap elütnek öregembereket az utcán. - Keserű lett a hangja. - Elég hülye voltam, igaz?
- Igaz, de fátylat reá. Azt hiszem, nem ártana, ha elmondanám, amit még nem tud…
Amikor befejezte, Nordlund azt mondta:
- Ennél még a hétfejű sárkányban is könnyebb hinni!
- Azt hiszi, hazudok, kapitány?
Nordlund megborzongott:
- Az istenért, dehogy! Ennél kevésbé már csak akkor kételkedhetnék; ha halott volnék.
Tanner odament az ablakhoz. Késő délután volt. Még néhány óra, és sötétség borul a városra. És akkor majd ott lesz a gond, hogy mitévő legyen, ha lemegy a nap.
- Most már hárman vagyunk két jelölt ellenében. Ki legyen az első, Van Zandt vagy DeFalco?
Nordlund lehunyta a szemét.
- Magáé a döntés, professzor. Én nem tudok eleget egyikről sem.
- Nem is lehet sokat tudni róluk - mondta elgondolkodva Grossmann. - Van Zandt Belgiumban született - ha jól tudom, 1913-ban. Az apja pék volt, az anyja varrónő. Tízéves korában került Amerikába. Koraérett gyermek volt, amennyire a tanszéki kollégáktól tudom. Beloitban, majd Hardvarban végezte a tanulmányait. Ragyogó képességű diák volt. Ami a szakmai eredményeit illeti, számos dolgozatot tett közzé a gyári munkások pszichológiájáról. Úgy tudom, korszakalkotó munkát végzett - már ha valakit érdekel az ilyesmi.
- És DeFalco?
- Őróla nem tudok sokat. 1925-ben született itt. Chicagóban. Az átlagosnál jobb tanuló volt, bár nem kiemelkedő, és sokat sportolt. Másodévben kirúgták, aztán egy hónap múlva visszavették. Végig itt végezte a tanulmányait.
- Mindez benne van a személyi anyagukban - mondta Tanner. - Ami azt jelenti, hogy csak az egyik életrajz igaz a kettő közül.
És ott vagyunk, ahonnan elindultunk, gondolta.
Kié a varázseső? Ecc, pecc…
Harold Van Zandt professzor - a rideg, távolságtartó, keserű Van Zandt? Vagy Edward DeFalco, az a DeFalco, aki olyan rémült volt akkor reggel, a temetőben? Vagy az is csak szerepjátszás volt?
- Van valakinek valami ötlete?
Nordlund vékony keze a takarót markolászta. Olyan halk hangon szólalt meg, hogy Tanner alig értette:
- Elmehetnénk… elmenekülhetnénk. Elbújhatnánk, hogy ne találjon ránk…
- És egész életünkben rettegjünk, hogy biztonságban vagyunk-e? Ugye, nem képzeli, hogy Adam Hart megfeledkezik magáról, kapitány?
Nordlund felsóhajtott.
- Jó, jó, csak járt a szám!
- Karl?
- Szerintem talán először DeFalcót kellene megnézni. Talán valamivel kevésbé valószínű, hogy ő lesz az, és akkor már négyen leszünk majd…
Nordlund nagy üggyel-bajjal felült az ágyban. Az arcába már visszatért egy kicsit a szín, és a tekintete sem volt olyan megtört.
- Nem kerülgetjük mi itt a forró kását? Most már csak ez a kettő maradt. Miért kockáztassunk?
Tanner csak egy pillanat múlva értette meg.
- Most mi a baj? - csattant fel Nordlund. - Ha háborúban volna, egy percig se tétovázna! Minét tovább várunk, annál rosszabbak az esélyeink. Miért kockáztassunk?
- Nem szeretnék hidegvérrel megölni egy embert - suttogta Grossmann -, amíg nem vagyok biztos a dolgomban. Az ötletet nem lehet kapásból elvetni, gondolta Tanner.
De egy dolog leleplezni Hartot, és egészen más megölni! Van Zandtot és DeFalcót valószínűleg nem lenne nehéz megölni, mondjuk lesből lepuffantani. De ha az első lövés nem talál, a másodikra már nem lesz mód. És megölni valakit ártatlanul… Nordlundhoz fordult.
- Akkor sem helytelenítette volna, amikor még hármójuk közül kellett volna választanunk?
- Akkor sem - mondta Nordlund, de valahogy kevés meggyőződéssel.
- Gondolja, hogy fel tud kelni?
Nordlund szó nélkül kikecmergett az ágyból.
- Egy kicsit gyönge vagyok, de azt hiszem, más bajom nincs. Most mihez kezdjünk?
- Az első az, hogy eltűnünk innét. Azért, mert Hartnak ezúttal nem sikerült, még nem fog leszállni magáról. Valószínűleg pár perc múlva megérkezik majd a rendőrség, valami ügyes kis gyanúval. - Egy pillanatra elfogta a részvét Nordlund iránt. - Azzal ugye tisztában van, kapitány, hogy a haditengerészeti karrierjének befellegzett? A személyi anyaga el fog tűnni, és valakinek az eszébe fog jutni valami; amivel elintézhetik…!
- Erre már gondoltam. - Nordlund odalépett a ruhásszekrényhez, elkezdett összecsomagolni egy kis útitáskába. - Mit csinálunk ma este?
- Amit akar. Éjszakára különválunk, aztán holnap reggel találkozunk, mondjuk ugyanott, ahol ma reggel Karllal találkoztam. Tízkor a belvárosi közkönyvtár előcsarnokában.
Lementek a liften, aztán kint az épület előtt elköszöntek. Nordlund észak felé fordult. Grossmann vett egy újságot, aztán délnek fordult. Tanner utánuk nézett pár pillanatig, aztán elindult vissza, a belváros felé.
Vacsoraidő volt, az utcákon mindenütt hazafelé iparkodtak az emberek. Még néhány óra, amíg lemegy a nap, és kezdetét veszi egy újabb végeérhetetlen éjszaka.
Hány éjszaka rejtőzködtem már? - tűnődött.
Hány éjszaka lapult meg zárt ajtók, behúzott függönyök mögött, várva, hogy személyesen megjelenjen Adam Hart? És hány éjszaka járta az utcákat, igyekezett a tömegben maradni, hány éjszakát töltött el egy szeszgőzös bulin, csak hogy ne maradjon egyedül?
Ismét a belvárosban járt már. Talán bemehetne egy másik szállóba, meghívathatná magát egy másik társaságba… Nem lenne azonban könnyű megint fönnmaradni egész éjjel. Máris halálosan kimerültnek érezte magát. Múlóban volt a dextroamphetamin hatása, nyugtalanság kezdte a hatalmába keríteni. Az idegei. Azok sincsenek acélból, véges a tűrőképességük. És ha egyszer leáll a serkentőszerrel, és elalszik…?
Magában fölnevetett. Akkor aztán nem lenne nehéz megölni! Gyerekjáték lenne…
Nagyot ásított, megrázta a fejét, erővel kényszerítette magát, hogy érdeklődéssel nézze maga körül a várost, az embereket. Furcsa, gondolta, el is felejtettem, milyen ronda tud lenni ez a város! Este mindenütt a neonfény, a króm, a színes műanyag, de ha az ember fölnéz a fények fölé, a csillogás mögött látja az öreg épületeket.
A csupa szöglet, ormótlan épületeket, melyeket elborít a korom, a por, a madárpiszok. Lent a csillogó‑villogó kirakatok, fölöttük a századelő zsúfolt spekulánsépítészete. A mocskos, szemetes aszfaltsávok, amelyeket utcának hívnak, és a villózó, közönséges reklámok. Az ízléstelen utcai lámpák és az ormótlan szeméttartók, rajtuk a felirat: “Tartsuk tisztán városunkat!” A múzeum álrómai stílusa, a közkönyvtár förtelmes épülete meg a modernkedő szörnyűségek, az olcsó ékszerboltok meg az alkalmi áruházak.
És az emberek!
A tolongó, mohó, ízléstelenül öltözött, ostoba emberek! A dagadt férfi az étterem ablakánál, ahogy tömi magába a spagettit; a felcicomázott nő a kirakat előtt, az arca egyetlen púder- és rúzsálarc, ahogy arról ábrándozik, hogy több ruhát vesz, mint amennyit valaha is viselni tudna; a kamasz, sűrű, fekete haja hullámokba sütve, sportzekéje lelóg keskeny válláról, kimeredt szemmel nézi a meztelen kirakatbabát valamivel távolabb…
Minden apró tökéletlenség a százszorosára felnagyítva. Minden kis hiba aránytalanul eltúlozva…
Hart - gondolta a férfi.
Valahol ott van mögötte a tömegben, onnan vezeti ezt a sajátos városnézést. Valahogy meg kell próbálnia lerázni… Megállt, szemügyre vette egy gyümölcsüzlet kirakatát, megpróbálta kiszorítani az agyából Hartot. A kirakatban az almák félkilósak lehettek, a grape‑fruit gyermekfejnyi nagyságú volt, a szilvák narancsméretűek. Az eladó fehér festékkel felírt valamit a kirakatüveg belső oldalára. Tanner ezt olvasta:
Elég volt?
Pislogott, elfordult. Egy néptelen mellékutca előtt állt, ott közelíthették meg a szállító teherautók az üzlet gazdasági bejáratát. Ha gyorsan besurranna, aztán talán be az üzlet hátsó bejáratán…
Már két lépést tett a mellékutcába, amikor hirtelen észrevette, hogy eltűnt a nyomás, csak figyelmes várakozást érzett. Várakozó várakozást. Ha bemegy az utcácskába, egyedül lesz. És az utca végén a halál várja majd. Ezúttal hirtelen és gyors, de ugyanolyan könyörtelen, mint John Olsoné volt!
Elfordult a mellékutcától, és mintha ragacsos enyvben kellett volna járnia. Hart észrevétlenül részben a hatalmába kerítette! Megtántorodott, a járókelők rámeredtek, arckifejezésük szándékoltan közömbös lett, vagy kíváncsi, vagy undorodó. Aztán eltávolodott az előbbi helytől, és hirtelen megszakadt a kontaktus.
Valahol valaki mintha megvonta volna a vállát.
Nagyon vigyáznom kell! Az emberek megbámulnak, aztán valamelyik vén tyúk megszólít egy rendőrt: “Nézze, biztos úr, azt az embert! Hát nem szörnyű?” És aztán a rendőr bevisz az őrszobája, és tízet egy ellen, hogy ezúttal nem lesz olyan szerencsém…
Elhaladt egy játékbolt előtt, a kirakatban a férfi játéknyomdával szalagcímeket nyomott játék újságok címlapjára. Megállt, egy pillanatig elnézte a férfit, ahogy kiveszi a lapot a nyomósablon alól, és felragasztja a kirakat üvegére. Két sor állt rajta.

OCSMÁNY EGY VILÁG!
UGYE,TANNER?

Ocsmány egy világ. Adam Hart világa sokkal takarosabb lenne, sokkal rendezettebb, az emberek sokkal boldogabbak…
Meg kellett szabadulnia az üldözőtől!
Átszaladt a State Streeten, éppen amikor váltott a lámpa, maga mögött hagyva a tömeg jó részét. Bement a sarki gyorsétterembe, elment a pult mellett. Valami megpiszkálta az agyát, rápillantott az étlapra egy gimnazista lány kezében. A szokásos esti ételek sora, a tetejére pedig odatűzve egy kis, fehér cédula:
Etetési idő?
Körbejárt a helyiségben, aztán kiment, lesietett a földalatti lépcsőjén, de nem ment még lejjebb, a vonatokhoz, hanem az aluljárón átsietett a Dearborn Street alatti részre. Cipősarkának kopogása visszhangzott a kőburkolatú folyosón, és bizonytalan keresgélést érzett maga mögött a levegőben, a jól ismert, ijesztő tapogatózást…
Aztán fölszaladt a kijárat lépcsősorán, és meglátta a várest úgy, ahogy mindig is látta: a Kereskedelmi Kamara épületének masszív méltóságát, a Szent Péter egyszerű márványszépségét, a Prudential felhőkarcolójának éles körvonalait. És az embereket az utcán: az egyik szebb, a másik csúnyább, sokukon meglátszik a könnyű vagy a nehéz élet. Nem mind angyal, nem mind ördög. Csak emberek… akik iránt hirtelen mélységes szeretet fogta el.
Ekkor csapott le rá az érzés, de úgy, hogy kis híján legyűrte. Hirtelen kapta el az agyát az ismerős, fojtogató szorítás; és érezte, hogy a támadás ezúttal a villámgyors lerohanásra törekedett.
Megtántorodott, nekitámaszkodott egy épület falának, egy pillanatra lehunyta a szemét. Egy kicsit enyhült a nyomás, de ott volt, gyilkos erővel nehezedett rá, és Tanner tudta, hogy néhány percnél tovább nem lesz képes ellenállni. Eddig az eszébe sem jutott, hogy Hart megpróbálná mások szeme láttára legyűrni, hogy megkockáztatná a fölfedeztetést. De hát nem is gondolkodott rajta, mihez fog majd Hart, ha úgy érzi, szorul körülötte a hurok…
Kétségbeesetten körülnézett. Sok járókelő, de rendőrautó sehol. A járda mellett parkoló kocsik. És ott egy kocsi épp most állt be két másik közé, a vezetője kiszállt, de még fogta a kulcsot! Tanner odarohant, kitépte a férfi kezéből a kulcsot, és beugrott a vezetőülésbe. A vezető orra előtt bevágta az ajtót, bezárta, aztán lázasan indítózott.
- Rendőr! Hol egy rendőr! Az istenit, ellopja a kocsimat…!
Az emberek odafutottak, kitódultak az éttermekből, büfékből, volt, aki még a kezében fogta a szendvicsét. A tulajdonos az ajtót püfölte.
A motor végre felbőgött. Tanner elindult, az előtte álló autó lökhárítója végighorzsolta a kocsi oldalát. Az ajtót verő tulajdonos elveszítette az egyensúlyát, és elesett.
Gyorsan, zakatolt Tanner fejében. Gyorsan el innen, amíg még lélegzik, amíg még ver a szíve! Gyorsan, minél messzebb Adam Harttól…
A szorítás enyhülni kezdett. A férfi érezte, hogy szabályosabban lélegzik, a szívverése ütemesebb lett. Végigszáguldott a Randolph Streeten, át a pirosokon, aztán kiért a belvárosból. Maga mögött, a távolban szirénázás hangzott fel.
Sokat kockáztatok, gondolta. De ha kockáztatnom kell, inkább így, mint másképp!
Aztán belepillantott a tükörbe. Az ezüstösen fénylő aszfalton egy másik autó jött utána, kivilágítatlanul, mindenütt a nyomában. Tanner teljes gázt adott, de a másik nem hagyta lerázni magát.
A Randolph Street, aztán az Ogden Street; aztán a gyér éjszakai forgalmon át kicikázott a Washington Boulevardra. Megint megérezte agyában az óvatos, gyönge tapogatózást. Aprócska moccanások, rezzenések - aztán megint egy hirtelen lerohanási kísérlet!
A keze megdermedt a kormánykeréken, kis híján felszaladt a járdára, neki a lámpaoszlopoknak.
Valahol hangtalan nevetés… Gyorsabban! Jaj, istenem, gyorsabban!
Az éjszaka fényei villóztak az ablak mögött. A nagy bérházak, a lehúzott redőnyű családi házak, az utcai lámpák derengő fényei…
Sorra kialudtak!
Tanner megrázta a fejét, tágra nyitotta a szemét. A fények gyengültek! Hart egy célpontra összpontosította az erejét, a szemére. A világ halványulni kezdett, a hold és a csillagok lassan kihunytak, a kivilágított házak már csak szürke árnyakként suhantak el. Még néhány perc, és vakon fog vezetni, teljes sötétségben kellene megtalálnia a városból kivezető utat…
Aztán hirtelen kényszert érzett, hogy kanyarodjon el, forduljon északnak! Parancsoló, ellenállhatatlan kényszert. 
Miért?!
Mereven megmarkolta a kormánykereket, és egyenesen előretartott, miközben az utca és a környező város egyre sötétedő, feketedő ködbe borult. Aztán nagyon távolból, nagyon halkan - meghallotta. Elnyújtott, panaszos vonatfütty! Valahol előtte vasúti átjáró volt, leeresztett sorompóval; villogó vörös lámpával, harsány csengővel…
Minden keresztezésben oldalt lódult a kocsi, mintha valami be akarta volna nyomni a merőleges utcákba, el a közeledő keresztezéstől.
Aztán már vaksötétben vezetett, a vonatfütty belehasított a fülébe. Egy csattanás, recsegés-ropogás, a sínpár kettős huppanása a kerekek alatt, aztán a vonatfütty már mögötte volt, távolodott. Tanner változatlanul tövig nyomta a gázpedált, és magában fohászkodott.
A sárga utcai lámpák egy pillanatra felvillantak, mint a gyertyák, amikor meggyújtják őket, egy pillanatra elhomályosultak, aztán gyorsan felragyogtak. Kigyúltak a csillagok is, a Boulevard mellett a házak képe kitisztult, mint a patak feneke, ahogy eltűnik a felkavart sár.
Hosszú az a tehervonat, percekig fel fogja tartani a forgalmat! Többutcányira maga mögött hagyta már Hartot, és tudta, hogy ma este nem kell már tartania tőle. Persze azért volt még egy-két apró gondja. Például a rendőrség biztosan keresni fogja a lopott kocsit. Úgyhogy meg kell szabadulni tőle, mégpedig sürgősen.
Aztán az az apróság, hogy hol fogja tölteni az éjszakát.

Tizenhatodik Fejezet

A város határában ott hagyta a kocsit, aztán sokáig gyalogolt, amíg kiért a parkba, amely szívet melengetően tele volt a szabad ég alatt alvó emberekkel. Lesznek persze bogarak, fűfoltos lesz a ruhája, és a mozdulatlan levegőben meghall majd minden apró neszt, de biztonságosabb, mint egy szállodai szoba, és a levegő sem bűzlött a fertőtlenítőtől.
Végigment az ösvényeken, megállt a park szélén. Távolabb földes sáv húzódott, teleszórva konzervesdobozokkal és szeméttel, mögötte pedig a csatorna. Meredek lejtő vezetett le a vízhez, és közvetlenül a parton keskeny, füves perem húzódott. Árnyékos volt, és talán biztonságosabb, mint maga a park.
Tanner nesztelenül leevickélt a lejtőn, és végignyúlt a száraz füvön. Fölnézett a feje fölött ragyogó holdra, a csillagokra, aztán lassan elszunnyadt, és fel-felriadva, de aludt hajnalig.
A madarakkal ébredt, kora hajnalban, amikor még csak halvány rózsaszín volt az ég. Nagyot ásított, feltápászkodott, átgyalogolt a parkon, amíg kiért egy utcára. Még mindig kilométerekre volt a belvárostól és a Grossmann-nal tíz órára megbeszélt találkozótól.
Csütörtök, pitymallat.
Vajon meddig bírom még?
Odanézett két gyári munkásra, akik épp fölszálltak egy buszra, aztán megtapogatta a pénzét a zsebében. Néhány pénzdarab csörgött benne, de édeskevés.
Megvonta a vállát, elindult gyalogszerrel.
Meleg volt a reggel. Lassan bandukolt, nézte a város ébredését. A parkokban és az erkélyeken nagyokat nyújtózkodtak az emberek a reggeli napfényben, harákoltak, köpködtek, vakaróztak. Az asszonyok piszkos fürdőköpenyekben, becsavart hajjal, gyűrött, petyhüdt arccal. Kövér férfiak egy számmal kisebb pizsamában, vézna férfiak alsónadrágban és trikóban. Úgy nézték a világot, mintha öltöny lett volna, amelyet megvettek az alagsori bizományi boltban, és most nézik meg alaposabban napvilágnál.
A jelentéktelen kisemberek, akikből a világ kilencvenkilenc százaléka-áll, akik elkövetnek minden hibát és minded bűnt, s akik megbánnak mindent, amivel valaha is egy kis örömöt szereztek maguknak az életben. A rendes kisemberek, akik barátságosak az idegenekkel, és megvonják a szájuktól a falatot, hogy a kölykeiknek mindene meglegyen, és akiknek szétlövik a fejét a nemzedékenkénti egy háborúban. A szegény ördögök, akik nyomorúságos kis lyukakban laknak, étel- és izzadságszag közepette, vagy nyögik a lakótelepi odú részleteit, ahol megvetemednek az ajtókeretek, és az egész ház hallja, ha valahol lehúzzák a vécét.
A legtöbbjük nem ördög és nem angyal, hanem a kettő bonyolult elegye - olyan összetett, olyan szövevényes, hogy csak a legdrágább pszichiáterek tudják kibogozni. Közöttük azok, akik évről évre elültetik a hátsó kertjükben a virágokat, elvetik a füvet, még ha tudják is, hogy az üvegcserepeken és a nagyváros piszkán nem nő virág, meg azok, akiket anélkül érdekel a művészet, hogy sznobok volnának, no meg a gyerekek, akik lelkesedni tudnak az életért, még ha a szemét között nőttek is fel.
És ez a néhány veszítené a legtöbbet, ha Adam Hart venné kézbe a dolgok irányítását. Az emberek zöme szó nélkül hajlandó volna átengedni a világot Hartnak, legfeljebb annyit mondanának: “Tessék.”
De honnan a fenéből veszem, hogy Hart igényt tartana rá?
Tíz óra volt, amikor beért a belvárosba, és bement a könyvtárba. Sem Grossmann, sem Nordlund nem volt ott. Tizenegykor sem.
Délben sem.
Egy órakor belépett Nordlund. Tanner csak a második ránézésre ismerte föl. Eltűnt a fehér tenisznadrág és a trikó. A mokaszin helyébe fekete cipő került, és a könnyű, kék öltönyben a kapitány öt évvel idősebbnek látszott. A haját befestette barnára, és lehet, Hogy csak a világítás tette, de mintha mélyebbek lettek volna a ráncok az arcán.
- Az öltönyt loptam - mondta Nordlund fanyarul. - Életem első lopása.
- Nem ez lesz az utolsó. Hol töltötte az éjszakát! - Egy autóban. Hátra lehetett hajtani az ülését.
Ez a Nordlund egész talpraesett, gondolta Tanner. Jó hasznát lehet majd venni.
A másik hirtelen ráébredt, hogy Grossmann nincs ott. - Hol van Karl?
- Én azt reméltem, együtt vannak.
A kapitány aggodalmas képet vágott.
- Amióta tegnap este elváltunk, nem láttam.
Még egy, gondolta komoran Tanner. Karl magától nem késett volna, biztosan történt vele valami. Legjobb tudomása szerint a rendőrség nem kereste Grossmannt, tehát nem maradt más, mint… Adam Hart.
- Most mit csináljunk, professzor? - kérdezte várakozóan Nordlund.
Tanner fáradtnak érezte magát. Rosszul aludt, minden izma sajgott a földön fekvéstől, nem váltott ruhát, tudta, hogy szaga van. Borotválkozni szeretett volna, zuhanyozni szeretett volna, végre egyszer tiszta ágyneműn szeretett volna aludni, méghozzá mélyen, egészségesen, nem azon aggódva, hogy ez-e az utolsó alvása az életben. És unta már, hogy ő játssza a hős szerepét, hogy mindenki más őrá bízza a nehezét. Rajta kívül még jó néhányan érdekeltek voltak az eseményekben!
- Érez magában tehetséget a szaglászáshoz, kapitány? - A nyomozáshoz? Éppenséggel belevághatok. Nordlundnak, gondolta Tanner, biztosan az egész élete csupa fiatalos “belevágás” volt, és mind jól sült el. Vajon fölfogta voltaképpen ez az alak, hogy mivel áll szemben?! Aztán leintette magát, hogy mit dühösködik. Nordlundban legalább van lendület, őt még nem sikerült megtörni.
De hát ő nem is menekül két hete egyfolytában!
- Már csak két jelöltünk maradt, kapitány. Az egyikük az igazi. Egyikükről sem tudunk valami sokat, különösen arról nem, hogy mit csináltak az elmúlt két hét alatt. Azt mondom, derítsük ki! A magáé DeFalco, az enyém Van Zandt. Tudjon meg mindent, amit csak lehet, és találkozzunk este a bejárat előtt, mondjuk tizenegykor. - Egy pillanatra elhallgatott. - Legyen óvatos… már az is nagy szám lesz, ha addig életben marad.
Miután Nordlund elment, Tanner kiment az utcai újságárushoz, és megvett minden délutáni lapot. Bevitte őket az olvasóterembe, kiteregette őket az asztalon. Ha valami történt Grossmann-nal, hátha írnak róla valamit.
Nem talált semmit, de két másik írás felkeltette a figyelmét. Az egyik egy címoldali cikk volt saját magáról - a szokásos szájtépés a szabadon garázdálkodó gyilkosról -, a gyilkosság részletes leírásával és John Olson kéthasábos képével. Nem volt már friss a hír, de a lap nagyon felfújta. Tannerről nem közölt képet.
A másik egy tudományos ismeretterjesztő cikk volt a holnap emberéről. Alapos, tudományos szempontból is kifogástalan munka volt. De hát, gondolta Tanner, annak is kell lennie.
Hiszen Van Zandt professzor írta.
Hosszú még az idő, amíg beesteledik, gondolta Tanner. Több-kevesebb időt rászánhat arra is, hogy megpróbálja kideríteni, mi történt Grossmann-nal; de valami azt súgta, hogy nem sok sikerre számíthat. Hasznosabb volna utánanézni egy bizonyos Harold Van Zandtnak, a féltékeny kollégának, a boldogtalan férjnek, a megkeseredett volt katonatisztnek! Lehet, hogy az egyik vagy a másik vagy mindegyik csak megjátszott szerep.
Gyalog tette meg a hosszú utat Van Zandt házához, és látszólagos közönnyel elhaladt vele szemben, a túloldalon. A sarkon álló ház békés, nyugodt benyomást keltett a délutáni napsütésben, látszólag senki és semmi nem mozdult a kartonfüggönyös ablakok mögött. Susan két fia kint labdázott az út közepén, de úgy elmerültek a játékban, hogy nem figyeltek másra.
Egy óráig senki sem jött ki a házból, és senki sem ment be. Aztán egy kis furgon érkezett, és egy kifutófiú hátravitt egy nagy láda élelmiszert. Pár perc múlva már jött is visszafelé, fütyörészett, és a kezében tartott pénzt számolgatta. Tanner nézte, ahogy elindította a kocsit. Biztosan máshová is szállít a környéken, talán nem lesz messze a következő.
Nem is volt, csak félutcányira.
A fiú körülbelül tizenhét éves lehetett. Az arca beesett volt, a tartása görnyedt, piszkosfehér kötényére rátapadt egy zellerlevél. Amikor beszélt, arany fogszabályozója csillogva mozgott föl-alá a napfényben.
- Azok, rendszeres vevők. Hetente egyszer-kétszer jövök. Miért érdekli magát?
- Mit tudsz róluk
A fiú bemászott a vezetőülésbe. - Mi a fenét akar, öregem?
Tanner elővette a tárcáját, és megvillantotta a haditengerészeti elhárító igazolványát. A fiú vállat vont.
- Jól van, mit akar tudni? De annyit mondhatok, nem sokat tudok róluk.
- Mennyi ideje szállítasz nekik?
- Úgy egy hónapja. Épp a suli vége előtt szereztem ezt a melót.
- Megváltoztak bármiben is azóta?
A fiú kicsomagolt egy rágógumit, összehajtogatta, bekapta.
- Nem tudom. Az öreglány mindig nagyon rendes: Megkínál kávéval, jattot is ad néha, sőt mostanában mindig. A pasas viszont énszerintem kész agybaj. Katona volt, vagy mi, és úgy viselkedik otthon, mintha laktanyában volna. Mindenki ugrik, ha elüvölti magát. Nekem mindig csak annyit mond: “Ide tegye!” vagy: “Oda tegye!”
- Ismerted John Olsont? Itt lakott velük. A fiú szeme tágra nyílt egy pillanatra.
- Hallottam róla, olvastam az újságban. De nem találkoztam vele.
- A professzor meg a felesége említették valaha?
- Aha, az öreglány egyszer dühöngött, hogy a pasas odavan az eperdzsemért, túl sokba kerül neki. Nem emlékszem, hogy mást mondtak volna róla, se ő, se a férje.
- És nem változtak meg egy kicsit, amióta Olson meghalt?
A fiú megrázta a fejét.
- Szerintem nem. De a ház egészen más lett. - Hogyhogy?
- Hát tudja… új frizsider, új padlószőnyeg, hátul van egy új fagyasztóládájuk. Az én helyemben magának is feltűnne az ilyesmi. Most több mélyhűtött kaját fognak rendelni, és kevesebb konzervet. Könnyebb lesz bepakolni. Tanner továbbindult.
- Jól van, köszi! - Olson meghalt, és Van Zandtéknak felvitte isten a dolgát…
A közeli hentes már kevésbé volt segítőkész. Nagy darab, húsos német volt, tar fejjel és olyan karral, hogy Tanner két kézzel sem tudta volna átfogni.
- Ja, itt szokta venni az asszony a húst. Jó vevő, családja van.
- Az utóbbi időben többet vásárol?
A hentes úgy nézett rá, mintha Tanner egy sertéskaraj lett volna a pultban.
- Maga rendőr, jóember? Mert ha nem, akkor lépjen le, különben hívom a zsarukat!
Tanner vállat vont és kiment. Két utcával odébb, a szépségszalonban nagyobb sikerrel járt.
A tulajdonos egy sovány, karvalyorrú nő volt. Őszülő haját rövidre vágva viselte, lezser kartonruhája kényelmesnek látszott.
- Susan Van Zandt? Hogyne ismerném, az egyik törzsvendégem! Remek egy asszonyka - tudja, ugye, hogy a férje professzor az egyetemen? Miért kérdi?
Tanner bizalmasra halkította a hangját.
- Információt szeretnék róla.
- Jaj, igazán, nekünk nem szokásunk információt adni a vendégekről…! Talán valami baj van? - A kis madárszem csak úgy csillogott a kíváncsiságtól.
- Gondolja, hogy lehetne?
Gyors kézmozdulatok, gyors szemvillanás az elfüggönyözött hátsó rész felé, ahol a hajszárítók álltak.
- Hát, én nem is tudom. Pontosan mi az, ami magát érdekli?
- Csak arra lennék kíváncsi, hogy megváltozott-e az utóbbi időben Van Zandt asszony. Az öltözködése, a viselkedése, ilyesmi.
A nő elgondolkodva csücsörítette a száját.
- Rendkívül jól öltözködik. - Szünet. - Régebben ezt nem lehetett elmondani róla, kedves uram. Az ő alakját nehéz igazán szépen felöltöztetni. Tudja, valahogy se ilyen, se olyan - nem is karcsú, de nem is arányosan molett. Megoldható, persze, csak egy kicsit költségesebb, a szabás miatt, és gondolom, Van Zandtéknak nem volt pénzük ilyesmire. Újabb szünet. - Hát úgy látszik, azoknak az időknek vége…
- Hogyhogy?
- Kedves uram, az embernek nem kell megnéznie a címkét ahhoz, hogy tudja, hol vásárol egy nő! Én nem tudom, Van Zandtné hogy csinálja, de mostanában legalább kétszer annyit költ a ruházkodására, mint régebben. És nálunk is! Azelőtt csak egy berakást kért, most meg mindent, amit csak lehet!
Tanner buzgón bólogatott, és egy papírdarabra firkált.
- Nagyon sokat segített, hölgyem. És az ön meglátása szerint Van Zandt asszony belsőleg is megváltozott?
Egy kis homlokráncolás.
- Tudja, kedves uram, azt hiszem, volt egy időszak, amikor ő meg a professzora nem jöttek ki valami jaj de jól. Volt úgy, hogy amikor itt járt, kifejezetten csúnyán beszélt a lányokkal! Most egészen más. Olyan magabiztos, kiegyensúlyozott, olyan… szóval elégedett!
Tanneren ugyanaz a fajta borzongás szaladt végig, mint amit az egyetemen szokott érezni, amikor előadás közben véletlenül megkarmolta a táblát. Összehajtogatta a papírdarabot, és etette.
- Nagyon hálás vagyok önnek, hölgyem. Nagyon köszönöm a segítőkészségét.
A nő csalódott arcot vágott.
- Nem mondana valamit erről az egészről? Úgy értem, miről van szó? Csak nem… válásról?
- Nem - mondta a férfi halkan. - Sokkal, sokkal komolyabb annál. Úgy is mondhatnánk, élet-halál kérdésről van szó.
- Na ne mondja!
És a vicces az, gondolta Tanner, amikor már kint járt az utcán, hogy a nő azt hiszi, tréfált!
A délután hátralevő részét azzal töltötte, hogy további környékbelieket igyekezett kifaggatni, de nem sok sikerrel. Van Zandték nemigen érintkeztek senkivel. A boltosok érzékelték, hogy újabban sokkal többet költenek, de a legtöbbjüknek nem akarózott beszélni róla.
Este visszament a belvárosba. Valahogy még el kellett ütnie pár órát, amíg megjön Nordlund, és megtervezik az akciót Van Zandt ellen. Valami azt súgta, hogy Van Zandtnál rossz helyen kereskednek; de mi lehetett a forrása Van Zandt hirtelen meggazdagodásának? Ilyen gyanús viselkedés nem illik Adam Harthoz, igaz? De hát akkor…
Megvacsorázott egy kis ételbárban a Washington Streeten, aztán betért egy moziba. Amikor kijött, már elmúlt tíz óra, és az utcák megteltek a csütörtök éjszakai örömkeresőkkel. Tanner végigment a Randolph Streeten, elhaladt a könyvtor mellett, vett egy újságot. Gondolta, átfutja, mi újság, van-e valami hír Karlról; aztán ideje, hogy megjöjjön Nordlund.
A Grossmannról szóló hír a kilencedik oldalon húzódott meg, csak pár soros volt. Nem említette név szerint; a tetemet nem azonosították. Egy kövér, negyven körüli férfit holtan találtak a Rush Street egyik kis mellékutcájában. Gyűrött barna öltönyt viselt, fekete cipőt, fehér inget, csíkos nyakkendőt. A halál oka ismeretlen, de a rendőrség nem talált erőszakra utaló nyomot.
Nem feltétlenül kell Grossmann-nak lennie, gondolta Tanner, aztán ráébredt, hogy be akarja csapni magát. Egy kövér férfi, aki betévedt egy kis mellékutcába, és otthagyta a fogát! Mint ahogy Olson leült az íróasztalához, és meghalt! Erőszak nyoma nélkül.
Hát persze.
Nem lesz senki, aki meggyászolja. Nem lesz senki, aki eltemesse. Senki, akinek hiányozzon. Karlt a tulajdon családja is elfelejtette.
Lassan odaballagott a könyvtár elé. Nordlund ott állt az egyik oszlop tövében. Tanner odanyújtotta az újságot.
- Grossmann meghalt.
Nordlund némán elolvasta a hírecskét. Tanner egy pillanatra dühös lett, aztán megértette, hogy voltaképpen itt semmit sem lehet mondani. Előhalászta a pipáját, és rágyújtott, aztán behúzódott az oszlop árnyékába, onnan nézte a tőle karnyújtásnyira tovasiető embereket.
- Utánanéztem Van Zandtnak. Túl sokat költekezik az utóbbi időben.
- Honnan van a pénz? - Bárcsak tudnám.
- Ez nem úgy hangzik, mint… mintha Hart volna.
- Szerintem sem. De hát azért nekünk nem könnyű kiszámítani Hart viselkedését, igaz? - Egy pillanatra elhallgatott. - Mi a helyzet DeFalcóval?
Nordlund összevonta a szemöldökét.
- Nem tudom. A szomszédok nem is látták a múlt héten. Nem tudom, miről van szó, de mintha olajra lépett volna.
DeFalco? Hart? Az eltűnésnek nem volt értelme. Gyanút keltett volna, márpedig Adam nem az a fajta, aki szeret gyanút kelteni…
- Ha kihúzzuk még egy darabig - mondta Nordlund -, azt hiszem, nemsokára biztonságban érezhetjük magunkat. - Mire gondol?
- Arra, hogy előbb-utóbb valaki nyomozni kezd a bizottság után.
Ez igaz, gondolta Tanner, de előbb vagy utóbb? A bizottság egyik tagját megölték - ez helyi ügy. A másikat elütötte egy autó. Többen eltűntek, ha Karl halálát is eltűnésnek veszi a helyi rendőrség. Igen, a chicagói rendőrség fel fog bolydulni tőle. De az Egyesült Államok kormánya? Nem mennek ugyan jelentések Washingtonba, de nyár volt, ilyenkor a bizottság amúgy is tetszhalott állapotban szokott lenni. Lehet hogy valahol valaki néhány nap múlva levonja a kézenfekvő következtetést, és elkezd nyugtalankodni. De nem most. Nem ma.
- Valószínűleg igaza van, kapitány. Valaki nyomozni kezd majd. Szerintem nagyjából egy hét múlva. De nekünk nincs annyi időnk.
- Akkor mit csináljunk, azonkívül, hogy itt állunk?
- Holnap rászállunk Van Zandtra. Ma éjjel már semmit sem tudunk csinálni.
- Professzor… - Tessék.
Nordlundból nehezen jöttek elő a szavak.
- Gondolja, hogy az a legokosabb, ha éjszakára megint különválunk? Ha tegnap együtt maradtunk volna, lehet, hogy Grossmann még most is élne…
- Igen - mondta Tanner szárazon. - Lehet. Másrészt viszont az is lehet, hogy egyikünk sem élne már.
Tétován: - Hát ez logikusan hangzik. Holnap is itt találkozzunk? - Ugyanúgy, mint ma, tízkor.
Tanner utánanézett Nordlundnak, ahogy lement a lépcsőn, és eltűnt a földalatti bejáratában. Nem hibáztathatta Nordlundot azért, hogy félt, hogy nem akart magára maradni éjszakára. Senki sem szívesen hal meg, gondolta. És még kevésbé szívesen a részvevő barátok, rokonok nélkül.
Senki sem szívesen hal meg egyedül.

Tizenhetedik Fejezet

Tanner lement a könyvtár lépcsőjén, és elvegyült az utcai tömegben. Nem volt egészen őszinte, amikor azt mondta, hogy reggelig már semmit nem lehet csinálni. De hát nem lett volna bölcs dolog minden kártyáját fölfedni. Amit Nordlund nem tud, azt nem árulhatja el… másvalakinek.
Kockázatos, gondolta. Veszélyes és vakmerő… de talán ez az éjszaka a legjobb alkalom rá, hogy tiszteletét tegye Van Zandtéknál!
Egy mellékutcában ellopott egy autót, aztán elhajtott Van Zandtékhoz, de a házuktól négyutcányira leállította a kocsit. Ellenőrizte a pisztolyát, aztán kiszállt a kocsiból, és átvágott egy ház kertjén át egy mellékutcába. Lassan, óvatosan közelítette meg Van Zandték házát, ügyelt, nehogy felrúgjon valami konzervdobozt vagy üveget, ami zajt csaphat. Amikor odaért Van Zandték háza mögé, nesztelenül meglapult a garázs árnyékában, és várakozott.
A konyhából világosság szűrődött ki, valaki otthon volt.
Éjfél; Van Zandték talán egy kis kávészünetet tartanak a tévézés közben. Végigtekintett az utcán. Azon az oldalon nem várakoztak autók, eszerint Van Zandtéknál nincsen vendégség.
Nesztelenül kinyitotta a kertkaput, halkan végigment a kerti úton. Egy kicsit aggódott, nehogy recsegjenek a verandalépcső deszkái, nehogy be legyen zárva a hátsó ajtó. De az ajtó könnyen kinyílt, és Tanner behúzódott a hátsó veranda árnyékába. Nem csapott nagy zajt; csak a lába súrolt egy görkorcsolyát, az gurult odébb. Bentről lépések hallatszottak, Susan Van Zandt kitárta a konyhaajtót, sárgás fénypászma vetődött ki a verandára.
- Mintha innen jött volna…
A férfi előlépett a sötétségből, be a konyhába. Susan a szájához kapta a kezét, Tanner érezte, hogy kitörni készül belőle a sikoly.
Belenyomta a Beretta csövét a nő köntösébe - ez már új köntös volt, fekete-rózsaszín mintás -, és megszólalt:
- Kérlek, maradj csöndben, Susan. Ne sikoltozz és ne hisztériázz! Hívd ide szépen a férjedet. Normális hangon!
A nő egy pillanatig mereven állt, emelkedett-süllyedt a melle, ahogy erővel visszafojtotta a kitörni akaró sikítást, aztán sarkon fordult, és visszament a konyha közepére. Új, rózsaszín selyempapucsa is van, gondolta Tanner.
Egyszer már járt a konyhában. Most nem ismert rá. A kifutófiú enyhén fogalmazott. Nemcsak a hűtőszekrény és a fagyasztóláda volt új, hanem az egész konyhabútor is meg a tűzhely, rajta annyi gomb és mutató, mint egy repülőgép műszerfalán. Be lehetett látni a hallba is. A kopott szőnyeg helyébe süppedős, dombormintás, faltól falig érő csoda került.
Susannak nem jutott ideje rá, hogy kihívja a férjét. Van Zandt megjelent az ajtóban, a kezében az esti lap és egy pohár tej, rajta pedig egy vadonatúj, borvörös házikabát, amelyről Tanner ránézésre látta, hogy legalább száz dollárba kerülhetett.
Először nem vette észre Tannert.
- Mintha valamit hallottam volna innen kintről, Sue. Csak…
Kiesett a pohár a kezéből, a langyos tej szétfolyt az új műanyag padlón.
Tanner intett a pisztollyal.
- Oda, Van. Ülj le az asztalhoz, és tedd magad elé a kezed!
- Én… nálam nem szokott fegyver lenni.
- Nem baj, Van, tedd, amit mondok. Te is, Sue. Oda!
- Nagy hibát követsz el, Bill. - A nő hangja halk volt és rekedtes; már magához tért az első megrázkódtatásból, a meglepetésből, hogy szembe találta magát vele a verandán. - Nem hiszem.
A nő leült, közben szemmel tartotta Tannert, és a férfi rájött, hogy kettőjük közül ő a veszélyesebbik.
- Ne félj, Van, nem akarok mást, csak választ kapni egykét kérdésre. Például arra, hogy hogyan halt meg John Olson.
Van Zandt megköszörülte a torkát.
- Ezt neked kell tudnod. A rendőrség szerint te ölted meg.
- De te tudod, amit tudsz, Van! Szerintem te ott voltál, talán még láttad is, amikor kialudt a gyertyája szegénynek! Talán az adta meg a lökést, talán nagyon megrémültél. Szívesebben hiszem ezt, mint mást…
A házaspár egy szót sem szólt, csak nézett rá. Feléjük intett a pisztollyal.
- Ugyan, hagyjátok már ezt! Megkukultatok? Halljuk a részleteket! Vagy inkább én meséljek? Az előzményeket nem kell elmondanom. Tudtok ti épp eleget Adam Hartról, a brocktoni cigányfiúról! Talán túl sokat is tudtok róla. Ha nektek volnék, bizony szoronganék is… Tudjátok jól, hogy szokta eltenni láb alól, aki az útjában van, és tudjátok, hogy a markában tartotta John Olsont - aztán csak egyszerűen kiszorította belőle az életet. Te egy fejhossznyi előnnyel indultál, Van! Olson veletek élt itt. Tudtátok, hogy egyre jobban kikészült, és biztosan kíváncsiak voltatok, hogy miért. Te régen nyomozni kezdtél, Van, jóval az előtt a bizonyos szombat előtt. - Egy pillanatra elhallgatott. - Láttad, ahogy Olson meghalt. Láttad, ahogy elönti a verejték, ahogy vonaglik, ahogy a melléhez kap, ahogy eláll a lélegzete, láttad, ahogy kiszállt belőle az élet, amikor megállt a szíve.
Susan arca összerándult. Tanner feléje hajolt.
- Mi van, talán túl érzékletes a leírás? Bántja az érzékeny lelkecskédet? Ugyan már, Susan! Neked csak a kis családod számít, mindenki másra fütyülsz! Amikor tíz nappal ezelőtt Johnról beszélgettünk, látszott rajtad, hogy annyira rendített meg a halála, mint egy eltaposott fűszálé!
Van Zandt közben kissé összeszedte a bátorságát. - Félrebeszélsz, barátom - mondta gúnyosan. Tanner kissé elfordította a pisztoly csövét.
- Ne erőlködj, Van! Tudom, mit beszélek. Arra akarok kilyukadni, hogy John Olson neon egyszerűen összerándult, és kilehelte a lelkét, ahogy mindenki hiszi. Hiszen Olsont már nem egyszer, de százszor használta Adam Hart, és az ismert rosszal mindig könnyebb fölvenni a harcot… Szerintem Hartnak az utolsó alkalommal nem volt könnyű dolga Olsonnal. John nem tudott ugyan fölébe kerekedni, de azért egy segélykiáltást ki tudott préselni magából, igaz? Talán kettőt is. Mindenesetre eleget ahhoz, hogy fölébresszen benneteket, sőt talán még a szomszédok is meghallják. De amikor átjöttek, ti azt mondtátok, nem történt semmi, és pár nap múlva teljesen elfelejtettek mindent. Természetesen… Nagyjából jól mondom el a történteket?
Van Zandt hangja egészen rekedt volt. - Csak találgatsz, Bill.
Tanner bólintott.
- Úgy bizony! Csak találgatok. És néha rosszul. Egy ideig például még azt is hittem, hogy te vagy Adam Hart! Micsoda marhaság, igaz? Adam Hart szörnyeteg, de ti ketten rosszabbak vagytok. - Végigsimított a homlokán; kiverte a veríték, és nemcsak a melegtől, nemcsak a kimerültségtől. Szaggatottan lélegzett, tudta, hogy láza van. - Láttátok, ahogy Olson meghalt, és kitaláltátok, mitől halt meg. Nem eshetett nehezedre, Van. Hiszen itt lakott veletek, hiszen te már előzőleg nyomozni kezdtél, és az értekezleten úgy vizsgálgattad, mint egy tűre tűzött rovart. A kis szemléltető bemutató után levontad a kézenfekvő következtetéseket, és alighanem jóval többre jutottál, mint én. Lehet, hogy még Scottnak is segítettél összeállítani a kartotékjait. Kitaláltad, hogy kicsoda Adam Hart - és amit utána csináltál, attól hányingerem van!
Susan nem nézett föl, az asztalra szegezte a tekintetét. Különös módon Van nyugodtabbnak látszott, mintha egy cseppet sem félt volna; az arcán halvány mosoly futott át.
- Eladtad magad - mondta metsző hangon Tanner. Pénzért! Amelynek nincs szaga. És Adam Hart megvásárolt, mert rájött, hogy még ő is hasznát veheti egy-két szövetségesnek, hogy jól jöhettek neki! Közvetlenül is uralkodhatott volna rajtatok, a cselekedeteiteken, a gondolataitokon, de az időt és energiát emésztett volna fel, és a rabszolga sosem olyan értékes, mint az, aki önként, lelkesen vállalja… Meglehet, hogy te árultad el Scott professzort, és te mondtad meg Hartnak, hogy Grossmann legérzékenyebb pontja a családja. Lehet, hogy még Marge-ra is te uszítottad rá, tudva, hogy mit jelent nekem. Van hozzá érzéked, hiszen pszichológus vagy! Jól kiegészítitek egymást Harttal. - Elhallgatott, egy kicsit mintha részeg lett volna a kimerültségtől. - Elárultál mindenkit, elárultad az egész emberiséget. És miért?
Van Zandt mosolya most már szélesebb volt.
- Hülye vagy, Tanner barátom! Mindig is az voltál, és az is maradsz! Nem mi találtuk ki Adam Hartot. Nem mi szabadítottuk a világra, mint Frankenstein a szörnyetegét. De itt van közöttünk, és aki tudja ezt, de nem hajlandó felismerni, hogy a világ úgy fog táncolni, ahogy Hart fütyül, az hülye! Te is tudod, én is tudom. A katonaságnál egyebek között ezt is megtanítják az embernek: hogy felismerje, mikor nem védhetőek az állásai. És hogy is szokták mondani? Akit nem tudsz legyőzni, azzal szövetkezz! Én megértettem az idők szavát. Lehet, hogy egy kicsivel megelőztem a nagy többséget, de az az én privát szerencsém. Néhány hónapon belül igencsak sokan leszünk…
Megrázta a fejét, szánakozóan végigmérte Tannert.
- Túl nagyra értékeled az embertársaidat, William! Pedig nem többek intelligens lábasjószágoknál. Szerintem Adam a világ ura akar lenni, és amikor az lesz, az emberek sokkal elégedettebbek, egészségesebbek lesznek, sokkal jobb lesz a soruk.
- Mármint ha Adam veszi át az istállót, akkor a jószágok rendszeresen kapnak takarmányt, friss vizet, és hetente féregtelenítik őket? Erre gondolsz, Van?
Susan még mindig az asztalra szegezte a tekintetét, az arcán titokzatos kis mosoly ült. Nyugtalanította Tannert. Az asztalon három teríték volt. Vannak, akik már este megterítik az asztalt, hogy kora reggel ne kelljen bajlódniuk vele…
Aztán belecsapott a felismerés. Három teríték!
Miért nem kettőjüknek terítettek meg, vagy ha együtt étkeznek a gyerekekkel, miért nem négyüknek?
Három…
Ma éjszakára terítettek meg, gondolta Tanner hirtelen. Három személyre. Susan, Harold és Adam! Pár falat lefekvés előtt, egy kis könnyed csevegés a szörnyeteggel, bebizonyítandó újra meg újra meg újra, hogy csakugyan az ő oldalán állunk. Esetleg hosszabb, az éjszakába nyúló beszélgetés, hogy aztán ne keltjen olyan sokáig nyitott szemmel feküdni az ágyban, egyedül a lelkiismerettel…
Három személyre megterített asztal. És a harmadikat várták, amikor Tanner bejött.
Hirtelen kihátrált a ház első része felé nyíló folyosóra. - Hol bujkál a barátod, Van?!
Van Zandt apró, mélyen ülő szeméből mintha a bújócskázó gyerek diadalmas vigyora villant volna ki.
- Kicsoda, William?
- Eddy DeFalco, Van. Tudod… Adam Hart!

Tizennyolcadik Fejezet

- Honnan tudnám? - mondta Van Zandt nyugodtan. - De ha tudnám, sem mondanám meg.
- Végignéztem, ahogy Scott meghalt az utcán, mint egy kutya! Elolvastam, hogy halt meg Karl egy kis mellékutcában! Nincsenek már meg a skrupulusaim, Van. - Tanner keze megfeszült a pisztolyon. - Te önként állsz mellette. Téged nem akadályoz meg kényszer abban, hogy beszélj róla. Hol van Hart?!
Van Zandt mosolya elhalványult. Keze enyhén megremegett az asztal lapján. Aztán a félelem mellett másvalami is megjelent a szemében, valami alig észrevehető, apró megkönnyebbülés.
Ugyanabban a pillanatban Tanner is megérezte, mint ahogy megérezte egyszer korábban is, Petey házának folyosóján. A láthatatlan jelenlétet, ahogy most éppen kinyitotta a kertkaput, ahogy megindult a kerti úton a ház felé.
Megérkezett a harmadik, a vendég.
- Szerencséd van - suttogta Tanner. - Legalábbis pár percre. Mert nem hiszem, hogy Adam el lesz majd ragadtatva tőletek.
Megfordult, átrohant a házon az elülső ajtóhoz, aztán egy pillanatra megtorpant a sötétben, kinézett az ablakon. Senki sem várakozott a ház előtt, nem parkolt ott autó sem.
Halkan, lassan kinyitotta az ajtót, visszanyomta a zár nyelvét, hogy ne kattanjon, amikor becsukja, aztán óvatosan behajtotta az ajtót. Elrohant a második házig, átvágott a hátsó udvaron, aztán megállt az árnyékban, figyelt. Az udvarokon át ki tudta venni Van Zandték sarokházát és a mellette futó mellékutcát is. Kivágódott a bejárati ajtó, látta, hogy egy alak megáll a lépcső tetején. Adam Hart; azt nézi, ott van-e még valahol! Aztán az alak visszament, az ajtó becsapódott mögötte.
Tanner a konyhaablakra nézett. Most csak a kis lámpa égett a konyhaasztalon, és fantasztikus árnyjáték vetült az ablakra. Tanner ki tudta venni a három torz körvonalú alakot, az egyik indulatosan hadonászott. Aztán minden mozgás megállt, a szürkésfekete árnyak megmerevedtek.
Az asztali lámpa hirtelen kialudt, és a sikoly, amikor felhangzott, inkább volt nyöszörgés, mint igazi sikoly. Tanner egy pillanatra enyhe bizsergést érzett maga körül, mintha egy töredék másodpercre megérintette volna valami megfoghatatlan buborék, mely a házból pattant széjjel, kifelé.
Hart minden bizonnyal haragudott, hogy Van Zandték nem tudták őt ott tartani. És bizonyára rájött, hogy Van Zandték nem viselkedtek okosan. Elkezdték szórni a pénzt, ráadásul időnek előtte. Ha majd a kormány utánanéz a dolognak, felvetődnek bizonyos kérdések. És Van Zandt tudja a válaszokat…
Ezért érzett hát a levegőben… az a pusztító harag. Most már villózó, vörhenyes fény szűrődött ki a konyhából. Egy árnyék táncolt összevissza, feltépte a szekrényeket, felrántotta a hűtőszekrény ajtaját, kidobált ezt-azt, nekiugrott a tűzhelynek, összetörte a fából készült székeket. Halkan, tompán odahallatszott a porcelán csörömpölése, és közben a fény egyre erősödött, egyre sárgásabb lett.
Tanner dermedten nézte, nem tudta elfordítani a tekintetét. Múltak a percek, a lángok most már a függönyöket nyaldosták, elpattanó ablaküveg csendülése hallatszott. Egy pillanat múlva kivágódott a hátsó ajtó, egy ballonkabátos, puhakalapos alak szaladt le a lépcsőn, aztán át az utcán, a távolabb várakozó autóhoz. Beszállt, és a kocsi elrobogott.
A szomszédok riasztják majd a tűzoltókat, gondolta Tanner, de akkor már késő lesz. A favázas épület addigra már a lángok martaléka lesz… akárcsak egy másik ház annak idején, Brocktonban. Van Zandték háza porig fog égni. A halottkém valamilyen okból elfelejt majd vizsgálatot indítani, és az újságok nem tesznek említést az esetről. Holnap már itt is lesznek a romeltakarítók, és a hét végére az üres telek el lesz egyengetve, le lesz hengerelve, be lesz vetve fűvel. A szomszédok nem tudják megmondani, ki lakott ott, a hentes értetlen képet vág, ha a nevet hallja, a szépségszalon tulajdonosnője azt mondja, hogy sohasem hallott róluk, a kifutófiú pedig fagyos tekintettel elküldi az érdeklődőt a francba.
Van Zandt, Susan és a két gyerek. Legfeljebb zavartan ráncolja majd a homlokát valaki, aki ismerte őket, amikor véletlenül meghallja a nevüket.
Végleges törlés. Még az emlékük sem marad meg. Tanner gyorsan elment, a garázsok, kerítések árnyékában osonva.
Telihold volt, a csillagok is fényesen ragyogtak az égen. Tanner árnyékból árnyékba iszkolt, mindig várt egy pillanatig, mielőtt átszaladt egy-egy utcán, hogy megbizonyosodjék, nem áll lesben senki. Üresek, némák voltak az utcák - az egész város otthon volt, a tévét nézték, éjféli szendvicseket készítettek maguknak, vagy nyugtalanul hánykolódtak a forró, fülledt kis hálószobákban. Tanner a keskeny, rosszabbul megvilágított mellékutcákban maradt; amikor szélesebb utcán kellett haladnia, megpróbálta kikerülni a lámpák fényköreit, vagy a házak tövében szaladt nesztelen lépésekkel, és meglapult a fák mellett, ha elment mellette egy-egy autó.
A négyutcányi távolság a kocsiig mintha négy mérföld lett volna.
Behajtott a városba, keresett egy parkolóhelyet a belvárost övező szegénynegyedben. Kockázatos volt a lopott kocsiban maradni, de Tanner nem volt olyan jó bőrben, hogy ott hagyja, és még egy éjszakát töltsön lábon az utcán. Hajnali két óra volt, reszketett a kimerültségtől és a láztól. Átmászott a hátsó ülésre, kibámult a lámpák közé, a sötétségbe, az ölébe tette a Berettát, és várt. Nem tudta nyitva tartani a szemét. El-elszunnyadt pár percre, aztán mindig borzongva, reszketve riadt föl.
A péntek reggel nagyon nehezen jött el.
Megreggelizett egy olcsó büfében, a sarokba húzódva, hogy ne tűnjön fel borostás arca, gyűrött ruházata. Még egy óra, amíg kinyit a könyvtár. És még legalább egy, amíg Nordlund megjön.
És aztán…?
Elpiszmogott a kávéjával, amíg elmúlt kilenc, aztán fizetett és elment. A könyvtár olvasótermét, nagy örömére, már benépesítették a diákok meg a csavargók, akik bejöttek szunyálni egy kicsit, abban a biztos tudatban, hogy a könyvtárosok lágyabb szívűek, mint a rendőrök, nem rúgják ki őket. Ott töltött egy órát, úgy tett, mintha elmerült volna egy képeslapban. Aztán kiment az előcsarnokba.
Nordlund már várta, a szeme véreres volt, a ruhája gyűrött, megviselt. A kis haditengerész sem élvezte igazán az éjszakát, gondolta Tanner, és visszás módon valami enyhe kis káröröm futott át rajta.
- Úgy látom, mind a kettőnknek szerencséje volt mondta Nordlund.
- Rosszabbul is járhattunk volna. - A tájékoztatópult mögött álló lány tágra nyílt szemmel nézte őket. Tanner megindult az ajtó felé. - Menjünk át a parkba, üljünk le!
Kerestek egy padot a Boulevard túlsó oldalán, és Nordlund lerogyott rá, karját hátravetette a támlára, teljesen elengedte magát. Lehunyta a szemét.
- Nos, mihez kezdjünk Van Zandttal? - Semmihez. Meghalt.
Nordlund megdermedt úgy, ahogy volt, hátrahajtott fejjel, csukott szemmel. Ajka hang nélkül formálta a kérdést:
- Hogyan?
- Tegnap éjjel. Hart elbánt vele. Mint Olsonnal. Mint Grossmann-nal. Megölte őt és az egész családját. - Szaggatottan felsóhajtott. - De ne sajnálja, nincs miért! Van Zandt együttműködött Harttal, véges-végig neki dolgozott.
A járókelők rájuk meredtek, aztán gyorsan elkapták a tekintetüket. A mellettük elhaladó rendőr oda se nézett. Akárcsak a könyvtár, a park is megengedett terület volt a csavargóknak.
Nordlund hangja ijedt volt.
- Akkor nem sokan maradtak, igaz? - DeFalco az emberünk.
Nordlund előrehajolt, a keze közé fogta a fejét. Úgy festett, mint aki mindjárt elsírja magát.
- És most, hogy tudjuk, most mit tegyünk? Mit csináljunk, Tanner? Az az alak több, mint ember… minek rohanunk utána?!
- Nem kell túlbecsülni. Ő is hibázik, ő is pánikba esik néha.
- Hibázik? - kérdezte keserűen Nordlund. - Maga itt ül mocskosan és betegen, ő meg szabad, mint a madár! És maga szerint ő az, aki hibázik?
- Még mindig életben vagyok - mondta halkan Tanner. Nordlund mélyet sóhajtott, aztán lemondóan fújtatott egyet. Reszketett a keze.
- Jól van, professzor, én is maga mellett állok még. De mitévők legyünk?
Logikusan kell gondolkodni, mondta magában Tanner, nem szabad a rosszulléttel, a perzselő lázzal törődni! Megoldotta a legnehezebb feladatot: rájött, kicsoda Hart. De miután rájött, hogy tovább?
És aztán úgy érezte, részben megvan a válasz! Hart hamis bizonyítékokat gyártott őellene, hogy a nyakába varrja Olson megölését, és ő, Tanner még rá is játszott azzal, hogy elmenekült, mihelyt hírét vette. De ezt a játékot talán ketten is játszhatják…
- Esetleg Hart nyakába varrhatnánk Olson megölését. Fáradt nevetés.
- Magának elment az esze, professzor! A gyilkosságért magát körözik!
- De nem én öltem meg Olsont, hanem DeFalco… azaz Hart.
- A rendőrségnek ezt hiába mondaná. Minden bizonyíték maga ellen szól.
- Senki sem vallotta be a gyilkosságot, kapitány! Az elkövetőjét nem érték tetten, szemtanú nem volt. Beismerő vallomás nélkül, úgy, hogy a feltételezett gyilkos egy addig köztiszteletben álló egyetemi oktató volna, a világ minden bizonyítéka után is maradna egy kis bizonytalanság… Nordlund megrázta a fejét.
- A maga szava állna az övével szemben. Magának nincs ideje rá, hogy bizonyítékokat állítson elő DeFalco ellen; és ha feladja magát azzal, hogy ártatlan, nagyon jól tudja, mire számíthat… Valami fogódzóra volna szüksége.
Eddy DeFalco, gondolta magában Tanner. Jóképű, fiatal, megnyerő. Nem is csoda, hiszen a valóságban Adam Hart és Adamot mindig is csak szeretni lehetett. De lehet, hogy Hart most elkövetett egy hibát. Hart valószínűleg ugyanannyi időt és fáradságot fordít az ő keresésére, mint ő a bujkálásra. Lehet, hogy Hart több, mint ember, de ő sem lehet egyszerre két helyen! Amikor Hart a városban vadászik Tannerre, DeFalco semmiképpen sem lehet otthon.
Két hete nincs megállásom, gondolta Tanner; és ez azt is jelenti, hogy két hete Hartnak sem igen volt - tehát DeFalco hosszabb időszakokra el-eltűnik!
- Azt hiszem, megvan a fogódzóm, kapitány. Amikor a rendőrség végre elfogadta, hogy gyilkosság történt, akkor ugye Crawford hadnagy mindegyiküket megkérte, hogy maradjon a városban? Mivel mindenki ismert engem, értékes tanúknak számítottak.
- Crawford egyik embere minden este eljött hozzám, hogy tájékoztasson a fejleményekről. No és?
- Azért ment oda, hogy ellenőrizze, megvan-e még, kapitány! Érti-e már? DeFalco azonban eltűnt - Crawford szemében legalábbis gyanús lesz a dolog. És talán ezzel már kezdhetünk valamit! - Fölállt, és elindult nyugat felé, át az úttesten.
Nordlund utánairamodott, megragadta a karját.
- Hogy jön ez össze? És most hová igyekszik?
Tanner szédülősnek, gyengének érezte magát, és unta már a magyarázkodást.
Nem fért a fejébe, miért nem érti Nordlund, ami az ő szemében a napnál világosabb volt.
- Ha Crawford most már gyanakszik De Falcóra, akkor könnyen összefüggésbe lehet hozni Olsonnal, nem kell sok hozzá, hogy beinvitálja egy kis kihallgatásra!
- És ha megteszi? - kérdezte fagyosan Nordlund. - Mindenki szereti Adam Hartot, mindenki elhiszi, akármit mond majd…
Tanner nem akart vitatkozni. Valamiben végre bízni kezdett, nem akarta, hogy elrontsák az örömét.
- Hart nem meri vállalni annak a kockázatát, hogy hárman-négyen hallgassák ki egyszerre, vagy hogy rákapcsolják a hazugságvizsgáló gépet. A gép nincs húsból-vérből, kapitány - a gép nem fog beleszeretni!
- Tehát akkor mit akar tenni?
Tanner nevetni akart, de a torkán akadt. Harákolt, nagyot köpött a járda mellé.
- Adam Hart máris egyensúlyát vesztette, kapitány. Lökök rajta még egyet.
Aztán magában meg hozzátette: ha ugyan nem engem kap el először…
Nyugat felé indultak a Madison Streeten. A folyó túlpartján az üzletutca Madison átalakult a részegesek és a csavargók ködbe vesző álmainak utcájává, a West Madisonná. Tanner kiszemelt egy nyomorúságos külsejű kocsmát, amelyik nyitva volt, és bement. Egy kopasz fejű, fekete férfi söprögetett odabenn.
Amit Tanner keresett, az a helyiség legtávolabbi végében volt: ez idő szerint az egyetlen vendég, egy nő, az asztalra borulva. Téglavörös haja szétterült az asztal ragacsos lapján.
- Van egy kis pénze, kapitány?
Nordlund előkotort valamennyit. Tanner az asztalra dobta a bankókat, aztán durván felrázta a nőt. Mi…? Mi kéne?
- Akar egy kis pénzt keresni? A nő ködös tekintete csak lassan tisztult. Megpróbálta kihúzni magát, hogy fonnyadt mellét kiemelje, de aztán belátta, hogy hiba, és föladta. Visszaroskadt a karjára:
- Hagyjatok békén… ilyen rohadt korán nem… 
Tanner odatett még egy bankjegyet.
- Csak telefonálnia kell egyet.
A nő felült, rámeredt a pénzre. Tanner intett a feketének, aki odahozott egy üveg olcsó vörösbort. Tanner odatette az asztalra, úgy, hogy a nő épp ne érje el.
A nő felállt, erősen megkapaszkodott az asztalban, és fölsandított a férfira.
- Mit akar, micsináljak?
Tanner odavezette a nyilvános telefonhoz, és lekevert neki egy jókora pofont. A nő hátrakapta a fejét, tekintete kitisztult egy kicsit.
- Vigye innét a mocskos kezét!
- Ide hallgass, ha nem szeded össze fél percre magad, akkor nincs pénz és nincs pia, világos?! - A férfi bedobott egy érmét, és tárcsázott. - Csak szépen mondd bele azt, amit mondok, és akkor lesz piád az egész hétre!
A nő vállat vont. Tanner a telefonba fülelt, aztán bólintott, és odahajolt a nő füléhez.
- Crawford hadnaggyal akarok beszélni - mondta a nő Mihelyt elhallgatott, Tanner befogta a kagylót. Amikor meg hallotta a választ, újra súgott.
- Ne törőggyön vele, hogy kicsoda! Csak aggya a hadnagyot!
Szünet. - Mondani akarok valamit, hadnagy! Johnny Olsont nem Tanner professzor ölte meg, hanem… hanem DeFalco.
Szünet. A nő pislogott, a homlokát ráncolta, mintha mos kezdett volná rájönni, mit csinál. Tanner sürgetően tovább suttogott a fülébe.
- Ne törőggyön vele! Csak annyit mondok, hogy én… énmiattam volt az egész!
Tanner letette a kagylót, aztán az ajtó felé támogatta a nőt. Az útközben fölmarkolta az asztalról a pénzt meg a bort, aztán le akart ülni, de Tanner erősen fogta lottyadt kar ját, és kituszkolta az ajtón.
- Ne itt! - förmedt rá nyersen. - Egy házzal odébb! Pillanatokon belül itt lesznek a zsaruk. Nem szeretnéd, hogy el kapjanak, igaz?
A nő kitépte a karját, veszett dühvel nézett a férfira.
- Vegye le rólam a mocskos kezét! És nem kell, hogy megkeressenek, mer megyek, és elmondok nekik mindent! Megtanulhatna tisztességesen bánni egy… egy úrihölggyel! - Elindult az utcán, aztán hirtelen visszafordult, és csúnya grimaszt vágott Tannerre, hogy merjen csak utánamenni…
Tanner várat vont, visszament a fekete pincérhez. Elővett a zsebéből egy bankót.
- Magának nem kötelessége emlékezni, ugye?
A másik elvette a pénzt, kicsire összehajtogatta, és becsúsztatta az órazsebébe.
- Senki sem jött be, senki sem ment ki. Odakint Nordlund azt mondta:
- Mi lesz, ha tényleg elmegy a rendőrségre?
- A közelükbe sem fog menni. És még ha begyűjtik is, mondjuk, egy óra múlva, már késő lesz. Addigra olyan részeg lesz, hogy semmire sem fog emlékezni.
- Az a telefon… az egy kicsit primitív volt.
Tanner melegséget érzett a fejében, enyhe émelygést a gyomrában. Úgy látszik, végül utolérte az idegkimerültség; nem fogja kibírni még egy napig.
- Lehet, hogy elhiszik, kapitány, lehet, hogy nem. Csak arra való, hogy egy vékonyka szálat húzzon az Olson-gyilkosság és DeFalco között - csak hogy felkeltse egy kicsit a rendőrség érdeklődését.
Nordlund nekitámaszkodott egy lámpaoszlopnak, zsebre dugta a kezét. Az arca kifejezéstelen volt.
- No és aztán?
- Ha van még annyi pénze, akkor azt hiszem, megborotváltatom magam - mondta Tanner lassan. - Talán magának se ártana. Aztán pedig leszállítjuk az árut. Felhívjuk a rendőrséget, és közöljük, hol találhatják meg DeFalcót!
- Mert maga tudja, igaz? Tanner megrázta a fejét.
- Nem, nem tudom. De tudom, hogy kitől kell megkérdezni. Hart logikus elme. Tudja, hogy DeFalco eltűnése gyanút fog kelteni. De a nappalokról nem kell elszámolnia, az éjszakákra pedig lesz alibije. Egy barátnőjével tölti őket. És tízet egy ellen, hogy az a barátnő nem más, mint Rosemary O'Connor!
A lány annak idején eladó volt egy nőiruha-boltban, nerci messze az egyetemtől, ha hinni leheteti a pletykáknak. Ez azt jelentette, hogy nem lesz nehéz megtalálni, mert valamilyen nyom biztosan maradt utána.
Miután mindketten rendbe hozatták a külsejüket, elkezdték végigjárni az üzleteket az egyetem környékén. Késő délutánra sikerült föllelniük Rosemary O'Connor két évvel azelőtti munkahelyét. Az üzletvezető egy pedáns, finomkodó kis férfi volt, ugyanolyan mesterkélt benyomást keltett, mint a csokornyakkendője.
- Ó, igen, Miss Connor… Nagyon jót emlékszem rá. Úgy rémlik, belekeveredett holmi botrányba annak idején. Természetesen azonnal elbocsátottuk. - Tűnődve méregette a haditengerészet két állítólagos elhárítóját.
- Tudja a jelenlegi címét? Megőrizték a személyi anyagát?
- Hogyne, uram, egészen biztosan megvan még. - Kecses mozdulattal intett a közeli pult mögött tevékenykedő eladónőnek. - Miss Sherwood, legyen szíves, kerítse elő
Rosemary O'Connor személyi anyagát! - Amíg várakoztak, megkérdezte: - Tudom, hogy nem tartozik rám, de elkövetett valamit? Nem mintha adott esetben kételkednék benne, természetesen…
Tanner nem méltatta válaszra.
- Bocsánat. Nem akartam faggatózni. Csak emberi kíváncsiság…
- Hogyne, hogyne.
A férfi szerencsétlen képet vágott, aztán végre előkerült az eladónő, a kezében a Rosemary O'Connor feliratú dossziéval. Tanner átlapozta a tartalmát. Lakáscím, telefonszám; ezek már valószínűleg megváltoztak. A cím a saját nevén volt; ezek szerint annak idején nem a szüleinél lakott.
Ami a legjobban megragadta a figyelmét, ez egy biztosítótársaság levele volt, véleményt kértek róla. Ejnye, Rosemary, ez szamárság volt, gondolta Tanner. Hiszen az üzlettől aligha számíthatott jó véleményre. A válasz másolata is oda volt tűzve; habár nem mondta ki nyíltan, de nem hagyott kétséget felőle, miféle lánynak tartották Rosemary O'Connort.
Tanner egy pillanatig habozott, aztán feltárcsázta a biztosító számát, amely ott állt a levél fejlécén. Nem alkalmazták a hölgyet, mondták, de a jelentkezési lapját megőrizték a későbbiekre. Valóban új címre költözött, a város nyugati részébe.
Ha sietnek, gondolta Tanner, ott várhatnak rá, amikor hazaér a munkából.
A lány lakása szegényes környéken volt, a tűzlétrák rozsdásan rajzolódtak a mélykék égboltra. Tanner és Nordlund a ház szűk kis kapualjában várakozott. A kőpadlót repedések hálózták be, a postaládákra ceruzával voltak felfirkálva a nevek.
Amikor a lány belépett, nem kellett bemutatkoznia. Megállt, rájuk nézett, és Tanner tudta, hogy ő az. Nem volt feltűnően csinos, ami meglepte a férfit. Átlagos magasság, egy kicsit teltebb a kelleténél. Üde bőr, fekete, egy kicsit Zsíros haj. Az ír jelleg az apai ágon maradt, gondolta Tanner. Maga előtt látta néhány év múlva, ahogy spagettit főz, és háromnégy gyereket terelget.
A lehető legátlagosabb lány, tűrhető külsővel és jó ésszel megáldva vagy megverve, aki egyszer elkövetett egy hibát, amelytől semmilyen hatalom nem óvhatta volna meg. Játékszer Adam Hart kezében…
Tanner felmutatta az igazolványát, hátrabökött a mögötte álló Nordlund felé.
- Beszélni szeretnénk magával. A lány hangja fagyos volt.
- Jöjjenek föl! - Fölvezette őket az emeletre, be a sivár lakásba. A padlón színevesztett szőnyeg hevert a dívány kopott kárpitja alatt látszottak a rugók. A lány levette a kalapját, feléjük fordult. - Tessék.
- Ismeri Eddy DeFalcót?
- Maguk szerint biztosan, máskülönben nem kérdeznék. - Tudja, hol van most?
- Nem.
- Azt hiszem, hazudik.
- Tessék csak, higgye nyugodtan. A férfi Nordlundra mutatott.
- Hivatalos ügyben járunk, Rose. Meg kell találnunk. - Az a maguk baja.
Régóta tart a kapcsolata Eddyvel, Rose?
- Elég régóta.
- Most már több éve, igaz?
- Ha ilyen jól tudja, miért kérdi?
- Ugye tudja, hogy közben más női is voltak?
- Igen, tudom.
- És mégis kitartott mellette?
- Igen.
- Miért?
- Ez ostoba kérdés, nem?
- Bajba keverte magát, Rose. Kirúgták miatta az állásából.
 - Nem vesztettem vele sokat. Nem ért annyit az az állás.
- Hol találhatjuk meg Eddyt, Rose?
- Megmondtam, hogy nem tudom!
- Mit csinálna, ha azt mondanám, hogy a maga Eddy-je gyilkos?
A lány rámeredt.
- Nem hinném el - suttogta.
- Nagyon sajnálom, Rose, de ez a helyzet. Tegnap éjszaka egy egész családot ölt meg…
A lány vadul megrázta a fejét, összeszorított szemmel, mintha fájna valamije.
- Nem, nem, nem! Maguk félreértenek valamit! Eddy fél valamitől, menekül valaki elől! Nem ölt meg senkit… attól fél, hogy át fogják megölni!
- Komédia volt az egész - mondta szelíden Tanner. - És maga is szerepet kapott benne.
- Nem hiszem el!
- Hol szokta Eddy tölteni az éjszakát, Rose?
- Hát mit képzel? Itt, velem!
- Nem is sejti, hol lehet most?
- Ide hallgasson, én nem mondok magának semmit…
Tanner nem bírta tovább, odalépett közvetlenül a lány elé, és ráordított:
- Nem azért keresem, mert a maga fiúja, és nem érdekel, hányszor feküdt le vele! Ha érdekli, Eddy DeFalco egyáltalán nem Eddy DeFalco; ha érdekli, nem is emberi lény! Ha érdekli, szerepet játszik két éve, és maga semmi más, csak része a jelmezének!
A lány sírva fakadt, egy-két aprócska könny fordult ki vonakodva a szeme sarkából.
- Nem mondok semmit, egy büdös szót sem! Tessék, csináljanak, amit akarnak!
- Nordlund, adja ide a retiküljét!
Nordlund eltűnt, aztán egy pillanat múlva visszajött. Rosemary hirtelen abbahagyta a sírást, gyanakvó pillantást vetett rájuk.
- Mit akarnak a retikülömmel?
Tanner válasz nélkül kinyitotta, kiborította a díványra a tartalmát. Rosemary oda akart ugrani, de Nordlund visszatartotta.
Szemfesték, rúzs, egy olcsó kis púdertartó. Egy gondosan összehajtogatott zsebkendő, egy zacskó illatos rózsaszirom. Kulcscsomó, egy kis doboz aszpirin, egy törött ceruza. Telefonfüzet. És jegyek. Négyszínű jegy a város vidám parkjába.
Chicago vidám parkja… a világon a legnagyobb. Több mint ötvenholdnyi területen hullámvasutak, óriáskerekek, büfék. Minden napra más színű jegy. Különböző helyekre váltott jegyek, amelyeket aztán nem használtak fel. Ropogós, újszerű volt a fogásuk, nemrég vehették őket.
- Milyen gyakran szokott találkozni vele a vidám parkban, Rose? Minden este? És ugye igazában nem is szoktak ide visszajönni? Együtt vannak egy óráig, aztán Eddy eltűnik, igaz?!
A lány nem bírta tovább. Leroskadt a dívány melletti székre, lehunyta a szemét, rázta a zokogás.
- De igen! Az élő istenre esküszöm, visszajövünk ide… minden… minden éjjel!
Elkaptuk, gondolta Tanner. Még egy névtelen telefon Crawfordnak, és a rendőrség átfésüli a vidám parkot DeFalco-Hartért - akinek sejtelme sem lesz róla, hogy a rendőrség a nyomában van!
- Ne akarjon elszaladni sehová, Rose! Egy rendőr áll a ház előtt, egy pedig a mellékutcában. Most már amúgy sem segíthet Eddyn. - Ez nem volt ugyan igaz, de elég ahhoz, hogy a lány ne akarja figyelmeztetni DeFalcót.
Még amikor becsukták maguk mögött az ajtót, akkor is kihallatszott a lány zokogása. Szereti DeFalcót, gondolta Tanner, és átfutott rajta, vajon Hart kényszerítette-e rá. Valószínűleg nem - a lánynak édes mindegy lett volna, szörnyeteg-e vagy sem.

Tizenkilencedik Fejezet

Először a szagok áradata csapta meg. A vattacukor, a pirított cukor, a palacsinta émelyítően édeskés szaga, amely összekeveredett a dízelmotorok kipufogó gázával. A tornatermi öltözőre emlékeztető szag, ahogy emberek ezrei ettek, tolongtak a szabadban, a kóla, a szörpök, a jaffa ragacsos szaga, a hamburger, a nyers hagyma, a vajas pattogatott kukorica bűze.
És a lárma! A kikiáltók rikkantásai, a tömegből kiszűrődő beszélgetésfoszlányok.
…aki eltalálja mind a hármat, ajándékot kap…
…mutassa meg a kis hölgynek, milyen erős…
…hadd menjek föl a hullámvasútra…
…próbáljon szerencsét, húzzon közülük…
…két jegyet a szellemvasútra…
…a kölke végighányta a nadrágomat…
Nordlund vett magának egy hamburgert, azt ette éppen, kissé előrehajolva, hogy ne csöpögjön az ingére.
- Van valami elképzelése róla, hogy fogják csinálni, professzor?
Tanner vállat vont.
- Gondolom, Crawford csak egy kijáratot fog nyitva hagyni, és az emberei megnéznek mindenkit, aki kimegy. - Nem lesz könnyű dolguk ezzel a tömeggel.
- Majd meglátjuk.
Nordlund belekortyolt a szörpjébe.
- És magát miért ne tartóztatnák le?
- Először is azért, mert én fogok odamenni hozzájuk, és szépen bemutatkozom. Másodszor azért, mert most nem engem akarnak elkapni.
- Mondja csak, professzor… - Nordlund elhallgatott egy pillanatra. - Miért ne mászhatna át Hart egyszerűen a kerítésen, ha akarna?
- Miért mászna? Még azt sem tudja, hogy a rendőrség a nyomában van. Ő egyelőre játssza a régi szerepét, mint Edward DeFalco, aki várja Rosemary O'Connort. De ha a legrosszabbra kerülne a sor, ez az egész park nem olyan nagy, hogy ne lehetne körülvenni.
- És mi akadálya, hogy szépen kisétáljon? Minden ember másképp látja Hartot… akkor hogy ismerik föl?
- Erre is ugyanaz a válasz. Nem tudja, hogy keresik. Ő most változatlanul Eddy DeFalco.
Nordlund végzett a hamburgerrel, beletörölte vékony ujjait a zsíros papírszalvétába.
- Mondja, milyen érzés a változatosság kedvéért a győztes oldalon lenni?
- Még nem győztünk, kapitány.
Lassan elindult a mutatványosbódék közötti széles úton, hallgatta a tömeg zsivaját, figyelte, ahogy a hullámvasút kocsijai feszült csendben felkúsztak a magasba, csak a fogaskerekek kattogtak alattuk, aztán mennydörgő robajjal lezúdultak a mélybe, s az utasok sikoltozása belehasított az éjszakába.
Valami nedvességet érzett az arcán. Felpillantott. Sötét fellegek kúsztak a hold tányérja elé, élénk szél rázta meg a faleveleket. Minden úgy festett, mintha vihar lett volna készülőben, heves nyári zivatar, amikor patakokban ömlik az eső, és a villámlás tűzijátékként borítja be az égboltot.
Az úton jó páran megérezték az esőcseppeket, és elindultak a kijáratok felé. Tanner megnézte az óráját - a rendőrség már biztosan szemmel tartja a kijáratokat. És körülbelül itt az ideje, hogy DeFalco-Hart is elinduljon haza. Mostanra már elunhatta a hiábavaló várakozást. Aligha beszélhették meg nyolc óránál korábbra a randevút Rosemaryvel - a lány fél hatkor fejezte be a munkát, még át kellett öltöznie, meg kellett vacsoráznia -, és rendszerint legfeljebb fél kilenc-kilencig várhatta Adam Hart. Aztán egy óra kettesben, és ki-ki ment a dolgára…
DeFalcónak fontosabb feladatai lettek volna az éjszaka hátralevő részében. Legfeljebb egy órát áldozott volna rá, hogy fenntartsa a látszatot Rosemaryvel, aztán visszament volna az utcákat járni, áldozatait becserkészni, immár mint Adam Hart.
Tanner megállt egy céllövő bódénál, vett egy negyeddollárnyi lőszert a tulajdonosnőtől. A nő gépiesen a kezébe nyomta a puskát, de a szeme a kijárat felé iparkodó embereket figyelte.
- Úgy látszik, ma este korán bezárunk…
Tanner fölemelte a puskát, célzott, megszórta a hátul sorakozó célalakokat, aztán visszaadta a puskát.
Rossz az idő, mi?
A nő áthajolt a pult fölött, és bizalmasan lehalkította a hangját.
- Tudja, azt mondják, valahol egy gyilkos bujkál itt, a parkban…! 
Tanner megdermedt. Akárhogyan kapott is lábra a hír, Hart neszét veheti, hogy valami készül ellene!
- Maga elhiszi?
A nő visszatette az állványra a fegyvert, és fölnevetett.
- Miért ne? Legalább lesz egy kis izgalom!
Tanner visszanevetett, aztán elmenet.
Néhány lépést tett csak, amikor meghallotta… Halk volt, a távolból jött, úgy hangzott, mintha csak egy autó kipufogója durrant volna vissza, vagy egy másik céllövöldében próbált volna szerencsét valaki… Odafordult Nordlundhoz.
- Hallotta?
Nordlund bólintott.
- Mintha lövés lett volna.
Tanner körbenézett. A bódék közötti út szinte kiürült már, a bódéban sorra kezdtek kialudni a fények. Már nagy cseppekben esett az eső, püfölte az eldobott celofánzacskókat, a fagylalttölcsérek maradványait a földön. Néhány árus esőkabátba burkolózva a ponyvát tekerte föl a bódéja előtt.
Aztán az emberek megindultak visszafelé az úton, úgy tódultak vissza a kijárattól, mint a víz az eldugult lefolyóból. Néhányan szaladtak, közben hátra-hátranéztek, mások egymást taszigálva igyekeztek eltűnni az útról, behúzódni a bódék árnyékába.
Újabb lövés hallatszott a kijárat irányából.
Tanner torz mosolyra húzta a száját. Mit is mondott egyszer Karl? Hogy olyanok, mint a kutyát, akik el akarják fogni a sintért? De sikerült! Hart pánikba esett, és fegyvert használt! A rendőrök nem tüzeltek volna rá, hiszen csak ki akarták hallgatni; tehát biztosan Hart lőtt. Egy röpke pillanatnyi vakrémület - és Hart veszített!
Egy rendőr rohant feléjük az útón.
- El az útról, mindenki! El az útról!
Tanner és Nordlund behúzódott egy bódé mellé, leültek egy padra. Nordlund felhajtotta a gallérját, szemébe húzta a kalapját, hogy ne csapjon az arcába az eső. Lehunyta a szemét, mellkasa lassan, egyenletesen emelkedett, süllyedt.
- Nem akarja nézni, kapitány?
Nordlund kelletlenül felpislantott fél szemével.
- Most már semmit sem tehetünk, sem így, sem úgy. És olyan holtfáradt vagyok, hogy a lábamon se tudok megállni.
Egy-két kilométerről odahallatszott a közeledő szirénázás. Megérkezett az erősítés, kezdetét vehette az embervadászat.
A sötét alak kilépett a bódék közül, tőlük kétszáz méternyire, és elrohant az úton. Lövés dördült, az alak megtántorodott, és a másodperc töredékére Tanner meglátta Edward DeFalco elgyötört, eszelős arcát. Aztán DeFalco elsuhant mellette, lebukva, cikcakkban száguldott, sebesebben, mint Tanner valaha is látott embert szaladni.
Aztán újabb alakok tűntek föl az úton. Rendőrök, a kezükben revolverek, puskák, mögöttük a tolongó, kíváncsi tömeg. Aztán a rendőrök lezárták az utat, visszatartották a tömeget.
Tanner bőrig ázott, rázta a hideg. Nagyot tüsszentett, megpróbálta szorosabbra húzni a nyaka körül a gallérját. Nordlund egy doboz cigarettát nyújtott feléje.
- Nem is akármilyen emberre vadásznak. - Tanner valahogy nem volt beszédes kedvében. Felgyülemlett benne valami feszültség, az küzdött a kimerültséggel, amelytől már szédült. Tudta, hogy amikor vége lesz ennek az egésznek, valahol lefekszik majd, és két napig föl sem kel.
Izgatott suttogás hullámzott át a tömegen.
- Az Elvarázsolt Kastélyban van! Körülvették!
A tömeg betódult az egyik mellékútra, Tanner utánuk. Hatalmas félkörben állták körül az Elvarázsolt Kastélyt. Igazi profi munka, gondolta Tanner. Az Elvarázsolt Kastélyt minden oldalról körülvették a rendőrök, reflektorok fénycsóvája borította fénybe a kapukat, és Crawford egy kis, hordozható hangosbeszélőt tartott a kezében. A hangja magasan, panaszosan harsogott valamit.
Azután csend. A zuhogó eső hangja, a tömeg szuszogása, beszédfoszlányok innen-onnan. Az eső hideg, nyirkos illata, a fanyar cigarettafüst. A reflektorfényben a sötétség hátterére élesen kirajzolódó fák, a nagy, drót szemeteskosarak. Az Elvarázsolt Kastély tarkabarka homlokzata: egy óriás bohócpofa nagy krumpliorral, széles vigyorra nyíló szájjal a bejárat helyén. A fénypászmákban vizesen csillogó piros és arany festés.
A rendőrök könnygázgránátokat hajítottak be, aztán vagy egy fél tucat gázálarcos ember eltűnt a vigyorgó száj mélyében.
Kis híja volt, hogy nem vették észre DeFalcót, amikor megpróbált egérutat nyerni. A sok reflektor ellenére egy sarkon, kétméternyire a föld fölött, árnyékban maradt egy kis ablak. Most nesztelenül kinyílt, és egy férfialak hangtalanul kikecmergett rajta.
- Ott van!
DeFalco egyenesen nekiiramodott az útnak, a fegyverek és a reflektorok kereszttüzének. Puskaropogás hallatszott, DeFalco megtántorodott, aztán valahogy visszanyerte az egyensúlyát, és szélsebesen továbbrohant.
Száz méter, kétszáz méter, aztán már ott szaladt a vékony füves sávon, amely az egyik hullámvasút faállványzata tövében húzódott.
A reflektorok, az autók, az embervadászok utánatódultak, végighömpölyögtek az úton, mint valami óriás amőba. A faállványzat árnyékában egy sötét alak iparkodott sebesen fölfelé, olyan energiával szökellve gerendáról, gerendára, amely messze meghaladta volna bárki emberi lényét.
- Fényt oda, fényt…
- Ott, odafent…
- Onnan már nem menekülhet…
- Nem menekülhet…
A hullámvasút teteje felől néhány lövés. Aztán elkapták a reflektorok, először csak egy fénycsóva akadt meg rajta, aztán sorra a többi, amíg végül az egész állványzat fényárban úszott. DeFalco a középen, mint pókhálóban a lény. Valami érthetetlen módon Tanner szinte mintha hallotta volna, ahogy felsikoltott:
- Jaj, istenem!
Aztán, eldördültek a géppisztolyok, a magányos alak lefordult, de a fegyverek követték, láthatatlan ujjaik szaggatták, amíg még a levegőben volt. Aztán földet ért, egyet fordult, és mindennek vége volt.
Vége volt.
A tömeg odatódult. Tanner csak egy pillantást vetett a füvön fekvő valamire, és felfordult a gyomra. Odagördült egy mentőautó, és a hordággyal-pokróccal fölszerelt emberek elvitték, ami még ott sötétlettek egy darabig az esőben, aztán szétmosódtak, elhalványultak, eltűntek, a helyükön újra ott látszott a fű, legfeljebb a tövében rémlett egy kicsit sötétebbnek, egy kicsit humuszosabbnak a föld.
Tanner csak állt az esőben, hosszú percekig mozdulatlanul nézett maga elé, aztán megfordult, és lassan visszament egy cukrosbódé eresze alá. A reflektorok egyenként kihunytak, a hullámvasút állványzatának káprázatos fehérsége világosszürkévé fakult, majd piszkosszürkévé, aztán szinte teljesen eltűnt, beleolvadt a fekete égbolt hátterébe, csak egy árnyék látszott a sötétségben.
Az emberek összeszedték a fegyvereket, berakodtak a várakozó autókba. Halkan, barátságosan felmordultak a motorok, és a kocsik egymás nyomában megindultak a kijárat felé. A tömeg kis csoportokra szakadt szét, és szintén kifelé iparkodott. Az amőba kihömpölygött a vidám parkból, ki a városba, hogy aztán részekre szakadjon, és visszamenjen a lakásokba, az őrszobákra, a garázsokba.
Rosmary szerette, gondolta Tanner. Rosmaryt nem érdekelte, miféle szörnyeteg. Rosmary sírt, és azt mondta, nem hiszi el.
Valaki mondott neki valamit. Tanner gépiesen odafordult, Crawford volt az.
- Nordlund kapitány mondta, hogy itt találom, professzor. Természetesen szeretném megkérni, hogy holnap délelőtt jöjjön be tanúvallomást tenni.
- Igen, hogyne. - Tanner a zuhogó esőben elindult a kijárat felé.
Először észre sem vette a lányt, azt sem tudta, hogy ott van, amíg nyakába nem vetette magát.
- Bill, ó Bill, úgy örülök, hogy semmi bajod! - zokogta a fülébe.
Marge! Alighanem a rendőrség hozta ide, hogy azonosítsa DeFalcót!
- Bill, micsoda lidérces álom volt ez az egész! - Marge ott állt az esőben, kitárulkozva, várva, hogy a férfi magához ölelje vagy megcsókolja, vagy kéz a kézben elinduljon vele a lenyugvó nap felé. Napsütés, egészség, a Tweed parfüm enyhe illata.
Egy csillogó-villogó Chevy állt mellettük. Nordlund kapitány dugta ki a fejét az ablakon.
- Ide nézzetek, gyerekek, Crawford kölcsönadott egy kocsit! Elvihetek valakit?
Tanner úgy ment oda, mintha alvajáró lett volna. - Mindennek vége, ugye? - kérdezte ostobán. Nordlund fürkészően ránézett.
- Jól van, professzor?
- Igen, semmi bajom. - Tanner megborzongott. - Mindennek vége, ugye? Nem kell már menekülni, nem kell már bujkálni, nincs több embervadászat. Adam Hart csak rossz álom volt. Két hetet vesztettem az életemből - de senki más nem fog egy rossz szót sem szólni, mert senki más nem is fog tudni semmit! - Rekedt volt a hangja. - Meghalt Scott, meghalt Grossmann, meghalt Van, meghalt Olson, meghalt Eddy. Meghalt mindenki, csak mi maradtunk életben…
Az eső verte az arcát, becsurgott a gallérja mögé, végigfolyt a nyakán. Ázott-fázott, szerencsétlennek és magányosnak érezte magát.
Nordlund kiszállt az autóból.
- Segítsen, Marge, ültessük be! Alig áll a lábán szegény. - Tanner felé nyúlt, de a férfi eltaszította a kezét, és hátralépett. A park közben kiürült már, kialudtak a fények is, csak a kocsi reflektora világított. Csend volt, csak a távoli mennydörgések egyenletes robaja hallatszott, és az autó rádiójából szűrődött ki valami zene. Egyedül voltak a vidám parkban.
Egyedül. Nordlund aggodalmasan feléje indult.
- Mi a baj, Bill?
- Nem akarok elmenni.
- Mi a csuda ütött magába? Miért nem?
Tanner még egy lépést hátrált. Késő volt már elfutni, késő volt már elrejtőzni, késő Volt úgy tenni, mintha nem tudná.
- Nem megyek veled sehová, Hart!

Huszadik Fejezet

Nordlund tátott szájjal bámult rá.
- Magának elment az esze, professzor!
Tannernek mintha még a zsigerei is vakrémületbe estek volna, attól félt, ott helyben összecsinálja magát.
- Még nem - mondta vacogó foggal -, de nemsokára el fog, ugye…?
Marge a közelébe húzódott, át akarta ölelni.
- Bill, te nem vagy magadnál. Gyere, majd mi… Tanner előhúzta a zsebéből a pisztolyt, és megmarkolta remegő kezével.
- Ne gyere a közelembe, Marge! Tudom, hogy csak dróton rángatott báb vagy, de nem szeretnélek megölni. Ne gyere közel. Légy szíves!
A lány egy pillanatig tétovázott, aztán vonakodva távolabb lépett. Nordlund azt mondta:
- Nem csoda, hogy ki van borulva, professzor. Sok mindenen ment át az utóbbi napokban. Természetes, hogy közel jár az összeomláshoz. De muszáj összeszednie magát!
Olyan józanul, olyan logikusan hangzott. Kimerült, fáradt, és Nordlund csak segíteni akar. Olyan egyszerű volna becsapnia magát…
Nordlund kitárta az autó ajtaját.
- No, jöjjön, szálljon be, elvisszük egy szállodába!
- Meghiszem azt! - Tannernek még mindig remegett a hangja. - Szép kis út lenne! Hármasban. Vajon hány darabban érkeznék meg a szállodába? Mire végzel velem, elférek egy borítékban, elég csak feladni postán!
- Most már kezd kihozni a béketűrésből - mondta megfeszülő szájjal Nordlund. - Én is kis híján otthagytam a fogam, ha nem emlékezne…! És ha maga nincs, már nem élek!
Tanner biccentett.
- Ügyes komédia volt, az szentigaz! Nem láttam még hozzá foghatót. El is hittem! De csak komédia volt. És ugye sokkal hihetőbb lett volna, ha korábban fölmegyek? Mert így túl sokáig kellett húzni; úgy kellett tenni, mintha félórán át ellenálltál volna Hartnak. Márpedig az lehetetlen! Én csak tudom! Senki emberfia nem állhat ellen neked olyan sokáig… az első alkalommal! És mi történt volna, ha egyedül megyek föl…?
Nordlund szánakozóan megrázta a fejét.
- Magának csakugyan elment az esze, professzor. Teljesen bedilizett!
- Be, ugye? Sut azt hiszem, már régen - mert nem tudom máskülönben, hogy lehettem ilyen ostoba. Hiszen végig te voltál a leglogikusabb jelölt! A haditengerészet embere, aki nyomon követi a túlélési kutatásokat, hogy vigyázni tudjon, nehogy ráakadjon valaki, nehogy megsejtse valaki, hogy ilyen teremtmény a világon lehet! Hány jelentés sikkadt el, mennyi információ nem jutott el Washingtonba? És micsoda ragyogó helyzetben voltál! Micsoda lehetőségeid voltak, hogy fontos emberekkel találkozz, hogy könnyűszerrel hozzájuss minden ínformációhoz!
Hideg volt az eső, Tannert átfújta a szél, belülről tüzelt a láztól. Biztos, hogy tüdőgyulladása lesz, gondolta - de nem törődött vele.
- És sehol sem volt fénykép rólad, kapitánykáni! Az írnokod a múltkor mutatott egyet. Lefogadom, hogy még aznap délután szívroham végzett szegénnyel, mi? Az a kép is életlen volt - az egész haditengerészetnél nincs rólad éles kép, igaz? És valahogy senkinek nem jut az eszébe, hogy kérjen egyet, igaz?
Nordlund úgy próbált meg a lelkére beszélni, mint egy kisgyereknek.
- Figyeljen ide, professzor! Adam Hartot az imént lőtték le. Maga is látta, ott hátul, félórával ezelőtt!
DeFalco említésétől Tanner kijózanodott,
- Szegény Eddy! Már kezdettőt fogva eltervezted, hogy erre fogod felhasználni, igaz? És amikor elérkezett az ideje hogy színre hozd a nagyjelenetet, feláldoztad. Felszolgáltad ezüsttálcán a rendőrségnek! Dróton rángattad, előhúzattat vele a fegyvert, amikor odaért a kijárathoz, hogy a rendőrök biztosan végezzenek vele! - Egy pillanatra elhallgatott megpróbált úrrá lenni a hangján. - Kitalálhattam volna… minden olyan egyszerűen kezdett menni, amikor Nordlund kapitány mellém szegődött!
- Úgy gondolja, hogy DeFalco viselkedése közönséges emberi viselkedés volt? - kérdezte fanyaruk Nordlund. Gondolja, hogy egy ember át tudott volna törni a kereszttűzön, hogy úgy tudott volna ugrálni a gerendákon?
Tanner már szinte artikulálatlanul üvöltött, az eső lecsorgott az arcán, belefolyt a szájába.
- Már hogyne tudott volna… ha te rángatod a drótjait Te! Ott ültél a padon, és úgy tettél, mint aki alszik! Nagyon kellett koncentrálnod, hogy DeFalcót mozgasd, mi? Ott ültél, rángattad a drótokat, és nézted, hogy táncol a bábu! Lefogadom, nem volt könnyű olyan sokáig kézben tartani, igaz?
Nordlund szomorúan megrázta a fejét. Marge elsírta magát.
Tanner érezte, hogy egészen rekedt a hangja.
- DeFalco nem lehetett Adam Hart! Túl könnyen halt meg, és túl ostobán. Te nem adtad volna könnyen az életed, és agyafúrtabb lettél volna, nem csinálsz ilyen teátrális jeleneteket!
Mélyet lélegzett. Most már nem volt megállás.
- Már akkor rájöhettem volna, hogy ki vagy, amikor eljátszottad a haldoklót. Adam Hart azért akart kinyírni minket, mert utána szaglásztunk, mert félt, hogy nemsokára többet megtudunk a kelleténél. Olsont azért ölte meg, mert elárulhatta volna, Van Zandtot azért, mert hibázott, Karlt és Scottot azért, mert túl kíváncsiak voltak. Eddy pedig kezdettől fogva a végső tartalék volt, igaz? No de Nordlund kapitányt miért kellett volna eltenni láb alól? Ő nem nyomozott, még csak nem is érdekelte az egész!
Aztán még valami, ami miatt Eddy nem lehetett Adam Hart… erről nem tudsz, sem is tudhatsz róla. DeFalcónak egyszer lehetősége lett volna rá, hogy megöljön! Olson temetése után, kint a temetőben. Egy lélek sem volt körülöttünk, teljesen egyedül voltunk. Gyorsan, feltűnés nélkül végezhetett volna velem, és a domb mögött ott dolgoztak a sírásók, eltüntethették volna a tetemet! Ha DeFalco lett volna Hart, nem szalasztotta volna el a lehetőséget!
Most már sírt a kimerültségtől, el-elcsuklott a hangja.
- Hányszor akartam kiszállni az egészből, hányszor akartam elfelejteni az egészet! Miért üldözöl engem, Hart? Miért?!
Nem várta meg a választ, hanem azt tette, amit tennie kellett. Kétszer meghúzta a ravaszt, mielőtt még tudatosan átgondolta volna a szándékot; aztán leengedte a karját, és rémülten hátrálni kezdett.
Egyik lövés sem talált. A vele szemben álló alak nem mozdult, csak feltűrte ballonkabátja gallérját az eső ellen. És hirtelen teljes lett a kép.
Az éjszaka, az eső, a száguldó felhők és ők ketten. A felhajtott gallérú katonai esőkabát, a csepegő karimájú kalap, amely árnyéka borította az arcot. Arthur Nordlund kapitány. Az Ellenség.
Adam Hart.
Tanner sarkon fordult, eliramodott. Már majdnem elérte az Elvarázsolt Kastély bejáratát, amikor valami elkapta és megperdítette, de olyan erővel, hogy térdre rogyott az úton. Ötvenméternyire tőle az esőkabátos alak mozdulatfanul állt. Olson.
Scott. Grossmann. Van Zandt. DeFalco. Csak nem hiszed, hogy elfuthatsz, állatka…?
Tanner talpában az izmok hirtelen megfeszültek, görcsbe rándultak, de olyan erősen, hogy fájdalomkiáltás szakadt ki belőle. Kínszenvedés lett volna felállni. Nem akart felállni. Le akart feküdi az út mellé, a sárba, ott meghalni, hasra feküdni, belélegezni a sáros vizet, hátha meghal, mielőtt Hart
szétszaggatja a zsigereit, mint a kutyáét ott, abban a kertben… Talpra állt.
Amikor ránehezedett a lábára, felüvöltött a kínzó fájdalomról, de valahogy betántorgott a vigyorgó szájba, az Elvarázsolt Kastély kapujába. Mihelyt eltűnt Hart szeme elől, enyhült a fájdalom. Futásnak indult a sín mentén, ahol a kis kocsik szoktak haladni. Maguk a kocsik kinn, a kapu előtt álltak, ponyvával letakarva.
Hátrapillantott, az alak ott állt a kapuban. Tanner vaktában rálőtt, de egy pillanat múlva beleállt a karjába a görcs, mintha valaki belemarkolt volna a bicepszébe, és egyre jobban belemélyesztette volna karmos ujjait, amíg el nem éri a csontot. A vaksötétben semmit sem látott, belerohant a kanyarodó folyosó falába, érezte, hogy elepedt az orra vére. Ne szaladj…
A suttogás úgy suhant át az agyán, mint valami füstgomolyag. A sóder a lába alatt mintha sziklagörgeteggé dagadt volna, megbotlott, elesett, felsértette a térdét. Egyre nehezebb volt lélegeznie. Maga a levegő is sűrű lett, mint a méz. Röhejes. Nevetés szakadt ki belőle. Mint a méz…! Ne szaladj…
Nem hallotta meg a kapcsoló halk kattanását, a villanymotorok csöndes surrogását. Felkészületlenül érte, amikor a következő kanyar mögül, egy falmélyedésből előugrott a Röhögő. A világító, hatalmas, vörös képű baba dagadóra felfújt gumikarjával a hasát fogta, ahogy előre-hátra himbálózott, rengett, és harsogott belőle a magnóra vett hahota.
- Ne szaladj! Ho-ho-ho… Hu-hu-hu-hu! Ne szaladj! Haha-ha! NE SZALADJ! HI-HI-HI-HI! NE SZALADJ!
Harsogott a hang, a felfújt karok feléje nyúltak, a hurkaszerű gumiujjak végigsimították az arcát, a vállát. Tanner, felüvöltött, rálőtt, apró fogaskerekek hullottak szanaszéjjel, a vaskos karok petyhüdten lehullottak, a hang gurgulázva elhalt. Tanner most már rohant a sínek között, tébolyultan fel-felüvöltött, ahogy végigsöpörtek rajta a műpókhálók, előugrottak a kalimpáló csontvázak, csontos ujjuk feléje bökött, élettelen torkuk rárikoltott.
Csak a halk morajlás figyelmeztette még időben. A halk, morajló hang és a sín enyhe rezgése. Odalapult a falhoz, a hang feléje robajlott, aztán eldübörögtek mellette a kocsik, szinte súrolták a testét.
Hangtalan nevetés bömbölt az agyában, ahogy Van Zandt agyában bömbölhetett, mielőtt meghalt. Egy őrült lény nevetése, aki szerette látni, ahogy meghalnak az állatkák, a bábjátékosé, aki bábjaival utolsó jelenetként mindig az öngyilkosságot játszatta el.
Derékmagasságban egy keskeny gyalogjáró vezetett a sínpár mellett, Tanner fülkapaszkodott. Kis folyosó nyílt oldalt, berohant. Hirtelen megbotlott, hasra esett, szögletes tárgyak vágtak a mellébe, hasába. Billenő deszkák alkották a folyosó padlóját, mint megannyi kis libikóka. Óvatosan végigbotladozott rajtuk, befordult a következő sarkon, és egy kijárat nélküli kis helyiségbe jutott, amelyet egy falmélyedésből kiáradó vöröses ragyogás világított be.
A sátán, talpig vörösben, körülnyaldossák a lángok, az arca Arthur Nordlundé. Csak egy kicsit eltorzult, egy kicsit embertelen, és borzasztóan… gyönyörű.
Tanner zajt hallott maga mögül, hátrapördült. A folyosó ajtaja bezárult, a helyiségből nem nyílt kiút. Kétségbeesetten nekiugrott a falnak, ütötte-verte, aztán újabb surrogó nesz hallatszott. A padló megmozdult, alatta az egyik fal szétnyílt, és Tanner csak azt érezte, hogy lefelé szánkázik egy görgőkkel alátámasztott, széles ponyván.
A ponyva a vigyorgó kijárat-száj nyelve volt. Egy pillanat múlva Tanner ott állt a szabadban, a zuhogó esőben. Visszajutott oda, ahonnét elindult, az Ellenség elé, aki ott állt, ötvenméternyire tőle!
Bizsergést érzett a karjában, lábában, és minden idege hirtelen elzsibbadt. Ujjai elerőtlenedtek, a pisztoly kicsúszott a kezéből, leesett az aszfaltra. Az agyára nehezedő nyomás fokozatosan kitörölte a környező világ érzéki benyomásait, ahogy az idős hölgyek szokták szétmasszírozni a ráncokat a homlokukon. Elernyedtek a záróizmai is, megszűnt a testérzése, elveszítette a kapcsolatot tulajdon testével. Megpróbált küzdeni ellene, akarattal visszakényszeríteni magába az érzékelést, a látást, hallást, tapintást. Mind- 6 hiába.
Már nem volt lába, elzsibbadt a karja, egyre lassult a szívverése, és meglepetten érezte, hogy légzése elállt. Aztán ő egyedül maradt tudatának árnyai között, öntudata egyre halványult, mint valami fény, amely egyre haloványabb lesz, már csak szikrácska, aztán csak derengés, végül semmi, egyáltalán semmi.
Az éjszaka halványuló benyomásai… Az eső…
A nyirkos hideg…
Aztán sem éjszaka, sem eső, sem érzések, sem benyomások. Semmi, csak az a kis parázsló pont tulajdon elméje irdatlan vadonában…
Nem tudatosan cselekedett, és nem került érezhető erőfeszítésébe. Kinyúlt a közelben álló Marge felé. Mindent elborító empátia érzése, valami különös testi közelség, aztán hirtelen felragyogó, hajszálvékony fonalak végtelenségbe nyúló szövevénye: Ellenállás érzése, valami furcsa keveredésé…
Visszatért az éjszaka, az érzékelés, de most- valahogy mindent másképp látott, érzett. Másnak érezte magát, és valami ködös érzelemgomolyag zavarta a gondolkodását. Másképp érezte a levegőt, az éjszakát, az esői. Aztán rá- K jött, hogy másvalaki szemével látja a világot - torznak rémlett, mégis ismerős volt.
Körülnézett, meglátta önmagát, ahogy leroskad a feketén csillogó aszfaltra. Ötvenméternyire ott fehérlett Adam Hart feszült arca, minden izma görcsbe rándult a koncentrációtól.
Mintha marionettet kellett volna mozgatnia. Megrántotta a drótokat, és Marge engedelmesen megmozdult.
Marge odalépett, fölvette Tanner elejtett pisztolyát. Megfordult, és ráemelte Adam Hartra. Ekkor valami eszmélés villant meg Hart felől, hirtelen megváltozott a belső szorítás. Tanner egy pillanatra kétféleképpen érzékelt mindent, mintha rosszul beállított sztereo nézőben látta volna a világot. Aztán Magige érzetei halványulni kezdtek, és Tanner tudta, hogy ha most nem cselekszik, Hart megmenekült.
Csak a második lövés terítette le Adam Hartot.
Tanner lenézett a holttestre, nézte, ahogy az eső végigfolyik az élettelen arcon, átáztatja a ruhát, kis tócsába gyűlik a lábnál, ahol mélyedés volt az aszfaltban. Még mindig hasonlított Arthur Nordlundra, de a teste erősebb, izmosabb volt arc pedig… jóképű. Sima, szabályos vonások, telt, ívelt száj. Olyasvalaki, akit megnéz magának az ember, akit nem rejt el. Heterózis, írta szegény Scott. Amikor két különböző fajtájú szülő ivadéka megőrzi mindkét szülő minden előnyös tulajdonságát, és mindkettőnél értékesebb lesz. Adam Hart.
A jóképű brocktoni cigánygyerek. A varázserejű.
Halott. Halott, mintha elütötte volna egy teherautó, vagy megkéselték volna valahol. Meghalt, és vele haltak az álmai De nem lehet úgy megítélni, mint akárki mást, gondolta Tanner. Hiszen nem volt ember.
Aztán elgondolkodott, hogy mennyi idő telhetett el azóta, egy farkasszemet néztek egymással. Öt perc? Tíz? A rendőrség minden percben megérkezhet. Megkérdezik majd, miért lőtte le Nordlundot. Azt válaszolja, hogy egy szörnyeteg pusztult el. Fagyos tekintettel néznek majd rá, s valaki megszólal: Arthur Nordlund kapitány az, professzor. Nagyon kedveltem. Szerintem jóravaló, kitűnő ember volt.
Ezt mondja majd mindenki, mindenki… De senki sem fog ismerni a földön fekvő tetemben Arthur Nordlundra. Senki.
Nem kell többé az utcákon osonni. Nem kell többé rejtőzködni. A varázserejű szörny meghalt.
Meghalt. Sírás ütötte meg a fülét, fölpillantott. Marge a közelben ült, és halkan hüppögött. Amikor ránézett a férfira, az arckifejezésében furcsa módon keveredett a viszolygás, az iszonyat, a vágy és a bámulat.
Aztán Tanner visszaemlékezett mindenre, ami történt.
Az a bizottsági ülés, véges-régen. Valaki megpörgette a s papírernyőt. De ha Hart olyan óvatos természetű volt, vajon elárulta volna-e magát, akármit gondolt is róla Olson? Nem. Másvalaki pörgette meg tehát. Tanner megkért rá sorra mindenkit. Ha valakiben öntudatlanul ugyan, de meglett volna a varázserő, jelét adta volna.
Megkért rá mindenkit, hogy próbálja meg, de ő maga nem tett kísérletet! Csak amikor meg akarta nyugtatni Olsont, és azt mondta, próbálják meg mindannyian együtt. Akkor ő maga is csatlakozott - és a kis papírernyő engedelmesen megmozdult!
Visszanézett az Elvarázsolt Kastélyra. A bejárat fölött egy lámpa égett, fölötte műanyag ernyő. Tanner rámeredt, az ernyő megmozdult, aztán egyre gyorsult…
Varázserő! Kinek van varázsereje?
 Neki.
És nem tudott róla!
Hart biztosan abban a pillanatban tudta, kivel áll szeméri. És megpróbálta megölni. De ő életben maradt. Ebből rá kellett volna jönnie! Hiszen két hétig életben maradt, Hart Minden erőfeszítése ellenére. Hart háromszor próbálta elpusztítani. És mind a háromszor sikertelenül!
És az utolsó alkalommal a fenyegető veszély, Hart gyilkos energiája végül beindította a mechanizmust, végül felszabadította a rejtett képességeket. Hart valószínűleg ettől félt a legjobban, de vállalnia kellett a kockázatot.
- És el kellett volna gondolkodnia a heterózison is. A brocktoni cigányfiú, a vegyes származású, sokkal magasabb rendű ivadék. Az az eset, amikor kétszer kettő öt: És Tanner tulajdon szülei? Santucciék az anyai ágon. Tannerék az apain. Olasz és angol, és az anyja valamikor jövendőmondó volt, az apja pedig megjósolta a saját halálát… Különös képességekkel rendelkeztek, amelyet továbbadtak a fiuknak.
Más is nyomra vezethette volna. Például a fényképek. Hartról sohasem készült jó fénykép. És őróla sem. Amikor gyilkosságért körözték, egyetlen kép sem jelent meg a lapokban. Sehol sem tudtak felhajtani egy közölhetőt. És az a kép a keretben, Marge szobájában! Hart felhasználta a lányt, de esze ágában sem volt fényképet adni neki.
Ő adta, Tanner!
Az a tiszta, fehér papír a keretben az ő képe volt.
Miért akarta Hart olyan kétségbeesetten megölni?
Egy percig eltöprengett rajta, aztán rájött. Hart fütyült rá, szaporodik és sokasodik-e a fajtája, felváltja-e majd az emberiséget. Arra is fütyült, élnek-e, halnak-e a saját gyermekei. Csak azért férkőzött be a bizottságba, hogy el tudja tenni az útból a hozzá hasonlókat!
Így hát Tannernek pusztulnia kellett. És a bizottság többi tagjára azért várt a halál, mert fölfedezték, hogy a világon van egy Adam Hart-féle lény - és kikiabálhatták volna. Márpedig ki tudja, hogy ha lettek volna más Adam Hartok is, nem próbálták volna-e elpusztítani Hartot ugyanazért, amiért ő megpróbálta volna?
Mert Hart szemében az egész világon csak egyvalakinek volt hely, akinek varázsereje van.
Fura, gondolta Tanner. Amikor az emberek elképzelik a felsőbbrendű embert, mindig felsőbbrendű erkölcsöt képzelnek hozzá - nem feltételezik, hogy beteges hatalomvágy él benne. Csak hát Adam Hart nem olyan volt, ahogy elképzelték.
Mint ahogy ő sem.
Ott állt az éjszakában, és úgy foszlott le róla emberi mivolta, mint a vedlő kígyóról a bőre. Egy pillantást vetett a közelében sírdogáló állatkára, aztán sarkon fordult, energikus léptekkel megindult a kijárat felé, ügyet sem vetett a szélre, az esőre, a kimerültségre, amely végül is csak emberi kimerültség volt.
A kapun túl ott szunnyadt a város, fényei haloványan derengtek a csillogó feketeségben. A fények, amelyeknek sora kinyúlt Chicagóból, végig a nagy utakon, át a kontinensen, körbe az egész hatalmas bolygón.
Ekkor villant át rajta a gondolat, ahogy Adam Harton villanhatott át sok évvel korábban.
Élvezetes lesz istennek lenni.
Békés András fordítása Szecskó Tamás rajzai
Frank M. Robinson: The Power Bantam Books, New York, 1957.
© 1965. by Frank M. Robinson. All rights reserved Published by arrangement with Curtis Brown, Ltd., New York, N. Y./USA conjunction with Gerd Plessl Agency