Barry B. Longyear - Kedves ellenségem·

A Drac háromujjú keze megfeszült. Világosan kiolvashattam a lény sárga szeméből a vágyat, hogy ezeket az ujjakat vagy egy fegyver agyára, vagy a torkomra szeretné szorítani. Az én ujjaim is megfeszültek. Tudtam, hogy ő is hasonló érzelmeket olvashat ki a tekintetemből.
- Irkmaan! - sziszegte felém a lény.
- Te Drac mocsok! - ordítottam feléje. Mindkét kezemet mellmagasságig emeltem, és a lény felé intettem. - Gyere, gyere, te Drac, gyere, kapj el!
- Irkmaan vaa, koruum su!
- Beszélgetni akarsz vagy küzdeni? Gyerünk, rajta!
Éreztem, hogy a hátam mögött hullámzó tenger habjai rám fröccsennek. Az őrjöngő, fehér habos tarajú hullámok mindkettőnket elsöpréssel fenyegettek. Korábban sajnos már elnyelték a harci gépemet. Én a gépemmel együtt érkeztem ennek a bolygónak a felszínére. A Drac katapultálta magát, amikor észrevette, hogy a bolygó légkörének legfelső rétegeiben az egyik lövedékem telibe találta a masináját. Katapultálás előtt azonban még viszonozta az ajándékomat. Tökéletesen szétlőtte a gépem erőművét. Gépemmel együtt a tengerbe csapódtam. Sikerült valahogy kikászálódnom a sérült masinából. Miután órákig úsztam, kimerülten egy szürke sziklákkal teli partszakaszra értem. Amikor kimásztam a partra, végre biztonságban éreztem magam. A Drac mögött, egy kopár domboldalon, a sziklák között ott hevert az a katapultáló egység, amellyel ellenségem megmentette nyomorult életét. Magasan a fejünk fölött az övéi és az enyéim még mindig vadul páholták egymást, azért, hogy magukénak mondhassák a nagy semmi egyik tökéletesen lakatlan szegletét. Ott állt a Drac nem messze tőlem, én pedig igyekeztem felidézni emlékezetemben azt a mondatot, amelyet még a kiképzés során tanítottak nekünk. A drac nyelvű mondat, amelyről bizonyosra lehetett venni, hogy elhangzása után bármely Drac azonnal eszelősen dühöngeni kezd, valahogy így hangzott: "Kit da yuomeen, Shizumaat!" Az értelme valami ilyesmi lehetett: "Shizumaat, a legtiszteletreméltóbb Drac filozófus egyen Kiz szart." Ez úgy hatott a Dracokra, mint mondjuk egy mohamedánra hatna az, ha több kiló disznóhúst gyömöszölnének le a torkán. A Drac irtózatosan szélesre tátotta a száját. Később, amikor a dühtől a szó legszorosabb értelmében színt váltott - sárgából vörösesbarnára vált -, ismét becsukta.
- Irkmaan, yaa stupid Mickey Mouse is!
Én sok mindenre megesküdtem már életemben, hogy harcolni fogok, és ha kell, meg is halok érte, de e tiszteletre méltó rágcsáló nem tartozott ezen dolgok közé. Iszonyatos röhögésben törtem ki. A hahota mindaddig tartott, amíg a kimerültségtől térdre nem rogytam. A szememet azonban igyekeztem mindvégig nyitva tartani, és erősen figyeltem ellenségemet. A Drac nekiiramodott, és a felföld felé futott. Igyekezett mind tőlem, mind pedig a tengertől minél távolabb kerülni. Félfordulatot tettem a tenger felé, és irtózattal töltött el annak a legalább egymillió tonna súlyú víztömegnek a látványa, amely éppen rám zúdult. Elvesztettem az eszméletemet.
- Kiz da youmeen, Irkmaan, ne?
Szemem égett a nedves homokszemektől és a tenger sójától. Tudatomban azonban ott mocorgott a felismerés: "A kutyafáját, élek!" Már éppen fel akartam emelni a jobb kezem, hogy kitöröljem a homokot a szememből, amikor rádöbbentem, hogy megkötöztek. Az átkozott gyík egy fémrudat dugott keresztül a ruhám két ujján, és ehhez kötözte csuklóimat. Amikor a könnyeim végre tisztára mosták mindkét szemem, és újra látni kezdtem, észrevettem, hogy a Drac ott ül nem messze tőlem egy lapos kövön, és engem vizslat tekintetével. Megmentette az életemet, derengett fel bennem a felismerés.
- Kösz, varangypofa - biccentettem neki udvariasan, majd megkérdeztem: - Mi a fenének kötöztél meg?
- Ess?
Megkíséreltem karjaimat kiszabadítani a gúzsból, és közben úgy csapkodtam, mint egy harci repülőgép, amely a szárnyát billegteti.
- Oldozz már ki engem, te mocsok Drac! - ordítottam oda neki. A nedves homokon ültem, hátam egy sziklának támasztva.
A Drac elmosolyodott. Bár ne tette volna! Mosolya rémes látványt nyújtott. Alsó és felső állkapcsa egészen emberinek tűnt, kivéve azt az egy különbséget, hogy szájában nem voltak különálló fogak. Egész fogazata egybefüggő volt.
- Eb, ne, Irkmaan. - Felállt, odajött hozzám, és megvizsgálta a kötelékeimet.
- Oldozz ki!
Arcáról eltűnt a mosoly.
- Ne! - Egyik sárga ujjával felém bökött. - Ko son va?
- Nem beszélek dracul, varangypofa. Szólj hozzám eszperül vagy angolul.
A Drac nagyon emberi módon megvonta a vállát, majd a mellkasára bökött.
- Kos va son Jeriba Shigan. - Majd ismét rám mutatott. Kos son va?
- Davidge. A nevem Willis E. Davidge.
- Ess?
Kóstolgatni kezdtem a számomra idegen szavakat: "Kos va son Willis Davidge."
- Eb. - Jeriba Shigan bólintott, majd furcsa mozdulatokat téve az ujjaival, így folytatta: - Dasu, Davidge.
- Neked is, Jerry.
- Dasu, dasu! - Jeriba hangja most kissé türelmetlenebbül csengett, mint az imént. Igyekeztem kifejezően vonogatni a vállamat. A Drac fölém hajolt, megragadta a kezeslábasom elejét a mellemnél, és mindkét kezével nagyot rántva rajtam, talpra segített. - Dasu, dasu, kizlode!
- Rendben van! Ezek szerint a dasu azt jelenti, hogy kelj fel. Mi a fene az a kizlode?
Jerry nevetett.
- Gavey kiz?
- Igen, én Gavey.
Jerry a fejére mutatott.
- Lode. - Rábökött az én fejemre. - Kizlode, gavey? Kezdtem érteni. Karjaimmal körbekaszáltam, és a vasrúddal, amelyhez a csuklóimat kötötte, jó alaposan fejbe csaptam Jerryt. A Drac botladozni kezdett, és odabukdácsolt egy sziklához. Nagyon meglepettnek látszott. Egyik kezével a fejét tapogatta, és a fejének ellenőrzése után megdöbbenve meredt arra a világos színű gennyféleségre, amiről a Dracok azt hiszik, hogy vér. Gyilkos tekintetet vetett rám. - Gefb! Nu Gefb, Davidge!
- Gyere csak ide. Jerry, te kizloda fattyú!
Jerry rám rontott. Megkíséreltem újra elkapni őt a rúddal, de ezúttal résen volt. Mindkét kezével megragadta jobb csuklómat, és megpörgetve testem a tengelye körül, úgy nekihajított háttal egy sziklának, hogy csak úgy nyekkentem. Alighogy újra szusszanni tudtam, Jerry fölkapott a földről egy kisebbfajta sziklát, és elindult vele felém. Látszott rajta, elhatározta magát, hogy péppé zúzza a koponyámat. Hátammal a sziklának támaszkodva felemeltem az egyik lábam, és akkorát rúgtam a Drac testének középső részébe, hogy a nyamvadt gyík pillanatok alatt elterült a homokon. Diadalittasan odarohantam hozzá, hogy széttapossam a rohadt pofáját. Jerry azonban meggátolt szándékomban, mert a hátam mögé mutatott. Azonnal rájöttem, mire céloz. Egy iszonyatos hullám hömpölygött felénk. Tudtam, hogy pillanatokon belül mindkettőnket kivasal.
- Kiz! - ordította Jerry, és nagy gyorsan feltápászkodva elkezdett felfelé kúszni a domboldalon. Zihálva, fújtatva, botladozva igyekeztem a nyomában maradni.
Ott kúsztunk, másztunk, botladoztunk a kopár domboldalon a sziklák között, mindaddig, míg csak el nem értük Jerry katapultáló egységét. A Drac megállt, vállát nekifeszítette a tojás alakú szerkezetnek, és elkezdte a domb lejtőjén felfelé görgetni. Azonnal megértettem, hogy mit akar. Meg akarta menteni a kapszulát, amelyben nyilvánvalóan a túléléshez szükséges minden felszerelését és feltehetően a szigeten lévő összes élelmet tartotta.
- Jerry! - Igyekeztem túlüvölteni a bömbölő hullámok zaját. - Húzd már ki ezt a nyomorult vasrudat a ruhám ujjából, és én azonnal segítek neked!
A Drac rám vicsorított.
- A rudat, kizlode, húzd ki magad! - Fejemmel kinyújtott karom felé közelítettem.
Jerry, úgy látszik, meggondolta magát. Egy nagyobbfajta követ a kapszula alá taszigált, hogy az ne tudjon visszagördülni a lejtőn a tenger felé. Aztán odapattant hozzám, és pillanatok alatt kihúzta a rudat a ruhaujjamból, majd kibogozta a csuklóimra erősített köteléket. Most mindketten nekiveselkedtünk, és vállunkat nekifeszítve a kapszulának, gyorsan görgetni kezdtük a lejtőn felfelé. Az óriási hullám most érkezett el hozzánk. Iszonyatosat csattanva érte el a partot, majd a lejtőn fölcsapva egészen a mellkasunkig benedvesített bennünket. A kapszula ott billegett előttünk a vízen, mint valami ócska parafa dugó. Minden erőnket megfeszítve igyekeztünk visszatartani attól, hogy alágördüljön a visszavonuló víz nyomában. Közös erőkifejtéssel sikerült a katapultáló egységet három nagyobb szikla között megakasztani. Kimerülve fújtattam.
Jerry lerogyott a homokba, és hátát a sziklának vetve figyelte, ahogy a víz visszarohan a tengerbe.
- Magasienna!
- Te mondtad, bátyó. - Leültem a Drac mellé. A szemünkkel jeleztük egymásnak, hogy átmenetileg fegyverszünetet kötöttünk, majd pillanatokon belül elájultunk.
Amikor később magamhoz térve kinyitottam a szemem, feketén és szürkén fortyogó eget pillantottam meg magam felett. Fejem vállam fölött óvatosan balra tekerve megnéztem, mit csinál a Drac. Még mindig ájultan hevert a nedves homokon. Az első gondolatom az volt: most itt az alkalom, hogy végezzek Jerryvel. Ám jobban megfontolva helyzetünket, rá kellett jönnöm, hogy mindaz, ami kettőnket egymástól elválaszt, teljesen jelentéktelen ahhoz az iszonyatosan nagy, félelmetes és gyilkos tengerhez képest, amely mindkettőnket körülvett. Aztán tűnődni kezdtem: vajon miért nem kezdtek keresni engem a bajtársaim, és miért nem jöttek még eddig a segítségemre? Lehet, hogy a Dracok harcosai kinyírták a mieinket? Akkor viszont miért nem jöttek el Jerryért a győztes Drac katonák? Persze az is lehetséges, hogy tökéletesen megsemmisítette egymást a két rivális flotta. Lényegében azt sem tudtam, hol vagyok. Úgy gondoltam, egy szigeten. Legalábbis zuhanás közben a hely, amelynek közelében a tengerbe estem, nekem szigetnek tűnt. A bolygó, amelyet Fyrine-IV-nek neveztünk, oly jelentéktelen volt, hogy még egy tisztességes nevet is sajnáltunk tőle. Ahhoz azonban eléggé fontos, hogy meghaljunk érte.
Nagy igyekezettel talpra vergődtem. Jerry kinyitotta a szemét, és védekező pózba húzódott össze. Csak legyintettem, és megráztam a fejem.
- Nyugi, Jerry. Csak körülnézek. - Hátat fordítottam neki, és elcaplattam a sziklák között. Néhány percen keresztül fölfelé kapaszkodtam, és csak akkor álltam meg, amikor elértem a domb tetejét.
Valóban szigeten voltunk. Mégpedig nem is túl nagy szigeten. Szemmértékkel saccolva a sziget mintegy nyolcvan méterrel emelkedhetett a tengerszint fölé, hossza lehetett vagy két kilométer, szélessége meg talán ötszáz méter ha volt. Overallomba belekapaszkodott az erős szél. Szerencsémre, mert így gyorsabban száradt. Jobban körülnézve, mindenütt laposra koptatott tetejű sziklákat láttam. Azonnal megértettem, hogy a szigetet iszonyatos erejű hullámok csapkodhatják, lényegesen nagyobbak, mint amilyenek korábban Jerryt és engem megtámadtak.
Neszt hallottam a hátam mögül. Egy szikla gördült lefelé a lejtőn. Jerry mászott utánam a domb teteje felé. Amikor odaért, ahol álltam, a Drac kihúzta magát és körülnézett. Leguggoltam az egyik sima tetejű szikla mellé, és kezem végighúzva a víztől lekoptatott felületen, jelentőségteljesen Jerryre pillantottam. Amikor láttam, hogy elgondolkodik, a tenger felé böktem. Jerry megértette és bólintott.
- Ae, gavey. - Lefelét mutatott a kapszula felé, majd arra a helyre, ahol álltunk. - Echey masu, nasesay. 
Összeráncoltam a homlokom, majd a kapszulára mutattam.
- Nasesay? A kapszula?
- Ae, Capsule nasesay. Echey masu. - Jerry a lábára mutatott.
Megráztam a fejem.
- Jerry, ha te arra gavey, hogy mitől lettek ilyen simák ezek a sziklák - mondtam, és az egyikükre ráböktem -, akkor nem hiszem, hogy jó gavey az, hogy ide masu a nasesayt, mert a végén egészen bizonyos, hogy a dologra csak ráfizethetünk. - A kezemmel fel-le söprő mozdulatokat végeztem. - Hullámok - mondtam, és az alattunk tomboló tengerre mutattam. - A hullámok ide is feljönnek. - Ezután arra a helyre mutattam, ahol álltunk. - Hullámok, echey.
- Ae, gavey. - Jerry gondterhelten körbevizslatta a domb tetejét, majd idegesen megdörgölte arca bal felét. Egy-két pillanattal később arca felderült, és lekuporodott néhány kisebb szikla mellé. Elkezdte a köveket egymás tetejére rakni. - Viga, David.
Lekuporodtam mellé, és figyeltem, ahogy ügyes ujjaival kövekből egy kört formál. Addig rakosgatta a köveket, amíg egy kb. babaháznyi nagyságú futballstadion-szerűséget nem épített belőlük. Jerry egyik ujjával a kör közepébe bökött.
- Echey masu, nasesay.

A napok a Fyrine-IV-en legalább háromszor olyan hosszúnak tűntek, mint azok, amelyeket bármely más lakható bolygón valaha is megéltem. A lakható szót persze csak fenntartásokkal alkalmazhatom ebben az esetben. Első napunkat e bolygón javarészt azzal töltöttük, hogy kínlódva, gyötrődve felgörgettük Jerry nasesayát a domb tetejére. Az éjszaka túlságosan sötét volt ahhoz, hogy dolgozni tudjunk, nem beszélve a csontig hasító hidegről. Előhúzkodtuk a kapszulából Jerry hálózsákját, amely hála az égnek, olyan nagy és kényelmes volt, hogy mindketten belefértünk. Testünk melege valamelyest javított a dolgokon. Az időt azzal csaptuk agyon, hogy nassolgattuk Jerry ellátmányát, amelynek olyan íze volt, mintha halhúst kevertek volna össze pálpusztai sajttal. A nyelvhasználat terén is bizonyos egyezségre jutottunk.
- Szem = thuyo.
- Ujj = zurath.
- Fej?
A Drac nevetett:
- Lode.
- Ho, ho, ez aztán nagyon vicces.
- Ho, ho.

Másnap hajnalban biztonságosabb helyre görgettük a kapszulát. Sikerült úgy elhelyeznünk, hogy erőteljesen beékelődjék két hatalmas szikla közé. Az egyik szikla éppen úgy állt, hogy reményünk szerint visszafogja majd a tenger felől felénk száguldó őrjöngő hullámokat. E sziklák és a kapszula körül nagy darab köveket fektettünk le egymás mellé a homokba. A kövek közti réseket kisebb kövekkel, kavicsokkal töltöttük ki. Nekikezdtünk a fal építésének is. Amikor már vagy térdig megépítettük jövendő hajlékunkat, akkor értettük meg, hogy malter nélkül ezek a simára koptatott gömbölyű kövek nem fognak nyugton maradni. Némi kísérletezés után rájöttünk arra, hogyan formáljuk meg a köveket úgy, hogy lapos felületeket kapjunk. Ezt úgy csináltuk, hogy az egyik nagy darab kővel a másikat addig ütögettük, míg meg nem kaptuk a számunkra szükséges sima, egyenletes és lapos felületet. Felváltva végeztük a különböző munkaműveleteket. Amíg egyikünk a köveket csapkodta, másikunk a falat emelte. Kilenc álló napig tartott, míg felépítettük jövendő otthonunkat. Ezen idő alatt számtalan hatalmas hullám közelítette meg munkahelyünket, egyikük-másikuk egészen a bokánkig felcsapott. E kilenc napból hat napon keresztül zuhogott az eső. A kapszula felszerelési tárgyai között akadt egy műanyag takaró is. Ezt feszítettük ki a kőfal fölé tetőnek. A takaró közepe behorpadt a ránehezedő esővíz nyomása alatt. Tudtuk, hogy ez sokáig így nem tarthat ki. Kilyukasztottuk a takarót a közepén, és hagytuk, hogy a víz kifolyjon belőle. Így megóvtuk a tető épségét, és csaknem teljesen száraz teret teremtve a falak között, még friss vizet is biztosítani tudtunk magunknak. Ha egy nagyon nagy hullám látogatott volna meg bennünket, akkor persze a tetőnknek búcsút inthettünk volna. Mi azonban bíztunk a szerencsénkben és a falakban, amelyek aljukon körülbelül két méter szélesek voltak, és felső részükön sem épültek egy méternél keskenyebbre.
Amikor munkánkkal elkészültünk, betelepedtünk újonnan épített házunkba, és megelégedéssel szemléltük otthonunkat. Mire kellőképpen kigyönyörködtük magunkat művünkben, már hajnalodott. És ekkor rádöbbentünk, hogy munkanélküliekké váltunk.
- És most mit csináljunk, Jerry?
- Ess?
- Mi a csudát csináljunk legközelebb?
- Várunk. - A Drac megvonta a vállát. - Mi mást tehetnénk, ne?
Bólintottam.
- Gavey.
Feltápászkodtam, és odamentem cselesen megépített kijáratunkhoz. Fánk nem volt, így hagyományos módon ajtót készíteni nem tudtunk. Rájöttünk azonban, hogy ha két, egymás felé tartó fal közül az egyiket a két fal találkozása előtt egy kissé kijjebb építjük, vagy három méterrel meghosszabítjuk, akkor egy remek szélfogó bejárati folyosót kapunk. Márpedig szélből volt itt éppen elég. Soha egy pillanatra nem hagyta abba a dudorászást. Fújt, fújt vég nélkül. Az eső azonban elállt. Kunyhónk nem nyújtotta valami jól ápolt műemlék látványát, de azért megfelelt. Jó volt látni, hogy ott állt egy elhagyatott sziget kellős közepén. Ahogy Shizumaat mondta: "Az értelmes élet mindenütt megállja a helyét az egész kozmoszban." Én legalábbis valami ilyesmit vettem ki Jerry zagyva angolságából. Megvontam a vállam, és lehajoltam, hogy felemeljek a földről egy éles kőszilánkot. A közelemben ott állt egy nagyobbacska szikla, amelyet amolyan jegyzőkönyv- és naptárfélének használtam. Az éles kőszilánkkal a már ott sorakozó kilenc rovás mellé húztam egy tizediket. A hetedik vonal alá egy kis x-et karcoltam be a szikla felületébe. Ez egy olyan óriási hullámot jelölt, amely felcsapott egészen a sziget dombjainak a legtetejéig. Elhajítottam a kőszilánkot.
- Úristen, hogy utálom én ezt a helyet!
- Ess? - Jerry feje kibukkant a bejárati fal szélénél. - Kihez beszélsz, Davidge?
Rávigyorogtam a Dracra, és lemondóan legyintettem.
- Senkihez.
- Ess va, senki?
- Senki, semmi.
- Ne gavey, Davidge.
A mellkasomra böktem az ujjammal.
- Magamban beszéltem, érted? Magamban. Gavey ezt a dolgot, te varangypofa?
Jerry megrázta a fejét.
- Davidge, én most alszom. Ne beszélj most mindenféle senkihez, ne? - Eltűnt a nyílásból.
- És a te anyád is! - Megfordultam és elindultam lefelé a lejtőn. - Persze szigorúan véve a dolgokat, varangypofa, neked nem lehetett sem anyád, sem apád. Vajon ha az ember választhatna, hogy kivel szeretne kettesben lenni egy elhagyatott szigeten, akkor mit tenne? Nem hiszem, hogy valaha is bárkinek az lett volna a vágya, hogy egy hermafroditával legyen összekényszerítve a pokol fenekén, egy rohadtul hideg és nedves szigeten.
Lecaplattam a lejtőn azt az irányt követve, amelyet még korábban kisebb szikladarabokkal jelöltem meg magamnak. Rövidesen elérkeztem egy nagyobbacska tócsához, amelyet az apály hagyott maga után, és amelyet "Rancho Sluggó"-nak neveztem el. A tavacska partján mindenfelé víztől simára koptatott felületű sziklák sorakoztak. E sziklák alatt, valamelyest a víz színe alatt is, éltek a legkövérebb narancssárga színű meztelen csigák, amelyeket kettőnk közül bármelyikünk is valaha látott életében. Én fedeztem föl ezeket a jószágokat egy pihenő idején, amelyet a házkészítés közben tartottunk. Megmutattam őket Jerrynek.
Jerry megvonta a vállát.
- Na és?
- Mi az, hogy na és? Ide figyelj, Jerry, a te kajád nem tart örökké, mi a fenét fogunk enni azután, ha mindent felfaltunk?
- Enni? - Jerry a vonagló férgekre nézett és elfintorodott. - Ne, Davidge. Reménykedjünk, hogy megtalálnak bennünket. Bizonyosan keresni fognak. Keresni és megtalálni.
- És mi az ördögöt csinálunk akkor, ha nem találnak meg? Na mit, te nagyokos?!
Jerry ismét elfintorodott, majd megfordult, és a félig elkészült ház felé nézett.
- Majd vizet iszunk. Vizet iszunk, amíg csak megtalálnak. - Még motyogott valamit, valami kiz szarról meg az ízlelőbimbóimról, azután elcsoszogott.
Én azonban nem hagytam magam lebeszélni. Szépen körberaktam a tócsát kövekkel, hogy így, e kőfallal védjem jövendőbeli ebédjeimet és vacsoráimat. Időnként megszemléltem az állományt, be-bekukkantottam egy-egy kő alá, de nem vettem észre, hogy szaporodtak volna. Az igazság persze az, hogy én is csak szájhősködtem, de akárcsak Jerry, undorodtam ezektől a férgektől. Eddig még nem vitt rá a lélek, hogy akár egyet is megkóstoljak közülük. Visszahelyeztem a követ, amelynek az alját éppen vizsgálgattam, majd kiegyenesítettem a derekamat, és a tenger felé pillantottam. Bár a bolygót örökösen beborító felhőtakaró nem engedte át a Fyrine nevű nap szárító sugarait, most nem volt eső, és a szokásos sűrű párák is valamelyest felszálltak.
Arrafelé néztem, ahol valamikor a vízbe zuhanásom után a szárazra vetődtem. Szemem elkalandozott a tenger felszínén, egészen a látóhatárig. A vízfelszín, azokon a helyeken, ahol éppen nem bodrozódtak fehér tarajú hullámok, oly szürke, sivár és unalmas volt, mint egy zálogházi becsüs szíve. Az egymással párhuzamosan görgő hullámhegyek a szigettől úgy öt kilométer távolságban képződtek. E hullámok közepe szokott rendszerint a sziget ama részéhez csapódni, ahol éppen akkor is álltam, míg a hullámhegyek egyéb részei egyszerűen elfutottak a sziget mellett. Valahol a messzeségben, ám nem túl messze, talán úgy tíz kilométernyire tőlünk, egy kisebb szigetet pillantottam meg. Tekintetemmel követtem a tovafutó hullámok útját, és tőlem jobbra, meglehetős távolságban, ahol a tenger fehéresszürkesége az ég világosabb szürkéjével olvadt egybe, fekete vonalat pillantottam meg a horizonton. Minél erősebben eltöprengtem azon, hogy vajon hogyan is helyezkedtek el a szárazulatok a Fyrine-IV bolygóról készített térképen, annál nagyobb zavarba jöttem. Jerry sem tudott pontosan visszaemlékezni arra, hogyan is fest a valóságban a bolygó felszíne. Őszintén szólva nem is nagyon érdekelt bennünket akkoriban, hogy ez a bolygó milyen felszíni tagoltságú. A mi dolgunk a bolygó felső atmoszférájában volt, történetesen az, hogy egymást megakadályozzuk abban, hogy orbitális parkolópályára tudjunk állni. Egyik küzdő fél sem kívánt a Fyrine eme bolygóján leszállni, arról már nem is beszélve, hogy mindkét fél irtózott attól, hogy a bolygó felszínén csatázzon. Arra azonban, ha homályosan is, de emlékeztünk, hogy a bolygó felszíne mindenképpen nagyobb. szárazulatokból állt, mint ama néhány sziklából és nedves homokból összetákolt sziget, amelyek közül az egyik a miénk volt, és a másik, amelyet biztonsággal láthattunk, mindössze néhány kilométernyire tőlünk emelkedett a vízszint fölé.
Szárazföldnek tehát lennie kellett. A problémánk az volt, hogyan jussunk oda. Nem volt sem fánk, sem tüzünk, és sem faleveleink, sem állati bőreink nem voltak. Jerry és én egy kőkorszaki szakihoz képest igazán nyomorúságosan fölszerelt fickók voltunk. Az egyetlen olyan tárgy, amely a birtokunkban volt, és amely képes lett volna a víz felszínén úszni vagy lebegni, a nasesay volt, vagyis a kapszula. Végül is miért ne hajózhatnánk Jerry kapszulájában?
Eljött az este. Az ég szürkesége lassan tintafeketére váltott. Jerry és én kunyhónk előtt üldögéltünk, és keservesen rágcsáltuk százszorosan is megunt porcióinkat. Mielőtt még teljesen besötétedett volna, a Drac sárga szeme érdeklődéssel vizslatta a látóhatár mentén húzódó fekete vonalat. Egy darabig nézte, nézte, majd megrázta a fejét.
- Ne, Davidge. Túl veszélyes.
Begyömöszöltem az utolsó falatot is a számba, és rágás közben fejtettem ki a véleményemet:
- Gondolod, hogy veszélyesebb, mint itt maradni? - Rövidesen úgyis megtalálnak bennünket, ne? Megkíséreltem olvasni a sárga szemekben.
- Jerry, ebben te ugyanúgy nem hiszel, mint ahogyan én sem már. - Előrehajoltam a sziklán ültömben, és széttártam a két karomat. - Nézd, véleményem szerint sokkal jobbak lennének az esélyeink egy nagyobb földdarabon. Először is jobban védve lennénk a hatalmas hullámoktól, másodszor talán valamivel több élelemhez is jutnánk…
- Lehet, hogy így van, de nem vagy benne biztos, ne? Jerry a víz felé bökött. - És hogyan képzeled kormányozni a nasesayt, Davidge? Ha egyszer már benne ülünk, hogyan kormányozod? Ess eh undorító hullámok, hullámok, hullámok és hullámok mindenfelé, gavey? Bresha. - Jerry összecsapta a két tenyerét. - Ess eh bresha sziklák, ne? És aztán puff nekünk.
Megvakartam a fejemet.
- A hullámok a vélhető szárazföld felé tartanak, és a szél is arrafelé fúj. Ha az a földdarab eléggé nagy, akkor talán még kormányoznunk sem kell, gavey?
Jerry horkantott.
- És ha nem elég nagy? Akkor mi van?
- Egy szóval sem mondtam, hogy biztosra mehetünk.
- Ess?
- Biztosra menni, biztosra, gavey? - Jerry bólintott.
- Talán szépen fennakadunk a sziklákon. Egy olyan ronda sziklás parton, mint ez. És akkor mi van? De az is lehet, hogy a hullám jól nekivág.
- Szerinted biztosra mehetünk, ne?
Megvontam a vállam.
- Nem, nem mehetünk biztosra. Ám mi a fene lesz velünk, ha itt maradunk? Fogalmunk sincs, hogy később mennyire erősödhetnek fel ezek a nyomorult hullámok. Mi lesz, ha egyszer jön egy akkora, hogy átcsap az egész rohadt szigeten? Nos, akkor mi lesz?
Jerry rám nézett, két szeme résnyire összeszűkült.
- Mi lehet ott, Davidge? Irkmaan bázis, ne?
Felnevettem.
- Mondtam már neked, hogy nincs semmiféle bázisunka Fyrine-IV-en.
- Akkor miért akarsz odamenni?
- Azért, amit az előbb mondtam, Jerry. Úgy vélem, hogy ott jobbak lennének az esélyeink.
- Ummm. - A Drac keresztbe fonta két karját a mellkasa előtt. - Viga, Davidge, nasesay itt marad. Én tudom.
- Mit tudsz?
Jerry önelégülten elvigyorodott, majd felállt, és bement a kunyhónkba. Néhány pillanattal később visszatért, és a lábam elé hajított egy jó két méter hosszú fémrudat. Ez volt az a fémrúd, amelyet a Drac arra használt, hogy hozzákötözze a két karomat.
- Davidge, én tudom.
Felhúztam a szemöldökömet, és vállat vontam.
- Mi a fenéről beszélsz te tulajdonképpen? Ez nem a te kapszuládból származik?
- Ne, Irkmaan.
Lehajoltam, és felvettem a földről a rudat. A fémrúd tökéletesen rozsdamentes volt, és az egyik végébe valaki arab számokat vésett. Egy pillanatra elöntött a remény hulláma. De csak egy pillanatra. A számok ugyanis polgári felhasználásról vallottak. Visszahajítottam a rudat a homokra.
- Jerry! Nincs ember, aki megmondhatná, hogy ez mióta hever itt. Civil kódszámokat látok rajta. Márpedig a civilek a galaxisnak ezen a pontján azóta nem jártak, hogy kitört a háború. Talán valami régi kutatóexpedíció során hagyta itt valaki…
A Drac megpiszkálta a földön heverő fémrudat a csizmája orrával.
- Új, gavey?
Felnéztem rá.
- Azt gavey te, hogy rozsdamentes acél?
Jerry ismét horkantott egyet, és visszafordult a kunyhó felé.
- Én maradok, nasesay marad. Te pedig menni, ahova akarsz, Davidge.

A szurokfekete éjszaka hirtelen zuhant ránk. A falak között eszelősen fütyült és sikoltozott a szél. Műanyag háztetőnk idegtépően csapkodott ide-oda az orkánban. Már attól féltünk, hogy egy újabb szélroham tökéletesen széttépi vagy elsodorja, bele a végtelen éjszakába. Jerry a nedves homokon üldögélt, hátát a nasesaynak támasztva. E pózzal mintha csak azt akarta volna tudomásomra hozni, hogy a Drac és kapszulája itt maradnak. Bár úgy véltem, a körülöttünk őrjöngve tomboló tenger egyre jobban alááshatta Jerry elhatározását.
- Ronda a tenger, Davidge, ne?
- Nem tudom. Túl sötét van ahhoz, hogy látni lehessen. De ha figyelembe veszed ezt a szelet… - Néhányszor felvontam a vállamat, bár ezt inkább csak úgy magamnak tettem. Nemigen szűrődött be fény a tetőrésen keresztül. Sötét volt, iszonyatosan sötét. És bármelyik pillanatban lemoshatott volna bennünket egy eszelősen felénk csapó hullám. - Jerry! Én azt hiszem, hogy te tévedsz azt a rudat illetően. És te ezt tudod is.
- Surda. - A Drac majdhogynem nyöszörgött. Nagyon össze lehetett törve.
- Ess?
- Ess eh surda?
- Ae.
Jerry hallgatott egy pillanatig.
- Davidge, gavey, hogy nem biztos, nem?
Igyekeztem kitalálni, hogy mire gondolhatott.
- Úgy érted, hogy lehetséges, talán, esetleg?
- Ae, lehetséges talán esetleg. Dracok Irkmaan hajókat fogni, háború előtt venni. Háború után fogni. Rúd lehetségestalánesetleg Drac is.
- Ezek szerint ez annyit jelent: ha van is egy titkos bázis a nagy szigeten, akkor az surda, hogy Drac-bázis, nem igaz?
- Lehetséges, talán feltehetően, Davidge.
- Jerry, ez azt jelenti, hogy mégiscsak nekivágnál a nasesayjal?
- Ne.
- Ne? Miért, Jerry? Ha ez egy Drac-bázis lehet…
- Ne! Ne beszélj! - A Dracba szinte belefulladtak a szavak.
- Jerry, beszéljünk. Én azt mondanám, hogy inkább beszéljünk. Ha már meg kell halnom ezen az átkozott szigeten, azt hiszem, jogom van tudni, hogy miért.
A Drac most hosszabb ideig hallgatott.
- Davidge.
- Ess?
- Nasesay vidd. Porció fele neked. Én maradni. Megráztam a fejem, hogy legyőzzem ámulatomat. - Azt akarod, hogy én vigyem a kapszulát?
- Te akarod, ne?
- Ae, de miért? Most már bizonyára te is rájöttél, hogy senki sem fog bennünket innen elvinni.
- Lehetséges, talán, feltehetően.
- Surda, senki, semmi. Nagyon jól tudod, hogy a kutya sem jön ide értünk. Miért nem akarsz jönni? Félsz a víztől? Itt is félned kell tőle. Ott talán mégiscsak több esélyünk…
- Davidge, szád befogni. Nasesay neked. Nekem nem kell, gavey?
Bólintottam a sötétben.
- Tehát elvihetem a kapszulát, jobb is így. Mi a fene szükségem van nekem végül is egy állandóan házsártoskodó Dracra? Ha jól meggondolom, a fegyverszünetünk is bármely pillanatban véget érhet.
De ott motoszkált bennem valami másfajta érzés is. Valami, valami emberi érzés. A Drac volt egyetlen társam ebben az iszonyú magányban. Valahogy mégiscsak túl kellene élnünk.
- Együtt kell mennünk, Jerry.
- Miért?
Éreztem, hogy elpirulok. Ha az emberek ennyire társas lények, akkor vajon miért szégyellik ezt bevallani maguknak? - Csak. Úgy gondolom, együtt könnyebben boldogulnánk.
- Egyedül jobbak az esélyeid, Davidge. Én a te ellenséged vagyok.
Bólintottam. Majd összeráncolva a homlokomat, nagy komolyan ezt kérdeztem a Dractól:
- Jerry, te gavey, hogy mi a magány?
- Ne gavey.
- Magány. Egyedül lenni, teljesen egyedül.
- Gavey, te egyedül. Vedd a nasesayt, én maradok.
- Hát igen… nézd, viga, nem akarom.
- Te együtt akar? - Kinn ronda vihogás hallatszott a kunyhó másik sarkában. - Te szeret Dracot? Te nekem vagy halál Irkmaan. - Jerry ismét felvihogott. - Irkmaan poorzhab a fejében, poorzhab.
- Felejtsd el!
Lassan lecsúsztam a fal mentén a hátamon egészen a kunyhó aljáig. Ott végigheveredtem a homokon, majd összehúzódzkodtam, mint az embrió az anyja méhében, és hátamat a Drac felé fordítottam. A szél lecsendesült. Lehunytam a szemem, és megpróbáltam elaludni. Egy darabig még hallottam, hogyan recseg-ropog és csapkod fejem fölött a műanyag tető, majd elbóbiskoltam. Szunyókálásomba bele-belesikoltott és fütyült a szél, de ekkor már nem zavart. Egyszerre csak azonban valami zajt hallottam, ami merőben elütött a környezetem megszokott hangjaitól. Lépések voltak a homokon. Kinyitottam a szemem. Megfeszültem, hogy bármely pillanatban talpra ugorhassak.
- Davidge? - Jerry hangja nagyon halk volt.
- Igen?
Hallottam, hogy a Drac ott fészkelődik a közelemben a homokon.
- Te magányosság, Davidge. Nehéz beszélni neked, ne?
- Na és? - A Drac még motyogott valamit, hangját azonban elvitte a szél. - Mi van? - Megfordultam és láttam, ahogy Jerry kibámul egy hézagon keresztül a szabadba.
- Maradni te miért? Most én mondom ne?
Megvontam a vállam.
- Igaz is, miért ne?
Jerry most a szokásosnál is jobban küszködött a szavakkal. Egy pillanatig hallgatott, majd ismét szóra nyitotta a száját. Szeme tágra nyílt.
- Magasienna!
Felültem.
- Ess?
Jerry a lyuk felé mutatott.
- Óriási hullám.
Félresöpörtem őt az utamból, és kitekintettem a lyukon keresztül. Eszelősen gőzölgő, fortyogó, habzó, tajtékzó hullámhegyek rohantak a sziget felé. Az éjszaka sötétjében persze nehéz volt felmérni a valós helyzetet, de annyit bizonyosra vehettem, hogy a legelöl száguldó hullám lényegesen nagyobb volt, mint az, amely néhány nappal korábban benedvesítette a lábunkat. Az azt követő hullám pedig még ennél is nagyobb volt. Jerry a vállamra helyezte az egyik kezét, én pedig a Drac szemébe néztem. Rögtön értettük egymást, és már rohantunk is a kapszulához. Hallottuk, ahogy az első hullám törtet felénk a lejtőn. Körbetapogattuk a falat, hogy megtaláljuk a szuroksötétben a kijáratot. Én már éppen célhoz értem, amikor a hullám nekivágódott a kunyhó falának, és berogyasztotta a tetejét. Fél másodpercen belül víz alatt voltunk. A kunyhóban képződő hirtelen áramlatok úgy pörgettek körbe bennünket a víz alatt, mint ahogyan eszelősen körbeforog egy pár zokni a mosógépben.
A víz egy idő múlva elvonult. Amikor kinyitottam a szemem, láttam, hogy a kunyhó szél felőli fala beomlott.
- Jerry!
Az összeomlott fal fölött láttam, amint a Drac odakünn körbetántorog.
- Irkmaan? - Mögötte megpillantottam a második, iszonyatos, gőzhengerszerűen közeledő hullámot.
- Kizlode, mi a fenét csinálsz te odakinn? Gyere be azonnal!
A kapszula felé fordultam. Még mindig ott állt, jó erősen befészkelődve a két hatalmas szikla között. Megtaláltam az ajtajának a kilincsét. Amint kinyitottam az ajtót, arra riadtam, hogy Jerry bebotorkál a hiányzó falon keresztül, és csaknem teljes egészében rám zuhan.
- Davidge… örökké hullámok! Örökké!
- Bújj be! - Segítettem a Dracnak, hogy bebújjon az ajtón keresztül a kapszulába. Én magam is egy szempillantás alatt bebújtam, és Jerryre préseltem magam. A következő pillanatban, alighogy magamra húztam az ajtó fedelét, már le is csapott a második hullám. Éreztem, hogy a kapszula egy kissé megemelkedik, és nekiütődik a sziklának.
- Davidge, már lebegünk?
- Nem. A sziklák még mindig megtartanak bennünket. Minden rendben lesz, ha a hullámzás eláll.
- Kicsit arrébb.
- Jaj, ne haragudj! - Lekászálódtam Jerry mellkasáról, és befészkelődtem a kapszula egyik sarkába. A katapultáló egység egy kicsit még imbolygott, majd nyugvópontra tért. Vártuk a következő hullámot.
- Jerry?
- Ess?
- Mit akartál az előbb mondani?
- Hogy miért maradok?
- Igen.
- Nehéz beszélni nekem, gavey?
- Tudom, tudom.
Ránk csapott a következő hullám, és éreztem, hogy a kapszula felemelkedik, és ismét nekiütődik a sziklának.
- Davidge, gavey vi nessa?
- Ne gavey.
- Vi nessa… én kicsi, gavey?
A kapszula most elég erősen nekiütődött a sziklának, majd megnyugodott.
- Miféle kicsiről beszélsz te itt nekem?
- Kicsi nekem… kicsi Drace. Tőlem, gavey?
- Csak nem azt akarod mondani, hogy terhes vagy?
- Lehetséges talán feltehetően.
Megráztam a fejem.
- Egy pillanat, Jerry. Nem akarok semmi félreértést. Tehát azt állítod, hogy állapotos vagy. Ez annyit jelent, hogy te szülő leszel?
- Ae, szülő, kettő-nulla-nulla egy vonalban, nagyon fontos, ne?
- Nagyszerű! De mi köze ahhoz, hogy te nem akarsz velem jönni a másik szigetre?
- Azelőtt nekem vi nessa, gavey? Tean halt.
- A gyereked meghalt?
- Ae! - A Drac szipogott egy kicsit. Olyan volt, mint bármely anya, mindenütt a kozmoszban. - Mikor leesni, Tean halt. Nasesay bele tengerbe, bumm. Tean sérült, gavey?
- Ae, én gavey.
Tehát Jerry attól félt, hogy elveszíti a következő gyermekét is. Csaknem biztosra lehetett venni, hogy a tengeri utunk során a kapszula ide-oda hányódna. Hol egy sziklának csapódna, hol meg egy hullám ragadná magával, és ejtené vissza a magasból. Ám ha maradunk, sem lesznek jobbak a kilátásaink. A kapszula most már egy ideje szép csendben nyugodott a sziklák között a homokos talajon. Úgy véltem, megkockáztathatom, hogy kileselkedjek. A kis kémlelőablakok mind vastagon be voltak borítva nedves homokkal. Így nem maradt más választásom, mint kinyitni az ajtót. Körbenéztem. A kunyhó minden fala leomlott. A tenger felé pillantottam, de nem láttam semmit.
- Most biztonságosnak látszik a helyzet, Jerry… - Felnéztem a csaknem teljesen fekete égre. És akkor megpillantottam valami fehéret, valami fehéret a távolban, és megértettem, hogy egy ismét felénk közeledő hullám taraját láttam. Mega istenverte sienna! Becsaptam az ajtót.
- Ess, Davidge?
- Kapaszkodj, Jerry!
A ránk csapódó víz robaja szó szerint fülsiketítő volt. Nekivágódtunk a sziklának egyszer, kétszer, aztán éreztük, hogy megpördül az egység, és hirtelen felvágódik. Megpróbáltam megkapaszkodni, de a kapszula akkorát bukfencezett, hogy majd elhánytam magam. Ráestem Jerryre. Ezután átestem a kapszula szemben lévő oldalára, és bevágtam a fejemet. Mielőtt elájultam volna, még hallottam, hogy Jerry felkiált:
- Tean! Vi Tean!

"…a hadnagy megnyomta a készülék egyik gombját, és egy magas, emberszerű, sárga szemű lény jelent meg a képernyőn.
- Mocsok Drac! - üvöltötték a nézőtéren üldögélő újoncok. A hadnagy arccal a regruták felé fordult.
- Így van, ez egy Drac. Figyeljék meg, hogy minden Drac sárga. - A régruták udvariasan vihogtak. A tiszt önelégülten pöffeszkedett egy kicsit, majd a kezében tartott könnyű pálcával elkezdett egymás után rábökdösni az ábrán lévő Drac különböző testrészeire. - A Drac kezén mindössze három ujj van. Az arcuk csaknem orrtalan, amitől ábrázatuk varangyosbéka-szerű kifejezést ölt. Látásuk nagy általánosságban jobb, mint az embereké, hallani nagyjából ugyanúgy hallanak, mint mi, ami pedig a szagukat illeti… - A hadnagy elhallgatott egy pillanatra. - Nos, a szaguk az rettenetes. - A tiszt arca felragyogott, amikor az újoncok üvöltő tetszésnyilvánításba kezdtek. Amikor az előadóterem közönsége végre elhallgatott, könnyű botjával egy redőre bökött a figura hasán. - Ez az a hely, ahol a Dracok a családi ékszereket tartják. - Újfent viharos röhögés töltötte be a termet. - Jól értették, a Dracok hermafroditák. Ugyanannál az egyénnél mind a hím, mind pedig a női szaporítószervek megtalálhatók. - A hadnagy most közönsége felé fordult. Ha valamelyikük valaha is azt találná mondani egy Dracnak, hogy csessze meg magát, jól vigyázzon! A fickó ugyanis képes rá és megteszi. - Amikor a harsány nevetés elhalt, a hadnagy pálcáját a képernyő felé szegezte.
- Mit csinálnak akkor, ha meglátnak ezek közül a lények közül akár egyet is?
- MEGÖLJÜK…"

Élesre állítottam a képet a képernyőn. A Drac harci gép úgy festett, mint két, egymáshoz illesztett X. A Drac pilóta hol hirtelen balra, hol jobbra vágta a gépet. A robotpilótám könyörtelenül követte az ellenséges gépet. Kitűnő berendezés volt, nem hagyta magát megtéveszteni. A célkereszt állandóan ott táncolt a Drac gépének a testén.
- Gyerünk, varangypofa… egy kicsit balra… - Éreztem, hogy egy rakéta a gépem hasán kioldódik. - Elkaptalak! - Az átlátszó védőernyőn keresztül láttam, ahogy a rakéta célba talált és felrobbant. Képernyőmön feltűnt a Drac harci gép képe. Világosan látszott rajta, hogy vezetője elvesztette a gép fölötti uralmat. Dugóhúzóban zuhant a Fyrine-IV felhőkkel borított felszíne felé. Bukórepülésbe mentem át, hogy megállapítsam, teljes sikerrel járt-e a támadás. Éreztem, ahogy gépem kabinjának levegője felforrósodik, és ebből tudtam, hogy átléptem a légkörhatárt. Robbanj már fel, az anyád úristenit!
Átállítottam gépem mérő- és irányítórendszereit a légkörben való navigálásra. Ekkor ugyanis már világos volt előttem, hogy követnem kell a Dracot egészen a bolygó felszínéig. A felhőhatár fölött valamivel a Drac gép abbahagyta a pörgést, és hirtelen megfordult. Két kézzel megmarkoltam a botkormányt, és jó alaposan megrántottam. Gépem számára oly meglepő és hirtelen volt a mechanikus parancs, hogy csak vergődve tudott engedelmeskedni. Tudtam, mint ahogy nálunk minden harci pilóta tudta, hogy a Drac gépek sokkal jobban működnek a légkörben, mint a mieink… A Drac gépe felém tart… Nem értem, hogy mi a jóistennek nem tüzel végre… Mielőtt összeütköznénk, a Drac katapultálja magát… Megpróbálom követni a kapszulát, hogy végre pontot tehessek erre az ügyre. El voltam szánva rá, hogy a mocsok Dracot mindenképpen kinyírom…

Lehet, hogy csak másodpercekig, de az is lehet, hogy évekig tapogattam körbe a sötétben. Érzékeltem, ha valamihez hozzáértem, de teljesen elidegenedetten. Mintha minden nagyon távol lett volna tőlem. Először a hideg rázott, azután lázam lett, majd ismét borzongtam. A fejemet egy gyöngéd kéz hűsítette. Résnyire kinyitottam a szemem, és láttam, amint Jerry fölém hajol, hogy valami hűvös és nedves dologgal a homlokomat törölgesse. Nagy nehezen kinyögtem:
- Jerry.
A Drac a szemembe nézett és elmosolyodott.
- Már jól vagy, Davidge. Jól vagy.
Fények villództak Jerry arcán. Füstöt szimatoltam.
- Tűz.
Jerry arrább lépett egy-két lépést, és a homokos talajú szoba közepe felé mutatott. A jelzett irányba fordítottam a fejem. Ekkor vettem észre, hogy puha, rugalmas ágakon fekszem. Ágyammal szemközt egy másik ágy volt, és a két fekvőhely között vidáman ropogott a tábortűz.
- Most már van nekünk tűz, Davidge, és fa. - Jerry a tető felé mutatott. A tető keresztbe fektetett fadarabokból és az ezeken keresztülfont széles levelekből állt.
Megfordultam és körbenéztem. Már ez az apró mozdulat is kifárasztott. A fájdalomtól lüktető fejem visszahanyatlott az ágakra, és szemem lecsukódott.
- Hol vagyok?
- Nagy sziget, Davidge. Homokos partra mosódtunk. Szél és hullámok hoztak ide. Pont ide.
- Nem értem, ne gavey. Feltételezem, hogy a homokzátonyról a nagy szigetre eljutni napokba telhetett.
Jerry bólintott, és azt a valamit, ami úgy festett, mint egy szivacs, belepottyantotta egy kagylóhéjba, amely színültig volt vízzel.
- Kilenc nap. Odakötöz téged nasesayhoz, és aztán kiköt a parton.
- Kilenc napig tartott? Ez azt jelenti, hogy kilenc napig nem voltam magamnál?
Jerry megrázta a fejét.
- Tizenhét napig. Nyolc napja kikötni itt. - A Drac elégedetlenül legyintett a kezével.
- Ezelőtt… Nyolc nap ezelőtt.
- Ae.
Tizenhét nap a Fyrine-IV-en hosszabb idő, mint egy hónap a Földön. Ismét kinyitottam a szemem, és Jerryre néztem. A Drac csaknem bugyborékolt az izgalomtól.
- Mi van Teannel, a gyermekeddel?
Jerry megpaskolta duzzadt törzse elülső részét.
- Jól van, Davidge. Neked jobban ártani nasesay.
Egyetértettem vele.
- Örülök, hogy rendben vagy. - Lehunytam a szemem, és arccal a fal felé fordultam. Ez a fal sem volt egyéb, mint néhány fadarab és közéjük fűzött levél. - Jerry?
- Ess?
- Megmentetted az életemet.
- Ae.
- Miért?
Jerry hosszú ideig szótlanul ült.
- Davidge. A homokpadon beszélni. Most megértettem, gavey, hogy mi az egyedüllét. - A Drac megrázta a karomat. - Tessék enni.
Feléje fordultam, és belepillantottam a kagylóhéjba, amiben valami gőzölgő folyadék lötyögött.
- Mi a csuda ez, csak nem tyúkhúsleves?
- Ess?
- Ess va? - A tálra mutattam, és még ez az apró mozdulat is teljesen kimerített. Ekkor értettem meg, hogy végtelenül gyönge vagyok.
Jerry grimaszolt.
- Olyan, mint egy meztelen csiga, csak hosszú.
- Angolna?
- Ae, de szárazföldi angolna, gavey?
- Úgy érted, hogy kígyó?
- Talán lehetséges elképzelhető.
Bólintottam, és ajkamhoz illesztettem a kagyló szélét. Belekortyoltam a húslevesbe. Éreztem, ahogy a meleg folyadék átjárja egész valómat.
- Jó.
- Akarni te custa?
- Ess?
- Custa. - Jerry kinyúlt a tűz felé, és felemelt a földről egy közel négyszögletes alakú kődarabot. Rápillantottam, majd megkarmoltam a hüvelykujjam körmével, és megérintettem a nyelvemmel.
- Jesszusom! Ez só! Jerry elmosolyodott.
- Akarni te custa?
Felnevettem. Micsoda tényűzés! Ami azt illeti, jól jönne egy kis custa.
Jerry fogta a kősódarabot, és egy apró kővel leütötte az egyik sarkát. Ezután a kősóból lemorzsolt egy csipetnyi szemcsét egy másik kő segítségével. Felém nyújtotta az egyik tenyerét, amelyben kis halomban ott díszlett a levesemet ízesítendő só. Vettem kétcsipetnyit a sóból, és megsóztam párolgó kígyólevesemet. Ezután, lévén, hogy kanalam nem volt, ujjammal megkavargattam a levest. Nagyot kortyoltam a húslevesből. Igazán finom volt. Megnyaltam az ajkamat.
- Elképesztően jó!
- Jó, ne?
- Jobb a jónál, fantasztikus! - Ismét ittam egy kortyot, és hogy hálámat még jobban kifejezzem, látványosan nyalogatni kezdtem az ajkamat, és forgattam a szemem.
- Fantasztikus, Davidge, ne?
- Ae. - A Drac felé bólintottam. - Azt hiszem, ennyi elég is. Most aludni szeretnék.
- Ae, Davidge, gavey. - Jerry elvette tőlem a tálat, és a tűz mellett a homokra helyezte. A Drac felállt, odament az ajtóhoz, majd megállt és megfordult. Sárga szemével egy pillanatig vizslatott engem, majd bólintott egyet, ismét megfordult és kiment. Lehunytam a szemem, és hagytam, hogy a tábortűz melege álomba ringasson.

Két nap telt el. Már sokkal jobban éreztem magam, és megpróbáltam felállni a kunyhóban. Két újabb nappal később Jerry támogatásával sikerült elhagynom hevenyészett lakhelyünket. Kunyhónk egy hosszan elnyúló lankás terepen, bozótos-erdős részen állott. A fák egyike sem nőtt magasabbra öt-hat méternél. A lejtő alján, a kunyhótól mintegy nyolc kilométerre ott hömpölygött, hullámzott a tenger. A Drac a karjában vitt engem. A nasesay röviddel azután, hogy Jerry kivonszolt engem a szárazföldre, megtelt vízzel. A hullámok elmosták a partról. Sajnos, a benne tartalékolt élelmünk is odaveszett. A Dracok általában nagyon válogatósak, nem esznek meg akármit. Az éhség azonban csakhamar arra sarkallta Jerryt, hogy ízlelje meg a helyi flóra és fauna különböző példányainak a gyökerét, levelét, gyümölcsét és húsát. Az is aggaszthatta, hogy én egyre erőtlenebbé váltam, mert nem jutottam kellő és elegendő táplálékhoz. A Drac végül is úgy döntött, hogy egy keményítőben gazdag gyökér húsát vegyíti egy zöld, bogyószerű gyümölccsel, és ezt megszárítva teát készít nekem. Ehhez járult még a kígyóhús. A környéken való barangolásai során Jerry véletlenül rábukkant egy erodált sóhalomra. A következő napokban egyre erősödtem. Ekkor már néhány tengeri kagylót és csigát is beillesztettünk napi étkeink közé, és egy olyan gyümölccsel is gazdagítottuk étlapunkat, amely egy körte és egy szilva kereszteződésének látszott.
A napok egyre hidegebbek és hidegebbek lettek. A Drac és én úgy gondoltuk, hogy a Fyrine-IV-en lehetséges a tél. Ez a gondolat meglehetősen aggasztott bennünket, télen ugyanis nagyon nehéz élelemhez jutni. Arról nem beszélve, hogy gallyakat és fát összeszedni sem túl könnyű, ha kemény a hideg, és erősen havazik. Elkezdtünk felkészülni a télre. A tábortűz mellett bogyókat és gyökereket szárítgattunk, aszaltunk. Jó néhány kígyót agyoncsaptunk, a húsukat besóztuk. Az egyik bokor gallyait csíkokra hasogattuk, és az így kapott szálakat felhasználva a kígyókról lenyúzott kígyóbőrökből ruhákat eszkábáltunk magunknak. Hogy a ruhák eléggé melegek legyenek, azt ötlöttük ki, hogy két kígyóbőrréteg közé az egyik bokor megszárított termését iktatjuk be mint hőszigetelő anyagot.
Világos volt számunkra, hogy kunyhónkban nem maradhatunk. Három napba tellett, míg végre rábukkantunk egy barlangra. Ez a barlang azonban nem tetszett nekünk, és tovább folytattuk a kutatást. Újabb három nap múlva végre találtunk egy olyan barlangot, amely mindkettőnk tetszését megnyerte. A barlang bejáratából az örökké viharos tengert láthattuk. A helyet persze úgy választottuk meg, hogy a tengeri viharok túl sok kárt ne tehessenek bennünk. Meglehetősen magasan voltunk a tengerszint fölött, és egy sziklakiugrás védte barlangunk bejáratát felülről. A barlang bejáratának környékén elegendő mennyiségű száraz lehullott ág és gally volt. Mindenféle apró, homokban heverő kövek tarkították a talajt. Kicsit odébb nagyobbacska szikladarabok is hevertek. A száraz gallyakat összegyűjtöttük, hogy majd ezekkel fűtünk télen. A nagyobb köveket pedig összehordtuk, hogy ezekkel szűkítsük a bejárat külső részét számunkra kellemes nagyságúra. Ezt a leszűkített bejáratot sem akartuk csak úgy szabadon hagyni. Elhatároztuk, hogy ajtót fabrikálunk rá. Bokrok gallyainak rostjaiból kötelet készítve összeerősítettünk egy ajtót különböző gallyakból és fadarabokból. Az ajtó pántját kígyóbőrök pótolták. Nagyon elégedettek voltunk művünkkel, amikor végre helyére illesztettük. Alig telt el azonban néhány óra, és kitört egy eszelős éjszakai vihar. A szél az ajtónkat darabokra cincálta. Elhatároztuk, hogy olyan ajtót fogunk készíteni, amilyent korábban a homokpadon tákoltunk össze.
Helyiségeinket a barlang mélyén alakítottuk ki. Nagyon kellemes, vonzó helynek tűnt a barlang e része, amelynek talaja finom homokkal volt fedve. Egy kissé beljebb a barlangban tiszta vizű, hűvös barlangi tó díszelgett. Nagyon élveztük az ízét, de fürdésre már nem tartottuk alkalmasnak. Belefagytunk volna. Arra azonban jó volt ez a hideg vizű tóval kibélelt nagyobbfajta barlangöblösödés, hogy a tó partján tartsuk élelmiszerkészleteinket. A szobáknak kinevezett barlangrészeket igyekeztünk minél lakályosabbá tenni. A falakat körbebéleltük hatalmas nyaláb gallyal és fadarabokkal. Ágyakat is készítettünk magunknak kígyóbőrökből és megszáradt különböző terméstokokból. Nappalink közepén csodálatos tűzhelyet hoztunk létre. Egy hatalmas lapos kő lett a tűzhely lapja. Az első éjszakán, amit otthonunkban töltöttünk, rádöbbentem, hogy mióta ezen a tetves bolygón tartózkodom, ez volt az első olyan időszak, hogy nem hallottam a szél üvöltését.
A hosszú téli éjszakákon a tűz körül üldögéltünk, és különböző használati tárgyakat készítettünk. Kígyóbőrből kesztyűket, kalapokat és tarisznyákat varrtunk. Közben szívélyesen elbeszélgettünk. Hogy megtörjük a napok egyhangúságát, egyik nap angolul, másik nap dracul beszélgettünk. Mire az első igazán jeges és üvöltő szelű téli napok beköszöntöttek, már mindketten meglehetősen jól beszéltük a másik nyelvét.
Jerry gyermekéről ejtettük a legtöbb szót.
- Milyen nevet adsz majd neki, Jerry?
- Már van neve. Tudod, a családom, a Jeriba család öt nevet használ. Az én nevem Shigan; a szülőm neve Gothig volt; Gothig elődje Haesni volt; Haesni előtt volt Ty; Ty előtt pedig Zammis. Ezért aztán a gyermek neve Jeriba Zammis lesz.
- Miért használtok ti csak öt nevet? Egy embergyerek szülei annyi név között válogathatnak, amennyi közt csak akarnak. Arról már nem is beszélve, hogy ha a gyermek felnő, választhat magának egy újabb nevet, ha éppen ehhez van kedve.
A Drac szánalommal teli pillantást vetett rám.
- Davidge, ti nagyon elveszett lények vagytok. Ti, emberek szegény, elveszett lények vagytok.
- Elveszett?
Jerry bólintott.
- Ismered az őseidet, Davidge?
- A szüleimre gondolsz?
- Igen.
Megvontam a vállam.
- Emlékszem a szüleimre.
- És az ő szüleikre?
- Emlékszem az anyám apjára, amikor kicsi voltam, sokszor meglátogattuk.
- Davidge, mit tudsz a nagyszüleidről?
Megdörzsöltem az állam.
- Meglehetősen halványan emlékszem csak rájuk… Azt hiszem, a nagyapám valami mezőgazdasági tevékenységgel foglalkozott, de ebben nem vagyok egészen biztos.
- És az ő szülei?
Megráztam a fejem.
- Nem sokat tudok róluk. Azt hiszem, angolok és németek voltak. Gavey? Angolok és németek.
Jerry bólintott.
- Davidge, én el tudom mondani az egész leszármazási vonalamat attól kezdve, hogy Jeriba Ty megalapította a bolygónkat. Ő volt a bolygónkra betelepedő ősök egyike, 199 generációval ezelőtt. A leszármazási feljegyzéseink arra is választ adnak, hogy mi volt a helyzet Jeriba Ty fellépése előtt. A feljegyzések arról tanúskodnak, hogy őseim a Sindie planétáról származnak, ahol már hetven generációjuk volt Jeriba Ty előtt, aki megalapította a Jeriba leszármazási vonalat.
- Hogyan válik az ember egy leszármazási ág alapítójává?
- Mindig az elsőszülött viszi tovább a leszármazási vonalat. A második, harmadik és negyedik születésekből származók mind saját külön származási ágat alapítanak.
Bólintottam. Igen mély benyomást tett rám, amit Jerry mondott.
- Még mindig nem értem azonban az öt nevet. Miért csak öt név? Talán azért, mert így könnyebben tudtok emlékezni rájuk?
Jerry tagadóan megrázta a fejét.
- Nem. Nálunk a neveknek külön jelentésük is van. Társadalmunkban betöltött szerepet, rangot is jelölnek, és ez a lényeg, nem pedig az, hogy valamely személyt megkülönböztessenek egy másik személytől. A Shigan név, amelyet például én viselek, nagy katonák, kiemelkedő tudósok, filozófusok és jó néhány papnak a neve volt. Jövendő gyermekem nevét tehát tudósok, tanítók és felfedezők szolgálták meg.
- Képes vagy emlékezni minden ősöd hivatására?
Jerry bólintott.
- Igen, még arra is vissza tudok emlékezni, hogy ki mit és hol művelt. Nevelésünk és oktatásunk egyik legfőbb jellegzetessége, hogy minden fiatalnak meg kell tanulnia visszafelé elmondani őseinek nevét és tetteit. Zammisnak is ugyanígy kell majd cselekednie. Ő a felsorolást - mosolyodott el Jerry - az én nevemmel, Jeriba Shigannal fogja kezdeni.
- Csak nem azt akarod velem elhitetni, hogy képes vagy kétszáz életrajzot részletesen felidézni?
- De igen.
Odamentem az ágyamhoz, és végignyújtóztam rajta. Miközben bámultam, ahogy szobánk mennyezetének résén keresztül a szabadba áramlott a gomolygó füst, kezdtem lassan megérteni, hogy miért érzi Jerry mostanság olyan elveszettnek magát. A Dracokat tucatnyi generáció kötötte össze egymással és önmagukkal.
- Jerry?
- Igen, Davidge?
- Hajlandó lennél elmondani nekem minden ősöd életrajzát?
A Drac arcán a meglepetés örömteli mosolyba suhant át. Csak sok-sok évvel később értettem meg, hogy akkor ezzel a kérésemmel nagyon megtiszteltem Jerryt. A megtiszteltetés Drac felfogás szerint nemcsak neki, az egyénnek, hanem minden ősének is szólt.
Jerry lehelyezte maga mellé a homokra azt a kalapot, amelyet éppen varrogatott, majd felállt, és hozzákezdett mondókájához:
- Itt állok előtted én, Shigan, a Jeriba leszármazási vonal egyik tagja. Engem Gothig hozott a világra, aki valamikor zenetanár volt. Eme ősöm kimagasló zenész volt, és tanítványai között oly kitűnő muzsikusokat lehetett fellelni, mint Datzizh, aki a Nem leszármazási vonalból származott, valamint Perravanet a Tuscoroktól. Sok más, kisebb muzsikust is oktatott ősöm, Gothig. Gothigot Shimuramban tanították zenére. 11 051-ben kellett a nemzeti archívumban megjelennie, hogy ott elmondja a fennálló törvények értelmében leszármazási vonalát. Először szülőjével, Hesnivel kezdte, aki hajókat gyártott…
Óriási élmény volt számomra, ahogy hallgattam a Drac éneklő hangnemben elmondott, kifogástalan drac nyelvű előadását. Minden életrajz hátulról kezdődött, vagyis ősének halálával kezdte és felnőttkori tevékenységével végezte az adott személyre vonatkozó beszámolót. Szinte éreztem, ahogy a Drac átnyúl időn és téren, és megmerítkeztem ebben a végtelenbe nyúló múltban. Csatákról hallottam, birodalmakról, amelyek kiépültek, virágzottak, majd összeomlottak, korszakalkotó felfedezésekről, nagy tettekről, és így a képzelet szárnyán végigutaztam egy addig számomra ismeretlen fajta és nép tizenkétezer éves történelmének minden főbb szakaszát. Ez a múlt élt, maga volt az élő folyamatosság.
Hogy viszonozzam kedvességét, én is rákezdtem a magam mondókájára. Imigyen: Én Willis, aki a davidge-i vérvonalból születtem, állok itt előtted. Világrahozóm egy Sybil nevű háziasszony volt. Nemzőm neve Nathan. Atyám másodrendű útépítő mérnök volt, akit az én nagyapám nemzett. Az öreg valószínűleg valamiféle földműveléssel foglalkozhatott, de hogy őt ki nemzette, arról halvány fogalmam sincs… A csuda vigye el, kaptam észbe, hiszen nekem nincs is gyerekem, a vérvonalat én nem viszem tovább. A bátyám fogja továbbvinni, akinek van családja. Abbahagytam az egészet, és helyette inkább Jerryre figyeltem, aki újfent hozzákezdett családja történetének és érdemeinek a felsorolásához. Igyekeztem szóról szóra megtanulni mindazt, amit nekem elmondott.

Ezúttal a háborúról beszélgettünk.
- Nagyon ügyes voltál, amikor becsalogattál engem az atmoszférába, majd kinyírtad a gépem.
Jerry megvonta a vállát.
- Mindenki tudja, hogy a Drac pilóták a legjobbak az egész galaxisban.
Felvontam a szemöldökömet.
- Ezt úgy mondod, mintha nem én lettem volna az, aki kifinomult célzási technikát alkalmazva eltalálta a géped farkán a leglényegesebb pontot.
Jerry ismét megvonta a vállát, arca elkomorult. A kígyóbőrök fölé hajolt, és folytatta a varrogatást.
- Mondd meg nekem, Davidge, miért özönlik el a földi emberek a galaxisnak ezt a részét? Mielőtt ti itt megjelentetek, hosszú évezredeken keresztül e tájon béke honolt.
- Ugyan már! Miért özönlötték el a környéket a Dracok? Mi is békében megvoltunk. Mi a csudát kerestek ti itt?
- Gyarmatosítjuk ezeket a planétákat. Ez ősi Drac hagyomány. Mi felfedezők és gyarmatosítók vagyunk.
- Miért, mit gondolsz, varangypofa, mi talán otthonülő kis idióták vagyunk? Az emberek alig kétszáz évvel ezelőtt kezdték el a nagyarányú űrkutatást és űrutazásokat, és máris legalább kétszer annyi planétát gyarmatosítottunk, mint ti, Dracok…
Jerry intőn felemelte a mutatóujját.
- Pontosan ezért akarunk benneteket megállítani. Ti emberek úgy terjedtek ebben a galaxisban, mint valami ragályos nyavalya. Elég volt ebből! Nem akarjuk, hogy itt legyetek!
- Márpedig itt vagyunk, és itt is fogunk maradni. Ti pedig tehettek nekünk egy szívességet!
- Láthatjátok a reakciónkat, Irkmaan, harcolunk ellenetek!
- Fuj! Te azt a kis szarakodást, azt a kis ócska csetepatét, ami köztünk volt, harcnak nevezed? Ugyan már, Jerry! Pillanatokon belül szétlőjük a seggeteket, és kituszkolunk benneteket a galaxisnak ebből a részéből.
- Hiába ugráltok, Davidge. Nézd csak meg magad! Itt üldögélsz ezen az átkozott bolygón, és undorító szárított és füstölt kígyóhúst szopogatsz.
Kicibáltam a számból az agyoncsócsált, szívós kígyóhúst, és a Dracra förmedtem:
- A te leheletednek is kígyószaga van!
Jerry horkantott egyet, és elfordult a tűztől. Egy kissé lököttnek éreztem magam. Először is azért, mert ostobán megkíséreltem eldönteni egy olyan vitát, amely már száz éve dühöng száz és száz világokon. Másodszor pedig azért, mert ostobaságokra fecséreltem az időt, pedig célom az volt, hogy tökéletesen megtanuljam Jerry leszármazási vonalát. Máris több mint száz generációt tudtam kívülről.
A Drac egyik oldalát megvilágította a tűz fénye. Az ölében lévő varrás is visszatükrözte ezt a reszkető, sárga fényt.
- Jerry, mi a csudát ügyködsz te ott?
- Azt hiszem, nincs semmi megbeszélnivalónk, Davidge.
- Ugyan már, csak nem húztad föl az orrod?
Jerry felém fordította a fejét, majd visszapillantott az ölében lévő aprócska, kígyóbőrből varrt ruhára.
- Ezt Zammisnak készítem - mondta Jerry mosolyogva.
Megcsóváltam a fejem, aztán felnevettem.

Filozófiáról beszélgettünk.
- Te tanulmányoztad Shizumaatot, Jerry. Miért nem vagy hajlandó nekem e tanításokról beszélni?
Jerry arca elkomorult.
- Nem, Davidge.
- Talán titkosak Shizumaat tanai?
Jerry megrázta a fejét.
- Nem. De mi túlságosan is tiszteljük Shizumaatot ahhoz, hogy beszéljünk róla.
Megdörzsöltem az állam.
- Ezt most úgy érted, hogy egyáltalán nem szerettek róla beszélni, vagy csak egy emberi lénnyel nem találjátok tisztességesnek vagy tiszteletre méltónak, hogy róla szót ejtsetek?
- Nem jól fejeztem ki magam, Davidge. Én csak veled nem akarok beszélni róla.
- Miért?
Jerry felemelte a fejét, sárga szeme résnyire összeszűkült.
- Emlékezned kellene arra, amit mondtál… a homokzátonyon.
Zavartan megvakartam a fejem, és megpróbáltam visszaemlékezni, hogy mi az ördögöt mondhattam. Valószínűleg szidtam a Dracokat és Shizumaatot. Kinyújtottam a kezem Jerry felé.
- Jerry, akkor én nagyon dühös voltam. Nem hibáztathatsz engem azért, amit akkoriban mondtam.
- Márpedig hibáztatlak.
- Változtatna valamit a dolgon, ha bocsánatot kérnék tőled?
- Cseppet sem.
Igyekeztem megfékezni a nyelvem, mert már azon voltam, hogy jól odamondjak neki. Visszagondoltam arra a pillanatra, amikor Jerry és én egymással szemben állva, készek lettünk volna rá, hogy megfojtsuk egymást. Hirtelen felötlöttek bennem annak a pillanatnak a részletei is. Már emlékeztem minden egyes szóra, amit akkoriban mindketten kiejtettünk. Elmosolyodtam.
- Hajlandó vagy elmondani nekem Shizumaat tanításait, ha én megbocsátok neked azért, amit Mickey Mouse-ról mondtál?
Fejemet tisztelettel meghajtottam jó mélyre, persze tettem ezt elsősorban azért, hogy Jerry ne lássa az arcomon szétterülő széles vigyort.
Jerry rám pillantott. Arcán bűntudat honolt.
- Nagyon bánom már, Davidge, amit mondtam. Ha megbocsátanál nekem, akkor szívesen beszélek neked Shizumaatról.
- Megbocsátok neked, Jerry. - Ám van itt még valami.
- Mi?
- Te viszont beszélni fogsz nekem Mickey Mouse tanításairól.
- Na igen… majd megpróbálom.

Zammisról beszélgettünk.
- Jerry, mit szeretnél, mi legyen a kis Zammisból?
A Drac megvonta a vállát.
- Zammis a nevének megfelelően kell hogy éljen. Egyetlen vágyam az, hogy e névre ne hozzon semmiféle szégyent. Ha Zammis is megteszi a kötelességét, akkor én tökéletesen meg leszek elégedve.
- Ez azt jelenti, hogy Zammis megválaszthatja a saját hivatását?
- Igen.
- Mégis, nincs valami különleges kívánságod a sorsával kapcsolatban?
Jerry bólintott.
- De van.
- Mi az?
- Az, hogy Zammis egy szép napon elkerüljön erről a nyomorult bolygóról.
Rábólintottam.
- Amen.
A tél úgy nyúlt, mint a rétestészta. Jerry és én már azon tűnődtünk, hogy nem állt-e be a bolygón valamiféle jégkorszak. A barlangon kívüli világot mindenfelé vastag jégtakaró borította. Iszonyatosan erős, hideg szél dühöngött a kinti világban. Ha valaki most hosszasan kénytelen lett volna odakinn tartózkodni, minden bizonnyal megfagyott volna. Ennek ellenére úgy határoztunk, hogy szükségünket mindketten a barlang előtt végezzük el. Volt ugyan több, egymástól jól elkülönülő része a barlangnak, de nem mertük ezeket bepiszkítani. Attól féltünk ugyanis, hogy vizeletünk és székletünk beszennyezi a barlangban rendelkezésünkre átló ivóvizet, arról már nem is beszélve, hogy a levegő minősége is megromlott volna. Odakünn különösen a székelés nem tartozott az örömteli élvezetek közé. Egy-egy jeges szélroham majd letépte az emberről az alsógatyát, miközben a sikamlós jég fölött guggolt. Attól is tartanunk kellett, hogy leheletünk párája hirtelen jégkristályokká dermed azon vékony anyagból készült szájmaszkok előtt, amelyeket pilótaruháinkból készítettünk. Határozottan állíthatom, hogy tökéletesen leszoktunk a piszmogásról.
Egy reggelen aztán történt valami, ami mindkettőnket felkavart. Jerry éppen odakint volt, hogy a dolgát végezze, én pedig odabenn a tűz mellett szárított gyökereket porítottam, hogy lisztjüket vízzel összekeverve, valami tésztafélét pepecseljek össze. Hirtelen meghallottam Jerry hangját, amint a barlang bejárata előtt elüvölti magát:
- Davidge!
- Mi van?
- Davidge, gyere gyorsan ki!
Biztosan egy hajót látott meg. Egész bizonyosan. Letettem a kagylóból fabrikált tálat a homokra, és sietve fejembe csaptam a kalapomat, felhúztam a kesztyűmet. Gyors léptekkel elindultam az ajtó felé. Menet közben sálat tekertem a nyakamra, és szokásos szájmaszkomat is arcom elé erősítettem; hogy megvédjem a hidegtől orromat, tüdőmet és számat. Jerry közben már felbukkant a barlang bejáratában, és vadul integetett nekem. Feje ugyanúgy be volt bugyolálva, mint az enyém.
- Mi van?
Jerry félrelépett a barlang bejáratából, hogy utat engedjen nekem.
- Gyere és nézd!
Odakint hétágra sütött a nap. Gyönyörű kék volt az ég, és minden csak úgy fürdött a napfényben. A tenger fölött felhők gyülekeztek, ám fölöttünk ragyogóan kék volt az ég. Nem mertünk egyenesen a napba pillantani, de csukott szemmel arcunkat a Fyrine fényében fürdetve, a furcsa és idegen nap felé fordultunk. Egy idő múlva megelégelve a napfürdőzést, kinyitottuk szemünket, és végigpillantottunk a tájon. A vastagon jéggel fedett sziklák és fák sziporkáztak a csodálatos téli verőfényben.
- Gyönyörű!
- Igen.
Jerry megragadta a kabátujjamat kesztyűs kezével.
- Davidge, tudod, hogy ez mit jelent?
- Mit?
- Éjszaka jelzőtüzet kellene gyújtanunk. Olyankor, ha tiszta és felhőtlen az ég, egy nagy tüzet messziről, odaföntről, könnyen megpillanthatnak. Nem így van?
Jerryre pillantottam, majd ismét-az égre emeltem tekintetemet.
- Nem is tudom. Ha elég nagy tüzet raknánk, ha eléggé tiszta lenne éjszaka a levegő, és mondjuk éppen erre tévedne valaki a bolygó körül keringve abban a szent minutumban, amikor a mi máglyánk föllángol, és éppen errefelé is nézne… - Lehorgasztottam a fejem. - Mindennek az alapfeltétele persze az, hogy valaki odafönt keringjen a bolygó körül.
Éreztem, hogy kezdenek lefagyni az ujjaim.
- Jobb, ha bemegyünk.
- Davidge, ez talán az egyetlen esélyünk!
- Mi a csudát használjunk tűzifaként, Jerry?
Kinyújtott karommal a barlang körül álldogáló fák felé mutattam.
- Mindent, ami ezen a tájon éghetőnek nevezhető, legalább tizenöt centiméteres jégkéreg borít.
- A barlangban…
- A felhalmozott tűzifakészletünkre gondolsz? - Megráztam a fejem. - Fogalmunk sincs, hogy még mennyi ideig fog tartani ez a tél. Úgy gondolod, hogy van elegendő tűzifánk ahhoz, hogy tüzelőnk egy részét jelzőtüzekre pazaroljuk?
- Ez egy esély, Davidge, egy esély, amit meg kellene ragadni!
Hát igen, miért is ne tehetnénk kockára túlélésünket? Megvontam a vállam, és hangosan is kimondtam:
- Miért is ne?
A következő néhány órát azzal töltöttük, hogy értékes és nagy nehezen összehalmozott tűzifánknak mintegy negyedét kihordtuk a barlang elé, és máglyát raktunk belőle. Még mielőtt azonban a munkánkkal végeztünk volna, és leszállt volna az éj, az ég fölöttünk tökéletesen beborult. Néhány éjszakán keresztül egymást váltva szorgalmasan kémleltük az eget, vártuk, hogy megjelenjenek fejünk fölött a csillagok. Napközben gyakran órákat töltöttünk azzal, hogy a felhalmozott tűzifáról leverjük a rajta képződött jeget. Végre aztán eljött a nap, amikor kitisztult fejünk fölött az ég, és meggyújthattuk a máglyát. Égett, ropogott, ette értékes tűzifánkat. Aztán eljött az az idő is, amikor a máglyából kellett visszacsórnunk egy-egy adagot, hogy meg ne fagyjunk odabenn a barlangban.
Azon az éjszakán, amikor tűzifánk már csaknem kifogyott, a Drac nagyon boldogtalannak látszott. Jerry hevenyészett kandallónk mellett üldögélt, és szomorúan bámult a tűzbe. Egyik kezével kígyóbőr zakója alatt matatott, majd a nyaka körül tapogatózva előhúzott egy apró, aranyból készült kockát, amely egy láncon csüngött. Jerry két tenyere közé szorította a kockát, és szemét lehunyva, drac nyelven mormogni kezdett valamit. Ágyamról figyeltem, hogy mit művel, és vártam, hogy hevenyészett fohászát vagy mi a csudáját befejezze. Végül a Drac sóhajtott egy nagyot, bólintott, és visszahelyezte a tárgyat a zakójába.
- Mi az az izé?
Jerry rám nézett, arca elkomorult, majd egyik kezével megérintette zakója elejét.
- Ez? Ez az én Talmanom. Ti úgy nevezitek, hogy biblia.
- A biblia egy könyv. Tudod jól, már beszéltem róla neked. Lapjai vannak, amelyeket az ember elolvas.
Jerry ismét előhúzta a kockát a zakójából, és mondott néhány mondatot drac nyelven. Ezután művelt a kockával valamit, aminek következtében egy újabb, kisebb aranykocka pottyant ki az első kockából.
A Drac felvette a homokról ezt a kockácskát, és kinyújtott tenyerén felém tartotta.
- Kezeld óvatosan, Davidge!
Felültem ágyamon, kezembe vettem a kockát, és megvizsgáltam a tűz fényénél. Közelebbről nézegetve észrevettem, hogy három aranylapocskából álló miniatűr könyvet tartok a kezemben. Az egész nem volt nagyobb 2,5 cm-nél. Kinyitottam a könyvecskét a közepénél, és benne kettős oszlopokban különböző jeleket láttam. Voltak közöttük vonalak, pontok és mindenféle kacskaringók is.
- Ez dracul van?
- Természetesen.
- Nem tudom elolvasni.
Jerry felvonta a szemöldökét.
- Kitűnően beszélsz dracul… nem akarod, hogy megtanítsalak olvasni is?
- Hogy elolvashassam ezt?
- Miért is ne? Van talán valami elfoglaltságod?
Megvontam a vállam.
- Nincs.
Megérintettem ujjammal a könyvet, és megpróbáltam az apró lapokat egymástól elkülöníteni. Észrevettem, hogy a három nagyobb egység további vékony lapokra tagolódik. Legalább ötven lapja lehet e furcsa könyvnek, gondoltam.
- Nem tudom egymástól szétválasztani a lapokat.
Jerry megmutatta nekem, hogy a könyv gerincénél egy apró tüske rejtőzik.
- Húzd csak ki ezt a tűcskét, ennek a segítségével képes leszel a lapokat forgatni.
Kihúztam a rövidke tűt a helyéről, és elkezdtem vele lapozni a könyvet.
- Ki írta a te Talmanodat, Jerry?
- Sokan. Mindegyikük nagy tanítómester volt.
- Shizumaat?
Jerry bólintott.
- Shizumaat egyike volt e nagy tanítóknak.
Becsuktam a könyvet, és egy darabig nyitott tenyeremen tartottam.
- Jerry, miért vetted ezt épp most elő?
- Mert szükségem volt némi vigaszra. - A Drac kinyújtotta mindkét karját. - Borzasztó ez a hely itt, Davidge. Lehet, hogy itt fogunk megöregedni, és talán itt is halunk meg. És az sem lehetetlen, hogy soha senki nem fog majd ránk bukkanni.
Én is úgy éreztem, hogy ez így valahogy fog történni. Akkor értettem ezt meg, amikor a máglyából visszacipeltünk ide némi gallyat, hogy a barlangi tüzünket táplálni tudjuk.
Jerry mindkét kezét a hasára szorította.
- Zammis itt fog megszületni. A Talman segít nekem elfogadni azt, amin úgysem tudok változtatni.
- Mikorra várod Zammis világrajövetelét?
Jerry elmosolyodott.
- Hamarosan.
Az apró könyvre pillantottam.
- Szeretném, Jerry, ha megtanítanál engem arra, hogyan kell ezt a könyvet elolvasni.
A Drac levette a nyakán lógó láncot, amelyen a könyv kocka alakú tartója is függött.
- Ebben kell tartanod a Talmant.
Egy darabig a kezemben tartottam a láncot, a végén csüngő kockafélével. Aztán megráztam a fejem.
- Én ezt nem tarthatom meg, Jerry. E tárgy minden bizonnyal óriási értéket jelent a számodra. Mi van, ha elveszítem?
- Nem fogod elveszíteni. Tartsd csak magadnál, amíg tanulsz! A tanulónak így kell eljárnia.
A láncot a nyakam köré kanyarítottam.
- Nagyon megtiszteltél engem.
Jerry megvonta a vállát.
- Az a megtiszteltetés, amelyet én gyakoroltam veled szemben, távolról sem olyan nagy, mint az, amelyben te részesítesz engem akkor, amikor megtanulod kívülről a Jeriba-vérvonalat. Nagyon szépen tudod felmondani, amit megtanultál, nagyon pontosan és megindítóan.
Jerry elvett némi faszenet a tűzről, felállt, és odament vele a barlang falához. Azon az éjszakán megtanultam a drac ábécé 31 betűjét és az ezeknek megfelelő hangok pontos kiejtését. Ehhez még hozzátanultam azt a kilenc hangot és betűt is, amelyet csak a rendkívül választékos drac irodalmi nyelvben szoktak használni.

A fa végül is kifogyott. Jerry ekkorra már teljesen elnehezült. Igen elanyátlanodottnak látszott. Zammis már készülődött világra jönni. A Drac annyira rosszul érezte magát, hogy csak arra volt képes, hogy segítségemmel kitámolyogjon a barlang elé a szükségét elvégezni. Így aztán rám hárult minden háztartási munka, beleértve a főzést is.
A fagyűjtést is egyedül kellett végeznem. Ez nem volt éppen könnyű feladat, mivel a gallyak letördelése és begyűjtése előtt a kiszemelt fákról fáradságos munkával le kellett vernem a rájuk rakódott jeget.
Egy különösen viharos napon észrevettem, hogy a jég a fákon valamelyest elvékonyodott. Úgy tűnik, fordulópontjához érkezett a tél, és most már hamarosan várható, hogy beköszönt a tavasz. A gondolat fellelkesített. Vidáman püföltem a jeget a fákon, és közben arra gondoltam, mennyire megörül majd Jerry az újságnak. A tél nagyon megviselte a szerencsétlen Dracot. Éppen felnyaláboltam egy jókora adag rőzsét, és elindultam vele a barlang felé, amikor valahonnan átható sikolyt hallottam. Ledermedtem, és fürkészőn körülnéztem. Nem láttam sehol senkit és semmit. Körülöttem csak a tenger és a jég. Ezután ismét éles sikoly hasított bele a tél dermedt csendjébe.
- Davidge!
Jerry kiáltott. Hangja a barlang fölötti szikla felől hallatszott. Jerry ismét felsikoltott. Csúszkálva, botorkálva, időnként térdre rogyva és kezemen csúszva igyekeztem arrafelé. Ott azonban nem találtam senkit. Rájöttem, hogy a barlangban visszaverődő hang különös tréfát űzött velem. Azonnal a bejárat felé fordultam, és már rohantam is be, hogy minél előbb odaérjek Jerryhez. Végigrohantam a bejárati részen, majd nagy lihegve elérkeztem oda, ahol Jerry ágya állott. Jerry kétségbeesetten vonaglott a fekhelyén, ujjaival görcsösen a homokot markolászta.
Térdre rogytam a Drac mellett.
- Itt vagyok, Jerry. Mi történt? Mi bajod van?
- Davidge!
A Drac rémisztően forgatta két szemét. Valószínűleg nem látott semmit. Ajka hangtalanul mozgott, aztán hirtelen, egyik pillanatról a másikra kirobbant belőle ismét egy iszonyatos sikoly.
- Jerry, én vagyok itt, Davidge!
Megráztam a Drac vállát.
- Én vagyok az, Jerry, Davidge!
Jerry felém fordította a fejét. Arcán különös kifejezés jelent meg. Ujjait görcsösen ráfonta a bal csuklómra. Úgy megszorította, hogy felszisszentem fájdalmamban.
- Davidge! Zammis… valami baj van!
- Mi? És mit tehetek érted?
Jerry ismét felsikoltott. Feje félájulatban hátrahanyatlott az ágyon. A kábulattat küszködve a Drac nagy nehezen magához tért, és fejemet ajkai felé vonta.
- Davidge, esküdj meg nekem!
- Mire, Jerry? Mire esküdjek?
- Zammist vezesd vissza a Dracokhoz! Intézd el, hogy megjelenhessen a vérvonal-archívumban! Intézd el!
- Nem értem, mit zagyválsz itt össze. Ez úgy hangzik, mintha haldokolnál.
- Haldoklom, Davidge. Zammis a 200. generáció… Nagyon fontos. Mutasd be majd a gyermekemet, Davidge! Esküdj meg!
Szabad kezemmel letöröltem arcomról a verítéket.
- Nem halhatsz meg, Jerry! Tarts ki!
- Hagyd ezt, Davidge! Nézzünk szembe az igazsággal. Meghalok. Meg kell hogy tanítsd Zammist a Jeriba-vérvonalra… És a könyv, a Talman, gavey?
- Azonnal hagyd abba!
Olyan iszonyatos pánik fogott el, hogy szinte minden porcikám fájt a félelemtől.
- Ne beszélj itt összevissza ostobaságokat! Nem fogsz meghalni, Jerry. Hagyd már abba ezt a hülyeséget! Harcolj az életedért, te kizlode, te kurafi, te nyomorult…
Jerry ismét felsikoltott. Lélegzése egyre halkabbá vált, és látszott rajta, hogy kezdi lassan elveszíteni az öntudatát.
- Davidge!
- Tessék?
Azon kaptam magam, hogy úgy zokogok, mint egy taknyos kölyök.
- Davidge! Segítened kell Zammisnak, hogy elkerüljön innét!
- Micsoda… De hát hogyan tegyem én ezt? És különben is, mi az ördögről beszélsz itt összevissza?
Jerry arcával a barlang fala felé fordult.
- Emeld föl a zakómat!
- Mi?
- Emeld föl a zakómat, Davidge, most!
Feljebb húztam a testén a kígyóbőr zakót, és ezáltal feltártam Jerry hatalmasra dagadt hasát. Hasa közepe tájékán a redő most élénkvörös színű volt, és valamiféle átlátszó folyadék szivárgott belőle.
- Mit tehetek érted?
Jerry szaporán lélegzett egy darabig, majd visszatartotta a lélegzetét.
- Tépd föl! Tépd föl, érted, Davidge?!
- Nem!
- Tedd meg! Tedd meg, vagy Zammis meghal!
- Mit érdekel engem a te átkozott kölyköd, Jerry! Engem az érdekel, hogy téged hogyan tudnálak megmenteni.
- Tépd föl… - suttogta a Drac. - Viseld gondját a gyermekemnek, Irkmaan! Mutasd be Zammist a Jeriba-archívumban! Esküdj meg nekem erre!
- Ó, Jerry!
- Esküdj meg!
Bólintottam. Forró könnyek peregtek végig az arcomon.
- Esküszöm…
Jerry enyhítette szorítását a csuklómon, és lehunyta mindkét szemét. Ott térdeltem a Drac mellett, kővé dermedten a félelemtől és a fájdalomtól.
- Nem… Nem, nem, nem, nem…
- Szakítsd fel, fel kell szakítanod, Davidge!
Kinyújtottam az egyik kezem, és gyöngéden megérintettem a Jerry hasán lévő redőt. Éreztem, ahogy az új, fiatal élet ott vonaglik, küszködik a kezem alatt. Harcolt, hogy kikerülhessen a Drac méhének levegőtlen mélyéből. Meg akart születni. Gyűlöltem ezt az aprócska valamit. Gyűlöltem ezt az átkozott, szerencsétlen lényt, gyűlöltem olyannyira, ahogy életemben még nem gyűlöltem senkit. Mozgása egyre gyöngült, majd abbamaradt.
- Mutasd be Zammist a Jeriba-archívumban, esküdj meg nekem erre…
- Esküszöm…
Felemeltem a másik kezem is, és hüvelykujjamat finoman beerőszakoltam a redőbe. Elkezdtem a redőt széjjelhúzni. Egyre erősebben és erősebben húztam, majd mintha őrület tört volna rám, hirtelen felszakítottam Jerry hasát. A redő teljesen felrepedt, és kifröcskölt belőle az az átlátszó folyadék, amely korábban csak szivárgott belőle. Teljesen átnedvesedett a ruhám. Két kezemmel kétfelé húzva a redő két oldalát, belebámultam a hasat kitöltő folyadékba. Ott feküdt Zammis összehúzódzkodva, mozdulatlanul.
Elhánytam magam. Amikor már csak puszta levegőt öklendeztem föl, az egyik kezemmel belenyúltam a Jerry hasát kitöltő folyadékba, és gyöngéden a kezembe vettem a Drac csecsemőt. Kiemeltem a folyadékból, és számat beletöröltem a zakóm ujjának felső részébe. Ezután ajkamat rátapasztottam a gyermek szájára, amit jobb kezem ujjaival szétfeszítettem. Háromszor-négyszer egymás után levegőt fújtam a gyermek száján keresztül a tüdejébe. A csecsemő köhögni kezdett, azután felsírt. A két köldökzsinórt elkötöttem egy bokor vesszejének lehántolt héjából készült madzagfélével. Majd elvágtam őket. Jeriba Zammis elkülönült szülőjének halott húsától.

Magasan a fejem fölé emeltem a szikladarabot, majd teljes erőből a jéghez vágtam. Jégszilánkok pattantak és záporoztak mindenfelé. A jég alatt zöld derengés. Ismét fölemeltem a sziklát, és ismét lecsaptam vele. Ütésemtől kimozdult a jégből egy másik szikladarab. Felkaptam, kiegyenesedtem, és elcipeltem a követ oda, ahol a Drac teteme feküdt.
- A Drac - suttogtam. Ez így van rendjén - gondoltam. Legjobb, ha csak a Dracnak nevezem. A rohadt varangypofa, a szemét, az ellenség, igen, legjobb, ha így gondolok rá. Ha nem ezt teszem, beleőrülök a fájdalomba.
Megszemléltem azt a halom szikladarabot, amelyet összehordtam. Úgy éreztem, elegendő követ gyűjtöttem össze ahhoz, hogy Jerrynek megfelelő sírhelyet készítsek. Letérdeltem a sír mellé. Egymás után raktam halomba a szikladarabokat. Még a bőr alá befurakodó, csontig hatoló jeges szélről is megfeledkeztem. Eszelősen küszködtem kitörni készülő könnyeimmel. Egy idő múlva ráébredtem, hogy fázom. Két kezemet egymáshoz csapkodva igyekeztem megindítani nyomorult, átfagyott végtagjaimban a vérkeringést. Bár érezhetően közeledett a tavasz, még mindig veszélyes volt kint tartózkodni a szabadban. Különösen, ha az ember nem figyel arra, hogy mennyi időt tölt a szabad ég alatt. Márpedig én jócskán elidőztem ott a Drac sírját készítve. Felkaptam egy szikladarabot, és beillesztettem a helyére. A Drac testét előzőleg kígyóbőrökkel borítottam. Amikor a sziklát e kígyóbőr védőrétegre helyeztem, éreztem, hogy alatta a Drac teste már merevre fagyottan hever. Gyorsan befejeztem a munkát, egymás után helyezve az újabb és újabb szikladarabokat a Drac tetemére.
A szél megtántorított, és elveszítve az egyensúlyomat, csaknem a Drac sírjára zuhantam. Pillantásom elkalandozott a bugyborékoló, forrongó tenger felé, majd szorosabbra húzva magamon kígyóbőr ruházatomat, tekintetemet a lábaimnál halmozódó szikladarabokra vetettem. valamit mondanom kéne. Az ember végül is nem kaparhat el csak úgy egy halottat, aztán fogja magát, és elmegy vacsorázni. Valamit mondanom kéne, feltétlenül mondanom kéne. De hát mit mondjak? Nem voltam vallásos, és legjobb tudomásom szerint a Drac sem volt az. A halált természetfilozófiai síkon közelítette meg. Ami engem illet, én is fütyültem az iszlám paradicsomra és hurijaira, a pogány Walhallára, a zsidó-keresztény gyermeteg sületlenségekre. A halál az halál. A véget jelenti. A kukacok ki-be mászkálnak az oszló tetemben… Mégis… Valamit mégis mondanom kéne.
Benyúltam kígyóbőrből készült zakóm alá, és megmarkoltam kesztyűs kezemmel a Talmant tartalmazó, aranyból készült kockát. Éreztem, hogy a kocka éles sarkai belefúródnák kesztyűs tenyerembe. Behunytam a szemem, és végiggondoltam néhány nagy Drac filozófus néhány jeles gondolatát. E gondolati leltár közben azonban nem bukkantam egyetlen olyan mondatra sem, amely megfelelő lett volna e gyászos alkalomkor.
A Talman az élet könyve volt. Talman egyébként drac nyelven azt jelenti, hogy élet. Maga az élet, az élet fogalma az, amely központi helyet foglaltjel a drac filozófiában. A Dracok nem sokat törődnek a halállal. A halált tényként kezelik, az élet végének tekintik. A Talman nem nyújtott nekem szóbeli fogódzót semmilyen tekintetben sem. Egyszerűen nem foglalkozott a halállal. Dühös szélroham támadt. A szél éles késként hasogatta szerencsétlen, átfázott testemet. Reszketni kezdtem. Az ujjaim már tökéletesen érzéketlenek voltak, és fájni kezdett a két lábam is. Ennek ellenére nem tágítottam a sír mellől… Éreztem, hogy valamit mondanom kéne. A szavak azonban hiányoztak. Egyetlenegy olyan szót sem tudtam fölidézni agyamban, amely illett volna az alkalomhoz. Azaz mégiscsak tudtam volna. Olyan szavakat, amelyek fájdalmamat fejezték volna ki, fájdalmamat, amelyet a Drac távozása miatt éreztem. És mégis… mégis úgy éreztem, hogy valamit mondanom kéne.
- Jerry, én… - De nem tudtam folytatni. Elfordultam a sírtól, és az arcomon végigpergő könnyek lassan összekeveredtek a havas eső könyörtelen, hideg cseppjeivel.

A barlang melegében, csendjében és biztonságában leheveredtem a matracomra, és hátamat a barlang falának támasztottam. Egy darabig közömbösen figyeltem, hogyan játszik a szemközti falon a tűz fénye. A lobogás röpke formákat vetített ki néha, de soha nem tudtam igazán felfedezni bennük érzékelhető körvonalakat. Gyermekkoromban hátamon fekve a réten szívesen bámultam a felhőket. Alakzataikban arcokat, párokat, állatokat, sárkányokat és óriásokat véltem látni. Gyermeki világomból a fantázia csodaországába menekültem. Gyönyörűséges kaland volt ez egy olyan gyermek számára, aki egy középosztálybeli család szigorúan szabályozott életrendjében nőtt fel és vett részt. Most a barlang falán a tűz fénye által kirajzolva pokoli jeleneteket véltem látni. A lángok visszfénye ott villódzott, tekergett, vibrált a sziklafalon, és az általa kiformált alakzatok elátkozott lelkekre emlékeztettek. Felnevettem a képtelen gondolatra. Odahaza a Földön, különösen a katolikusok, a poklot úgy képzelik el, mint merő tüzet, mint szörnyű iszonyatot, egy olyan helyet, ahol egy vörös egyenruhába öltözött szadista ördög gyötri az örök szenvedésre ítélt lelkeket. A Fyrine-IV azonban megtanított engem arra, hogy a pokol valami egészen más. A pokol a magány, az éhség és a véget nem érő hideg, kemény tél.
A barlang egyik távoli zugából vinnyogás hallatszott. A kicsinyke matrac felé tekintettem, amely ott húzódott meg az árnyékban. A fekhelyet még Jerry készítette Zammisnak úgy, hogy az összevarrt kígyóbőröket, amelyek zsákot formáltak; növényi magvakkal töltötte meg. A kölyök ismét nyöszörögni kezdett. Vajon mi a csuda baja lehet? Ahogy ezen eltűnődtem, hirtelen belém hasított a félelem. Mi az ördögöt ehet egy Drac csecsemő? A Dracok végül is nem emlősök. Róluk a Földön nem sokat tanítottak nekünk. Csak azt mondták el, hogyan kell felismerni és megölni őket. Kezdtem egyre jobban kétségbeesni. Egyik gondolat a másik után záporozott az agyamba. Mi a csudát használjak például pelenkaként?
A kicsi vinnyogott, nyöszörgött és nyivákolt. Föltápászkodtam fekvőhelyemről, és a csecsemő matracához mentem. Letérdeltem. Abból a vacokból, amelyet Jerry elnyűtt pilótaruhájából készített, két gömbölyded, háromujjú karocska integetett felém. Felkaptam a csomagot, és a tűz mellé vittem. Karomban a gyermekkel leültem egy, a homokból kiálló sziklára. Gondosan kibogoztam a gyermek "pólyáját", és a kölyök arcába pillantottam. Zammis sárga szemei álmos, félig lehunyt szemhéjak alól tekintettek rám. Csaknem orrtalan arcával és egybefüggő fogazatával a kis Zammis szinte pontos, miniatűr mása volt Jerrynek. Volt azonban egy lényegbevágó különbség a szülő és magzata között. Zammis ugyanis iszonyatosan kövér volt. Majd kipukkadt a testét borító rengeteg hájtól. Ellenőriztem a gyermeket körbebugyoláló batyut, de legnagyobb megkönnyebbülésemre nem találtam sem kakit, sem pisit.
Zammis arcába néztem.
- Akarsz valamit enni?
- Gub.
Úgy láttam, hogy állkapcsait csattogtatja. Feltételeztem, hogy a Dracok már egynapos koruktól kezdve szilárd halmazállapotú élelmet fogyasztanak. Kinyúltam a tűz felé, és felszedtem egy darab szárított kígyóhúst, a homokról. Az ételt a csecsemő ajkaihoz illesztettem. Zammis azonban elfordította a fejét.
- Egyél már! Ennél jobbat nem fogsz kapni. Nehogy azt gondold, hogy elkényeztetlek majd.
A szárított kígyóhúst ismét az ajkához szorítottam. Zammis kis, gömbölyded karjával kezemet erőteljesen ellökte magától. Vállat vontam.
- Nos, ha megéhezel, kaphatsz ebből, más nincs.
- Gub meb!
A csecsemő feje ide-oda görgött az ölemben. Apró, háromujjú keze rákulcsolódott az egyik ujjamra. Ismét felnyögött, majd egy darabig vinnyogott és nyöszörgött.
- Nem értlek téged. Ennivalót nem kérsz, magad alá nem piszkítottál, így tisztába sem kell téged tenni, akkor hát mi bajod van? Kos va nu?
Zammis arca ezer és ezer apró ráncba gyűrődött. Kis kezével ráncigálni kezdte az ujjamat. Másik kezével a. mellkasom irányába böködött. Megfogtam Zammist, és magamhoz szorítottam. A gyermek arcát a mellkasomhoz préselte, és azonnal elaludt.
- A fene egye meg…

Amíg a Drac velem volt, nem tűnt fel nekem, milyen közel állok ahhoz, hogy megbolonduljak. Magányom olyan volt, mint a rák. Nőtt, burjánzott, gyűlöletem éltette. Gyűlöltem ezt a planétát, véget nem érő hideg telével, istenverte hideg szeleivel és pocsék elszigeteltségével. De gyűlöltem ezt a szerencsétlen sárga csecsemőt is, aki szinte kierőszakolta belőlem a gyöngédséget, és akit etetnem és gondoznom kellett. Éreztem, hogy nem tudom szeretni, és ezért aztán gyűlöltem magamat is. Azon kaptam magam, hogy olyan dolgokat művelek, amelyek részben megrémítettek, részben pedig undorral töltöttek el. Hogy áttörjem magányom irtóztató falát, elkezdtem magamban énekelni, kiabálni és beszélni. Ostobaságokat mondtam, nyöszörögtem és szitkozódtam.
A csecsemő szemei nyitva voltak. Kis gömbölyű karjaival ide-oda hadonászott, és közben gügyögött. Felkaptam egy hatalmas kődarabot, és odabotorkáltam a gyermek mellé. A követ az aprócska test fölé emeltem, és így szóltam:
- Rád pottyanthatnám ezt a követ, kölyök. Mi lenne akkor veled? - Éreztem, hogy eszelős röhögés tör fel bensőmből, és kúszik az ajkam felé. Elhajítottam a követ. - Miért piszkoljam be a barlang homokját? Elég, ha kiteszem ezt a porontyot. Kiteszem és otthagyom, egy perc múlva már halott is. Hallod? Kiteszlek! Meg fogsz halni!
A gyermek háromujjú kezeivel a híg levegőben kotorászott. Behunyta a két szemét, és üvölteni kezdett.
- Miért nem eszel? Miért nem szarsz? Miért nem csinálsz már valami értelmeset? Miért csak ordibálsz folyton? A gyermek egyre hangosabban kezdett üvölteni.
- Az isten verjen meg! Mindjárt fölkapom azt a rohadt követ, és hozzád vágom! Igenis ezt kellene hogy tegyem veled…
Megdöbbentem saját szavaimtól. Elfogott az undor magam iránt. Odamentem a fekvőhelyemhez, felvettem a sapkámat, felhúztam a kesztyűmet, arcomra illesztettem a szájvédő maszkot, és elindultam kifelé. Már a barlang bejáratánál belém mart a jeges szél. Ahogy kiértem, megálltam egy pillanatra, és körbetekingettem. Furcsa, nyomasztó kép fogadott. Az ég és a tenger egyetlen hatalmas panorámába olvadt össze. Mindenfelé fekete és fehér váltakozott szürkével és megint csak szürkével. Egy hirtelen széllökés hátratántorított a barlang bejárata felé. Nagy nehezen visszanyertem az egyensúlyomat, és a bejárat előtti sziklához támaszkodtam. Ott megálltam, és öklömet a tenger felé rázva felordítottam:
- Állj már el, te rohadt szél! Állj már el, az isten verjen meg téged, te kizlode kurafi! Nem eleget gyilkoltál már engem?!
Megdörzsöltem a jeges széltől vörösre mart égő szemhéjamat, majd szememet ismét kinyitva, a tenger felé pillantottam. A szikla és a tenger között egy vékony, néhány méter széles, homokos, köves csík húzódott. Eszembe ötlött, mily könnyen megoldhatnám életem minden problémáját. Csak le kellene ugranom. 150 méter magasból egy ilyen talajra fejjel előre rázuhanni - valóban megoldana mindent. Ugorj! - éreztem az ösztökélést énem legbensejéből. De életösztönöm felülkerekedett. Elkezdtem hátrálni, és eltávolodtam a sziklától. Ugorjak, ugorjak, gondoltam magamban, aztán megráztam a fejem, és odakiáltottam a tengernek:
- Eméssz el te, ha tudsz, és ha akarsz! Nem fogom megkönnyíteni a dolgodat! Ha azt akarod, hogy megdögöljek, hát nyírj ki te!
A barlang bejárata fölött az égre pillantottam. Már szürkült, néhány óra múlva sötétség burkolja majd be a tájat. Most afelé a hasadék felé vetettem a tekintetemet, amelyen keresztül könnyedén ki lehetett jutni ama bozótos, erdős rész felé, amely a barlang mögött terült el.
Leguggoltam a Drac sírja mellé, és néztem a sírt borító szikladarabokat. A jég tökéletesen egymáshoz fagyasztotta őket.
- Jerry, mi az ördögöt csináljak én itt most?
A Drac a tűz mellett szokott üldögélni. Varrogattunk és beszélgettünk.
- Tudod, Jerry - mutattam föl neki a Talmant -, ezeket a dolgokat én már mind ismerem. Azt hittem, valami újat is fogok e könyvben találni.
A Drac ölébe eresztette a kígyóbőrt, amelyet éppen egy másik bőrhöz öltögetett, és egy pillanatig fürkészően nézett rám. Majd megrázta a fejét, és újból varrni kezdett.
- Nem vagy éppen elmélkedő fajta, Davidge.
- Mit akarsz ezzel mondani?
Jerry kinyújtotta háromujjú kezét.
- Gondolj csak az univerzumra, Davidge! Ott, arra, mindenfelé egy óriási mindenség terül el, amelyben csak úgy hemzseg az élet, tele van különböző tárgyakkal és történésekkel. E hatalmas mindenségben akadnak különbözőségek is, ám ennek ellenére a mindenség mindig és mindenütt ugyanaz. Nekünk mindnyájunknak ugyanazoknak az univerzális törvényeknek kell engedelmeskednünk. Gondoltál te már valaha is ezekre a dolgokra?
- Nem.
- Ezért tettem az előbbi megjegyzésemet, Davidge. Nem vagy valami mélyenszántó elme.
Horkantottam egyet.
- Nézd, én csak annyit mondtam, hogy ezekről a dolgokról már eleget hallottam. Ez, ha egy kicsit elgondolkodol a kijelentésem értelmén, annyit jelent, hogy az emberek legalább olyan mélyen és bölcsen gondolkodnak, mint a Dracok, végül is nem tőled hallottam mindeme tanításokról, hanem földi tanítómesterek tanításaiból származik e tudásom.
Jerry felnevetett.
- Megjegyzésemmel nem kívántam becsmérelni vagy kicsinyíteni az emberi fajt. Én pusztán csak rólad mondtam véleményt, Davidge…
A fagyott talajra köptem.
- Ti, Dracok, nagyon el vagytok telve önmagatokkal. Azt hiszitek, nálatok okosabb fickók nincsenek az univerzumban.
Hirtelen felerősödött a szél, és éreztem, hogy a levegőnek sós íze van. Egy hatalmas, mindent elsöprő széllökés volt készülőben. Az ég kezdett besötétedni. Éreztem, ahogy vékonyka, jeges patakocskák csordogálnak be a gallérom mögé.
- Mi a fene bajod van velem? Végtére is nem lehet mindenki filozófus ebben a nyavalyás univerzumban, te varangypofa! Millió és millió, sőt talán billió és billió olyan lény van a mindenségben, mint én. Nem hiszem, hogy folyvást a mindenség jellegzetességein és minőségén kellene tűnődnöm. Mi a fenének?! Nekem elég, ha ez az egész adva van. Márpedig adva van. Ez minden, amit tudnom kell.
- Davidge! Te a leszármazási vonalat nem tudod a szüleidnél tovább visszafelé vinni. És most itt vagy egy csodálatos univerzumban, és fütyülsz arra, hogy ez a mindenség milyen. Hogyan fogod így megtudni, hogy hol a helyed e tágas világban, Davidge? Hogyan érted majd meg, hogy hol élsz, hogy ki vagy egyáltalán?
Megráztam a fejem, és a sírra meredtem. Egy idő múlva elszakítottam tekintetemet a kőhalomtól, és szembefordultam a tengerrel. Úgy egy óra múlva már nem láthatom a fehér tarajú hullámokat. Mindent beborít majd az éj sötétje.
- Én én vagyok, és nekem ez elég.
De hát ki is ez az én? Az is én voltam, aki a hatalmas kődarabot a kis Zammis fölé tartotta, és azzal fenyegetett egy ártatlan csecsemőt, hogy halálra sújtja vele. Éreztem, hogy görcsbe rándul a gyomrom, mert rám csapott szörnyű magányom ijesztő érzete. Ez az egyedüllét olyan volt, mint valami mohó szörny, amely agyaraival és karmaival szanaszét marcangol. Maradék józan eszem és önfegyelmem is kezdett semmivé foszlani. Ismét a sír felé fordultam. Egy pillanatra lehunytam a szemem, majd ismét kinyitottam.
- Pilóta vagyok, Jerry, katona. Ez talán semmi?
- Ez az, amit csinálsz, Davidge. De ez nem az, ami vagy.
Letérdeltem a sír mellé, és körmeimmel kaparni kezdtem a szikladarabokat borító jégréteget.
- Ne beszélj hozzám, Drac! Te meghaltál!
Hirtelen abbahagytam a beszédet, mert rájöttem, hogy a szavak, amelyeket képzeletem termelt ki magából, a Talmanból valók. Elmém valahogy úgy állította össze őket, hogy megfeleljenek a helyzetnek. Nekidőltem a sírt borító szikláknak, és hagytam, hogy cibáljon, vágjon a szél. Egy idő múlva eluntam, és talpra kecmeregtem.
- Jerry, Zammis nem akar enni. Három napja koplal. Mi a fenét csináljak vele? Miért nem mondtad el nekem, hogy a csudába kell bánni ezekkel a szerencsétlen Drac kölykökkel…
Mindkét kezem az arcom elé emeltem.
- Vigyázz, fiú, vigyázz! - óvtam magam. - Próbáld összeszedni magad, különben diliházba kerülsz!
A szél gonoszul hátba támadott. Leengedtem a két kezem, és hátat fordítva a sírnak, elindultam a barlang bejárata felé.

Ültem a barlangban, és a tűzbe bámultam. Idáig nem hallatszott el a szél üvöltése. A fa száraz volt, a tűz vígan lobogott, nyugalom, csend és meleg vett körül. Ujjaimmal a térdemen dobolva dúdolgatni kezdtem. Valami hangra, akármilyen hangra volt szükségem, hogy megtörje istenverte magányomat.
- A kurva életbe! - röhögtem föl és bólintottam egyet. - Te, te nyomorult, te szemét, te kizlode va nu, dutsahat! Harsányakat, eszelőseket nyerítve megpróbáltam emlékezetemben felidézni mindazokat az átkokat és mocskos kifejezéseket, amelyeket Jerrytől drac nyelven tanultam. Jó néhány ilyen szót ismertem. Lábujjaimmal a homokon ütve a taktust, ismét dúdolni kezdtem. Egy idő múlva azonban eluntam a dolgot, és lefékeztem magam. A csend azonban hevesen rám csapott, és teljesen kikészített. Emlékezetemben felbukkant egy emlékfoszlány. Egy dal emléke:

Ki a franc vagyunk mi, Krisztuskám, husikám?
A B hadosztály vagyunk, úgy ám, komám!

Hátamat a barlang falának vetve megpróbáltam visszaemlékezni a dalocska egy további versszakára is. "A pilóta élete fabatkát sem ér, teájához süteményt nem kap, bárhogyan is kér. A tábornok felesége rendelkezik vele, s véresre vakartatja, ha viszket a feneke." Kezdtem begerjedni. Két tenyeremmel csapkodni kezdtem a térdem, és megkíséreltem fölidézni pilótatársaim arcát úgy, ahogy ezerszer is láttam a kantinban őket. Szinte éreztem, hogy a whisky illata megcsiklandja az orrlyukaimat. Felötlöttek emlékezetemben mind: Vadik, Wooster, Arnold… meg az a fickó a törött orrával… Demerest, Kadiz. Képzeletben a kezembe ragadtam egy groggal teli korsót, és tovább dúdoltam a dalt:

Ha nem tetszik az, mit véle művelünk,
a seggére üvegdarát hintünk, és az egészre
híg enyvet kenünk.

Az egész barlang visszhangzott a dalomtól. Felálltam, magasba löktem a két karom, és elkezdtem sikítani: "Yaaaaahoooooo!"
Zammis bőgni kezdett. Az ajkamba haraptam, és odamentem a kölyök matracához.
- Mi van? Enni akarsz? 
- Unh, unh, web.
A gyermek ide-oda forgatta a fejét. Odamentem a tűzhöz, felkaptam egy darab szárított kígyóhúst, és visszamentem a kölyökhöz. Letérdeltem Zammis mellé, és a kígyóhúst az ajkához tartottam. A kölyök megint csak ellökte kezemet.
- Az isten verjen meg, enned mégiscsak kell!
Ismét megpróbálkoztam etetésével, de ezúttal sem jártam sikerrel. Fölkaptam a kölyköt, kicsomagoltam, és megvizsgáltam a testét. Megállapítottam, hogy valamennyit lefogyott, de nem látszott rajta, hogy el is gyöngült volna. Megvontam a vállam, ismét bebugyoláltam, letettem a helyére, felálltam, és visszamentem a fekvőhelyemhez.
- Gub, web.
Megfordultam.
- Mi van?
- Ah, gub, gub.
Visszamentem a csecsemőhöz, föléje hajoltam, és a karjaimba vettem. Mindkét szeme nyitva volt, egyenesen az arcomba bámult, aztán elmosolyodott.
- Mi a fenét vigyorogsz? Mi? Ronda egy pofád van. Zammisból kiböffent egy rövidke röhögés, majd gurgulázni kezdett. Odamentem vele a fekvőhelyemhez, leültem, és elrendeztem a csecsemőt az ölemben.
- Gumma, hub, hub.
Kezecskéjével megragadott egy lecsüngő kígyóbőrdarabot a mellényemen, és rángatni kezdte.
- Gumma, bub, bub neked is. Szóval mi legyen most? Mi lenne, ha elkezdeném neked tanítani a Jeribák leszármazási vonalát? Egyszer úgyis mindenképpen meg kell tanulnod mindennemű és rangú retyerutyád életrajzát, hát miért ne kezdhetnénk most?
A Jeriba-vonal. Hát igen, ez volt az egyetlen olyan dolog, amelynek a megjegyzéséért Jerry őszintén gratulált nekem. Belenéztem Zammis szemébe.
- Amikor majd elviszlek téged a bolygótokra, hogy a Jeriba-archívumban bemutassalak, akkor ezt kell majd mondanod: "Itt állok előttetek, Zammis, aki a Jeriba-vonalból származik, és Shigantól született, aki harci pilóta volt." Elvigyorodtam, mert hirtelen arra gondoltam, mi lenne akkor, ha Zammis a következőképpen folytatná a mondókáját: "Mégpedig istenverte jó pilóta volt, franc, aki megette. Annak ellenére, hogy elkapták a gépének a farkát, csinált egy rendkívül ügyes manővert, és leszedte azt a rohadék kurafi kizlode fickót, akit Willis E. Davidge-nek hívtak…" Megráztam a fejem.
- Nem sokra mennél vele, Zammis, ha az egész leszármazási vonaladat angolul tanítanám meg neked.
Ismét elkezdtem:
- "Naatha nu enta va, Zammis zea does Jeriba, estay va Shigan, asaam naa denvadar…"

Nyolc hosszú napon és éjszakán keresztül állandóan attól rettegtem, hogy a kölyök meghal. Mindent megpróbáltam vele. Adtam neki gyökeret, szárított bogyókat, szárított szilvaszerűséget, aszalt kígyóhúst, főtt, megrágott és őrölt holmikat. Zammis semmiből sem kért. Számtalanszor megnéztem, hogy kakált és pisilt-e, de a pelenkája mindig tiszta és rendes volt. Fogyni fogyott, ám egyre erősebbnek tűnt. A kilencedik napon már ide-oda mászkált a barlang padlóján. Annak ellenére, hogy folyvást lobogott a tűz, nem volt igazán meleg a helyiségben. Attól tartva, hogy a kölyök esetleg megbetegedhet, miközben meztelenül csúszkál ide-oda a földön, feladtam rá azt az aprócska kígyóbőr ruhát, amelyet még Jerry készített számára. Sapkát is nyomtam a fejébe. Miután felöltöztettem, végigmustráltam. Szemében huncut kis mosoly csillogott. Úgy festett kígyóbőr ruhájában és sapkájával, mint valami tréfás, csintalan kis manó. Igyekeztem őt álló helyzetben megtartani. Láttam, hogy meglehetősen szilárdan áll a lábán, ezért aztán elengedtem. Zammis, elmosolyodott, egyre vékonyodó karjaival körbekaszált, majd felnevetett, és néhány bizonytalan lépést tett felém. Megbotlott, és éppen elzuhanni készült, amikor elkaptam. A Drac kölyköcske nyivákolt egyet.
Két nappal később Zammis már önállóan járt, és az ég egy világon mindenbe belegabalyodott, aminek csak a közelébe került. Nemegyszer aggódva keresgéltem őt a barlang mélyén, ha egy időre el kellett mennem, és visszatértemkor nem találtam a megszokott helyén. Egyszer aztán igazán megrémültem. Visszatértemkor azt vettem észre, hogy éppen elhagyni készül a barlangot. Nahát, ebből elég, gondoltam. Készítettem neki egy kis gyeplőt, amit a fejem fölött lévő egyik sziklához erősítettem. Zammis így is mindenbe belegabalyodott, de legalább könnyedén meg tudtam találni.
Négy nappal azután, hogy megtanult járni, enni akart. A Drac bébik valószínűleg a legkellemesebb és legkönnyebben kezelhető csecsemők az egész univerzumban. Születésüktől számított három-négy héten keresztül nem esznek egy falatot sem, és nem is piszkítják tele a pelenkájukat. Csak azután kezdenek enni, hogy megtanultak járni, és ilyenkor persze már ürítenek is. Elég volt egyszer megmutatnom a kicsinek, hogyan használja az általam számára összeeszkábált dobozt, és többet nem volt bajom az ürülékével. Öt-hat lecke után már azt is pontosan tudta, hogyan kell kezelnie az alsónadrágját. Miközben figyeltem a kis Dracot, hogyan tanul és hogyan cseperedik, kezdtem lassan megérteni azokat a korábbi pilótatársaimat, akik halálra untatták egymást és az összes többi katonát azzal, hogy csúf kis kölykeikről számtalan képet mutogattak jobbra-balra. A képekhez rendszerint jó harmincperces elbeszélés is tartozott. Ettől lelte aztán ki az embert a hideg igazán! Mire a jég elolvadt, Zammis már beszélt is. Rászoktattam, hogy engem nagybátyámnak nevezzen.

Miután nem tudtam jobb kifejezést kiagyalni, elhatároztam; hogy azt az évszakot, amelyben a jég elolvad, jobb szó híján tavasznak fogom nevezni. Ahhoz még hosszú időnek kellett eltelnie, hogy a barlangon túli bozótos-erdős rész kizöldüljön, és a kígyók előmerészkedjenek jeges lyukaikból. Az ég továbbra is sötét, mérges felhőkkel volt borítva, és a havas eső még mindig mindent bevont kemény, csúszós, hideg mázzal. A következő napon ez a máz azonban elolvadt, és az egyre jobban felmelegedő levegő már milliméterekkel mélyebben hatolt bele a fagyott talajba.
Eljött a tűzifa gyűjtésének ideje. A tél beállta előtt Jerry és én nem gyűjtöttünk elegendő gallyat és fát. A rövid nyarat azzal kell majd töltenem, hogy feltöltöm szűkös éléskamránkat a télre. Azon töprengtem, hogy nem lenne-e helyes, ha valamivel erősebb ajtót építenék a barlang szája elé, és azon is eltűnődtem, hogy nem kellene-e valamiféle belső vízvezetékrendszert kiépítenem. Vécét is kellene csinálnom. Nagyon untam már, hogy az eszelősen üvöltő téli szélben a barlang előtt toljam le reggelenként a gatyámat. Ilyen és hasonló gondolatokkal foglalkoztam, miközben matracomon végignyúlva azt figyeltem, hogyan gomolyog a tűz füstje a barlang mennyezetén lévő nyíláson keresztül az ólmos, szürke ég felé. Zammis valahol a barlang mélyén néhány kődarabbal játszadozott. Azt hiszem, elalhattam. Egy idő múlva arra riadtam fel, hogy valaki a karomat rázza.
- Nagybácsi!
- Tessék, Zammis, mit akarsz?
- Nézd, nagybácsi!
A bal oldalamra fordultam, és rápillantottam a Dracra. Zammis tartott valamit a jobb kezében. Ujjai teljesen szétterpesztve álltak.
- Mi van, Zammis?
- Nézd! - folytatta. Egymás után a három ujjára mutatott. - Egy, kettő, három.
- Na és?
- Nézd! - Zammis megragadta az én jobb kezemet, és széttárta az ujjaimat. - Egy, kettő, három, négy, öt! Bólintottam.
- Tehát tudsz ötig számolni.
A Drac elkomorodott, és apró öklével kis, türelmetlen mozdulatot tett.
- Nézd!
Megfogta nyitott tenyerű kezemet, és a magáét a tenyeremre helyezte. A másik kezével először az egyik saját ujjára, majd az én egyik ujjamra mutatott.
- Egy, egy.
A kölyök sárga szeme fürkészőn figyelt engem. Valószínűleg azt akarta kitalálni, hogy értem-e, mit akar közölni velem.
- Igen.
A gyerek ismét mutogatni kezdett.
- Kettő, kettő.
Rám pillantott, majd tekintetével ismét a kezemet kereste, és újfent mutogatni kezdett.
- Három, három.
Ezután megragadta a két utolsónak maradt ujjamat.
- Négy, öt!
Eleresztette a kezemet, és a saját keze mellé mutatott.
- Négy, öt?
Hitetlenkedve megcsóváltam a fejem. Zammis négy földi hónapos korára észrevett egy olyan különbséget, amely a Dracokat az emberektől megkülönbözteti. Egy földi gyerek az ilyen észleléseket csak úgy öt-hat vagy hétéves kora körül teszi meg. Sóhajtottam.
- Zammis.
- Igen, nagybátyám?
- Zammis, te Drac vagy. A Dracoknak csak három ujjuk van a kezükön.
Feltartottam a jobb kezem, és elkezdtem mozgatni az ujjaimat.
- Én ember vagyok, nekem öt ujjam van.
Esküdni mernék rá, hogy könnyek szöktek a gyermek szemébe. Zammis maga elé nyújtotta a kezét, fürkészőn szemlélni kezdte, majd megrázta a fejét.
- Nő negyedik és ötödik?
Felültem és szembefordultam a gyerekkel. Zammis még mindig azon tűnődött, hogy hova lett neki négy ujja.
- Nézd, Zammis. Te és én különbözők vagyunk… Különbözőfajta lények. Érted?
Zammis megrázta a fejét.
- Kinő négy és öt?
- Nem nő ki. Neked nem nő ki, te Drac vagy. A mellkasomra böktem.
- Én ember vagyok.
Éreztem, hogy így sem boldogulok vele.
- A te szülőd Drac volt. Érted?
Zammis elszontyolodott.
- Drac. Mi az, hogy Drac?
Azon kaptam magam, hogy gyermekkorom iszonyatos távolából felötlik az emlékezetemben egy mondat: "Majd megérted, ha idősebb leszel." De aztán megráztam a fejem.
- A Dracoknak mindkét kezükön csak három-három ujjuk van. A te szülődnek szintén csak három-három ujja volt a kezén.
Megdörgöltem borostás államat.
- Az én szülőm ember volt, és mindkét kezén öt-öt ujjat viselt. Ezért van nekem is öt ujjam.
Zammis a homokban térdelt, és az ujjait tanulmányozta. Egy idő múlva ismét rám pillantott, majd a kezére, aztán megint rám.
- Mi az, hogy szülő?
Egy darabig fürkészve figyeltem a kölyköt. Úgy tűnt, hogy valamiféle azonossági válságon esik át. Én voltam az egyetlen élő személy, akit valaha az életében látott, és nekem öt ujjam volt mindkét kezemen.
- A szülő az egy olyan valami…
Zavartan vakargatni kezdtem a szakállamat.
- Nézd… mindnyájan származunk valahonnan. Nekem volt egy apám meg egy anyám, ezek két különböző nemű emberi lények, és ők adták nekem az életet. Vagyis ők csináltak engem, érted?
Zammis furcsán pislogott rám, valami ilyesmit olvastam ki a szeméből: "Haver, te meg vagy húzatva!"
Megvontam a vállam.
- Nem hiszem, hogy el tudom magyarázni neked. Zammis a saját mellkasára bökött.
- Az én anyám? Az én apám?
Széttártam a karomat, aztán tehetetlenségem jeléül két kezem az ölembe ejtettem. Összeszorítottam az ajkam, idegesen vakargattam a szakállamat, és teljesen le voltam bénulva. Zammis egész idő alatt merőn bámult engem.
- Nézd, Zammis. Neked nincs sem anyád, sem apád. Én ember vagyok, így nekem volt apám is meg anyám is. Te viszont Drac vagy. Neked csak egy szülőd van, érted? Csak egyetlenegy, világos?
Zammis megrázta a fejét. Rám pillantott, majd a saját mellkasára bökött.
- Drac.
- Jól van, kezded érteni.
Zammis ezúttal az én mellkasomra bökött.
- Ember.
- Telitalálat. Igazad van.
Zammis ezúttal mindkét kezét az ölébe ejtette.
- Honnan származik egy Drac?
Uramisten! Hogy a csudába magyarázzam meg egy olyan kölyöknek, akinek igazság szerint még járni sem szabadna tudni, hogy milyen a hermafrodita típusú szaporodás?
- Zammis…
Feltartottam mindkét kezem, majd leejtettem az ölembe.
- Nézd! Láthatod, hogy sokkal nagyobb vagyok, mint te. Nem igaz?
- De igaz, nagybátyám.
- Nagyon jó.
Végigfuttattam ujjaimat a hajamon, és közben azon tűnődtem, hogyan is folytassam.
- A te szülőd éppen olyan nagy volt, mint én. Az ő neve Jeriba Shigan volt.
Jerry nevének említésekor furcsa, éles, metsző kis fájdalom hasított belém.
- Jeriba Shigan pontosan olyan volt, mint te. Neki három ujja volt csak mindkét kezén. Téged a pocakjában növesztett meg.
Ráböktem Zammis hasára.
- Érted?
Zammis vihogott egy darabig, és mindkét kezét a hasára szorította.
- Nagybátyám, hogyan nőnek ott meg a Dracok?
Végigheveredtem a matracon. Most hogy magyarázzam el, honnan is jönnek a világra a kicsi Dracok? Végigmértem Zammist, és láttam, hogy a gyerek szinte csüng a szavaimon. Nekiduráltam magam, és kimondtam az igazat:
- A guta üssön meg engem, Zammis, ha tudom. A fene egyen meg, ha tudom.
Harminc másodperccel később Zammis már ismét a kavicsaival játszott.
Eljött a nyár. Megtanítottam Zammist arra, hogyan ejtse el és nyúzza meg a hosszú, szürke kígyókat. Azt is megmutattam neki, hogyan kell a kígyóhúst megfüstölni. Zammis türelmes gyerek volt, sokszor órákon keresztül üldögélt egy-egy kígyólyuk előtt, és figyelte, mikor bukkan elő zsákmánya. Hiába tépte, fújta, cibálta őt a szél, csak ült, ült mozdulatlanul a kígyólyuk előtt. Türelmes várakozását rendszerint siker koronázta. Olyankor egy lapos, háromszögletű kígyófej bukkant elő a lyukból, melyből két apró kék szem meredt a reá várakozó Zammisra. A kígyó óvatos jószág. Először csak a fejét dugja ki a lyukból, körbekémleli a terepet, sőt megszemléli az eget is. Ha mindent rendben lévőnek talál, egy kissé kibújik rejtekéből, és ilyenkor ismét körülnéz. Előfordul az is, hogy egyenesen Zammisra mered, de a Drac oly mozdulatlanul kuporog a helyén, mintha csak kőből faragták volna. Zammis addig várakozik ilyen türelmes, kővé dermedt pózban, míg a kígyó eléggé ki nem bújik ahhoz otthonából, hogy a visszamenekülés számára már lehetetlenné váljék. Ilyenkor aztán Zammis lecsap áldozatára. Mindkét kezével jó erősen megmarkolja a kígyót a feje mögötti részén. Az itt élő kígyók nem mérgesek, méregfoguk sincs. Testi erejük azonban egészen meglepő. Nemegyszer előfordult, hogy vergődésük közben Zammist úgy a. földhöz csapták, hogy alig tudott utána föltápászkodni.
Az elfogott és agyonvert kígyót meg kell nyúzni. A lenyúzott bőrt fatörzsdarabokra simítottuk rá és erősítettük fel. A napon aztán néhány nap alatt tökéletesen kiszáradtak. A fadarabokat általában a barlang bejáratához közel, a bejárat fölött kiugró sziklaszirt alatt helyeztük el. Így a bőröket jól átjárta a levegő, nap is érte őket, de védve voltak az esőtől és a harmattól. A bőrök kétharmada rendszerint tökéletesen megszáradt, és öltözék készítésére alkalmassá vált, egyharmaduk azonban megrohadt.
Készítettünk egy sziklafalakból épített füstölőhelyiséget is. A szűk helyiségben fölaggattuk a kígyók húsát egy zöld fából készített rakás fölé. A fát meggyújtottuk, majd a helyiség nyílását sziklákkal és agyaggal betapasztottuk.
- Nagybácsi, mondd, miért nem rohad meg az a kígyóhús, amelyet megfüstölünk?
Elgondolkodtam a kérdésen.
- Nem tudom pontosan. Annyit tudok csak, hogy ha megfüstöljük a kígyóhúst, akkor nem romlik meg.
- És ezt honnan tudod?
Megvontam a vállam.
- Tudom. Valószínűleg olvastam róla valahol.
- Mit jelent az, hogy olvasni?
- Olvasni? Az egy olyasfajta foglalatosság, mint amikor én leülök, és olvasom a Talmant.
- Benne van a Talmanban, hogy miért nem rohad meg a füstölt hús?
- Nincs. Én előbb arra céloztam hogy valószínűleg valamikor, valamilyen más könyvből olvashattam a húsfüstölésről.
- Van több könyvünk is?
Tagadólag megráztam a fejem.
- Valamikor akkor olvashattam erről a témáról, amikor még nem ezen a bolygón éltem.
- Miért jöttél erre a bolygóra?
- Már elmondtam neked. Szülőd és én itt ragadtunk egy csatából kifolyóan.
- Miért harcolnak az emberek és a Dracok egymással?
- Erre nem egyszerű válaszolni.
Az emberek nézetei szerint a Dracok agresszorok voltak, akik betörtek a mi területünkre. A Dracok viszont azt vallották, hogy éppen az emberek voltak azok, akik megsértették az ő felségterületüket. És hogy mi az igazság?
- Azért harcolunk, mert planétákat akarunk gyarmatosítani. Mindkét faj terjeszkedő természetű, és hagyományosan arra törekszik, hogy minél több új planétát fedezzen fel és szálljon meg. Addig-addig terjeszkedtünk, míg végül egymásba botlottunk. Érted?
Zammis bólintott. Ezután mély hallgatásba burkolózott egy ideig, mint aki alaposan elgondolkodik azon, amit hallott. Érdekes és tanulságos volt számomra az a mód, ahogyan a Drac gyerek közelített a problémákhoz. Kérdései zavarba ejtettek. Legtöbbször én magam sem tudtam válaszolni rájuk, ugyanúgy, mint ahogyan nem tudtam pontos választ adni arra a kérdésére sem, hogy miért nem romlik meg a hús, ha megfüstöljük.
- Nagybácsi!
- Igen, Zammis.
- Mit jelent az, hogy bolygó?

Mire a hűvös nyár a végéhez közeledett, mi már jó alaposan megtömtük a barlangot tűzifával és konzervált élelmiszerrel. Miután mindezt letudtuk, felszabadult az időm és az energiám arra, hogy mással is foglalkozhassak. Elkezdtem gondolkodni azon, hogyan oldhatnánk meg barlangunkban a fürdőszoba és a toalett gondját. Barlangunk mélyén akadt néhány természetes tavacska. A fürdőszoba tehát könnyen megoldható lett volna. Elég kiválasztani az egyik kisebb tavat, fölizzítani a tűznél egy-két szikladarabot és behajítani a tóba. Ettől aztán a tó vize kellő hőmérsékletűre melegszik fel. Fürdés után a piszkos vizet könnyen el lehet távolítani egy bambusszerű növény segítségével, amelynek üreges szárán keresztül a vizet ki lehet szívni. Az így keletkezett természetes és kiürített fürdőkádat aztán egy kissé magasabban fekvő tavacskából újra föl lehet tölteni vízzel. A probléma csak az volt, hogy hova szivattyúzzam a piszkos vizet. A barlang egyik-másik beöblösödésében akadtak ugyan természetes lyukak az aljzatban, de amikor ezeken keresztül kíséreltük meg a természetes fürdőkádunk vizének lecsapolását, legnagyobb meglepetésünkre azt tapasztaltuk, hogy a piszkos víz a fő és legnagyobb helyiségünkben bugyog föl, egyik vagy másik helyen. Ezt az ötletet tehát el kellett vetnünk. Előző télen már azon tűnődtünk Jerryvel, hogy az egyik ilyen lyukat mint toalettet fogjuk használni, de aztán letettünk a gondolat megvalósításáról, mert nem tudtuk, hogy az ürülékeink a barlang mely részében fognak a későbbiek folyamán váratlanul előbukkanni.
Addig-addig próbálkoztunk Zammissal, míg végül találtunk egy olyan lyukat, amelyből a víz már nem a barlangon belül, hanem valamelyest a barlangon kívül bugyogott elő. Nem volt éppen ideális megoldás, de nyilvánvalóan jobbnak ígérkezett, mint a szennyvizünket a saját lakóhelyiségünkbe üríteni, illetve az ürülékeinkkel a barlang belsejét beszennyezni. Annál is jobb volt természetesen, mint a hideg téli szélben letolni a Bátyánkat a barlang közelében, és ott végezni el fogvacogva és félig megfagyva a szükségletünket. Tökéletesen kiképeztük a lefolyólyukat úgy, hogy azon keresztül 1e lehessen vezetni a piszkos fürdővizet, és egyben az ürülékünk és vizeletünk eltávolítására is alkalmassá váljék. Boldogan készülődtünk Zammissal együtt első kényelmes és meleg fürdőnkre. Levetettem kígyóbőrből készült öltözékemet, és megvizsgáltam a víz hőfokát a meztelen nagylábujjammal. Miután kellemesnek találtam, beleléptem a fürdővízbe.
- Nagyszerű!
Zammis még mindig ott álldogált a meleg vizű tócsa mellett, félig felöltözve.
- Gyere már be, Zammis, isteni a víz!
Zammis megkövülten bámult engem. Szája félig kinyílt a csodálkozástól.
- Mi bajod van?
A gyerek tágra meredt szemmel, háromujjú kezecskéjével felém bökött.
- Nagybácsi… mi az ott?
Letekintettem arra a pontra, ahova mutatott.
- Ó!…
Megcsóváltam a fejem, majd felnéztem a gyermekre.
- Zammis, mondtam már neked, nem emlékszel? Én ember vagyok.
- Igen, igen, de az ott mire való?
Leültem a meleg vízben, és igyekeztem kíváncsiságának tárgyát elrejteni szeme elől.
- Ez a valami arra szolgál, hogy az ember a fölösleges folyadékot eltávolítsa a testéből… egyéb más dolgok mellett. Na gyerünk, ugorj már be a vízbe, és kezdjél el szépen mosakodni!
Zammis lecibálta magáról a kígyóbőröket, majd gondosan szemügyre vette a saját, összetett rendszerű, sima felületű altesti tájékát. Megelégelvén a szemlélődést, bemászott a fürdővízbe. A kölyök nyakig belemerült a vízbe, és közben sárga szemével folyton engem figyelt.
- Nagybácsi!
- Igen?
- Mi az, hogy egyéb dolgok mellett? Mik azok az egyéb dolgok?
Igyekeztem a dolgot elmagyarázni Zammisnak. Először azóta, hogy elkezdtünk beszélgetni egymással, a Drac mintha kissé kételkedett volna abban, hogy amit mondok neki, az igaz. Mindeddig azonnal elfogadta, amit mondtam, most azonban látszott rajta, úgy véli, hogy esetleg hazudhatok neki. Valószínűleg azért gondolta így, mert valóban nem az igazat mondtam…

A tél nyitányaként apró szemű porhó szállingózott alá az egekből egy enyhe szellő szárnyán. Elvittem magammal Zammist a barlang fölött elterülő bozótos erdőbe. Kézen fogva vezettem őt ahhoz a helyhez, ahol egy sereg egymásra halmozott kődarab Jerry sírját jelölte. Zammis fázósan összehúzta magán a kígyóbőr zekét, lehorgasztotta a fejét, majd felém fordult, és az arcomba nézett.
- Nagybácsi, ez a sír az én szülőm sírja?
Bólintottam.
- Igen.
Zammis visszafordult a sír felé, majd megcsóválta a fejét.
- Nagybácsi, hogyan kellene most éreznem?
- Nem értem a kérdésedet, Zammis.
A gyermek a fejével a sír felé bólintott.
- Látom rajtad, hogy szomorú vagy. Gondolom, azt szeretnéd, ha én is hasonlóan szomorú lennék, nem így van?
Elkomorultam, és tagadóan megráztam a fejem.
- Nem. Nem akarom, hogy szomorú légy. Csak meg akartam neked mutatni, hol van a szülőd sírja.
- Elmehetek most?
- Igen. Biztos vagy benne, hogy megtalálod az utat a barlanghoz?
- Igen. Csak azért sietek vissza, mert nem szeretném, ha a szappanom, amit korábban a tűzre tettem, közben odaégne.
Figyeltem a gyermeket, ahogy elfordult a sírtól, és elindult fürgén visszafelé a lombtalan fák között. Amikor kicsiny alakja már csaknem eltűnt szemem elől, visszafordultam a sír felé.
- Nos, Jerry, mit gondolsz a gyermekedről?
Egy napon Zammis fahamut használt arra, hogy a kagylóhéjakról letisztítsa a rájuk ragadt zsiradékot. Ezután egy kagylót visszatett a tűzre, és némi vizet öntött bele, hogy forralással távolítsa el a kagylóhoz hozzáégett ételmaradványokat. Zsír és hamu. A következő lépésként, Jerry, szappant csináltunk. Első készítményünk olyan átkozottul erős volt, hogy majdnem lenyúztuk a bőrünket vele. Zammis azonban egyre jobb és jobb szappant csinál…
Tekintetem a felhőkre tévedt, majd a tenger felé kalandozott el. A messzi távolban, egészen alacsonyan, hatalmas, sötét felhők gyülekeztek.
- Látod őket? Te tudod, mit jelent, igaz? Jeges vihart, az első igazi téli szélvihart.
Felerősödött a szél. Leguggoltam a sír mellé, hogy visszaigazítsak a helyére egy kilazult kődarabot.
- Zammis nagyon jó gyerek, Jerry. Azután, hogy meghaltál, gyűlölni akartam. Érted? Gyűlölni akartam őt.
Sikerült helyreigazítanom a követ. Ismét a tenger felé pillantottam.
- Fogalmam sincs, Jerry, hogyan fogunk elszabadulni erről a planétáról…
Hirtelen a szemem sarkából valami mozgást pillantottam meg. Jobbra fordultam, és tekintetem végigpásztázott a láthatáron a lejtős terepen álldogáló fák csúcsai fölött. Csak szürke eget láttam, és egy fekete foltot, amely hihetetlen gyorsasággal húzott végig a horizonton. Tekintetemmel követtem mindaddig, amíg csak el nem tűnt a felhők fölött.
Feszülten hallgatóztam. Reménykedtem, hogy esetleg egy kipufogócső dübörgését hallom majd, de semmi mást nem hallottam, csak szívem őrült dörömbölését és a szél zúgását. Vajon űrhajó volt? Dermedten álltam néhány pillanatig, majd tettem egy lépést abban az irányban, amerre a fekete folt eltűnt. Aztán megálltam. Visszafordítottam a fejem Jerry sírja felé, és észrevettem, hogy a tél mindössze néhány másodperc alatt finom hóréteggel borította be a köveket. Megvontam a vállam, és elindultam vissza a barlang felé.
- Talán csak egy madár volt…

Zammis a fekvőhelyén üldögélt, és egy csonttűvel kígyóbőrdarabokat varrogatott egymáshoz. Végignyújtóztam az ágyamon, és figyeltem, ahogy a kacskaringózó füst eltávozik a barlangból a mennyezeten lévő egyik résen keresztül. Vajon tényleg csak egy madár volt? Nem lehet mégis egy űrhajó? Átkozott egy dolog! Nem tudtam szabadulni a gondolattól. Amíg a nyár tartott, egyetlenegyszer sem jutott eszembe, hogy el kéne menni innen, erről a bolygóról, mégpedig minél előbb és véglegesen. Most a menekülés, a szabadulás gondolata ismét felötlött elmémben. Eszelős vágyakozással gondoltam egy olyan világra, ahol melegen süt a nap, ahol ismét normális polgári ruhát lehet viselni, ahol a tél hidegét kényelmes központi fűtés enyhíti melegével, ahol az ember számára egy ügyes szakács készíti el az ízletes ételeket, és ahol az ember ismét emberek között lehet.
A jobb oldalamra fordultam, és a fekvőhelyem fölötti falat bámultam. Emberek, istenem, emberek! Lehunytam a szemem, és nyeltem egy nagyot. Lányok, asszonyok. Különböző képek lebegtek a szemem előtt. Arcok, testek, kacagó párok, táncoló emberek. Mi is volt annak a lánynak a neve? Dolora? Vagy talán Dóra? Megráztam a fejem, átfordultam a másik oldalamra, és felültem. A tűzbe bámultam. Mi a csudának törtek rám ismét ezek a fájdalmas, szívtépő képek? Már azt hittem, elfelejtettem őket. Már azt hittem, végleg eltemettem minden emléket, amely emberi világomhoz kötött.
 - Nagybácsi!
Zammisra néztem. Sárga a bőre, sárgák a szemei, orrtalan varangyarca van. Megráztam a fejem.
- Tessék?
- Valami bajod van?
Még hogy valami bajom lenne?! Istenem…
- Nem, nincs semmi bajom. Csak azon tűnődtem, hogy mit láthattam ma korábban az égen. Valószínűleg semmi lényegeset.
Kinyújtottam a kezem a tűz félé, és elvettem egy darab szárított kígyóhúst a rostélyról. Fújogattam egy ideig, aztán elkezdtem rágcsálni.
- Milyen volt az a valami, amit láttál?
- Nem tudom. A mozgásáról ítélve űrhajónak véltem. Meglehetősen gyorsan mozgott, így aztán nem lehettem biztos abban, hogy amit láttam, valóban űrhajó volt-e. Lehetséges, hogy madár volt.
- Madár?
Egy darabig Zammis arcát fürkésztem. Soha életében nem látott még madarat. Én sem láttam azóta, hogy a Fyrine-IV-en élek.
- A madár egy olyan állat, amelyik repül.
Zammis bólintott.
- Nagybácsi! Amikor fönn az erdőben gallyat gyűjtöttünk, én láttam valamit, ami repült.
- Micsoda? Miért nem szóltál mindjárt nekem?
- Akartam, de elfelejtettem.
Elfelejtette! Elkomorultam.
- Melyik irányban láttad repülni?
Zammis a barlang hátsó része felé mutatott.
- Arra. A tenger felől távolodott el.
Zammis letette a varrását.
- Ne menjünk el megnézni, hogy hova ment?
Tagadóan megráztam a fejem.
- A tél csak most kezdődik. Te még nem tudod, milyen zord tud itt lenni. Néhány napon belül bizonyosan meghalnánk.
Zammis ismét tovább varrogatott. Tudtam, hogy télen nem indulhatunk hosszabb útra. Tavasszal tatán megkockáztathatjuk. Készítenünk kell egy sátrat, és jó alaposan ki kell bélelni majd egy dupla rétegű kígyóbőrből készülő öltözéket az úthoz. A telet talán azzal tölthetnénk, hogy fölkészülünk erre a tavaszi kirándulásra. Csinálnánk sátrat, összekészítenénk az útiholmit, és csizmákat is fabrikálnánk. Jó erős csizmákra van szükségünk. Még át kell mindent alaposan gondolni…
Különös, hogy mekkora lángot szíthat a remény aprócska szikrája is. Mintha minden kétségbeesésem elpárolgott volna. Vajon tényleg űrhajó volt? Nem tudhatom. És ha az volt? Éppen fölszállt-e, vagy leszálláshoz készülődött? Ezt sem tudhatom. Amennyiben fölszállt, és mi ezután tájékozódunk, a rossz irányba indulhatunk el. Az ellenkező irányban viszont tenger van. Bárhogyan legyen is, annyi bizonyos, hogy ha eljön a tavasz, el kell indulnunk, hogy alaposabban körülnézzünk a bozótos erdőn túli világban.

A tél szinte pillanatok alatt elmúlik. Élénken foglalatoskodtunk a tavaszi kirándulás előkészítésével. Zammis a sátrat fabrikálta, én pedig igyekeztem tökéletesíteni a csizmadia-mesterségben való korábbi kezdetleges jártasságomat. Kirajzoltam a lábunkat egy-egy kígyóbőrön, majd némi kísérletezés után rájőve arra, hogy ha egy szilvához hasonló gyümölcs levében kifőzöm a kígyóbőrt, akkor az puha és rugalmas lesz, nekiálltam a tulajdonképpeni csizmakészítésnek. A rugalmassá és puhává tett kígyóbőrök néhány rétegét egymáshoz erősítettem, és hagytam, hogy megszáradjanak. Meglehetősen rugalmas, szilárd és erős cipőtalpat kaptam. Sajnos, mire elkészültem Zammis első pár csizmájával, a Drac máris egy új párat igényelt.
- Túl kicsik ezek nekem, nagybácsi.
- Mi az, hogy túl kicsik?
Zammis a lábára mutatott.
- Túlságosan szűkek, szorítanak. A lábujjaim teljesen összegyűrődtek.
Leguggoltam, és megtapogattam a gyermek lábujjai felett a cipőt. Igaza volt, hogy panaszkodott. Nem értettem a dolgot. Alig húsz-huszonöt nappal korábban készítettem el a mérések alapján a szabásmintát.
- Mondd, Zammis, biztos vagy benne, hogy nem mozdultál el, amikor körberajzoltam a talpadat?
Zammis tagadóan rázta a fejét.
- Nem mozdultam el.
Rosszkedvűen feltápászkodtam.
- Állj fel, Zammis!
A Drac fölállt, és én odamentem hozzá. Zammis feje már a mellkasom közepéig ért, és nyilvánvaló, hogy tovább fog még nőni. Valószínűleg ugyanolyan magas lesz, mint amilyen Jerry volt.
- Húzd le őket, Zammis! Csinálok neked egy pár nagyobb csizmát. És légy szíves, próbálj meg nem ilyen gyorsan nőni!
Zammis felverte a sátrat a barlang belsejében, és némi izzó faszenet helyezett el benne. Ezután zsírral bedörgölte a sátorponyvát helyettesítő bőröket, hogy azok vízhatlanok legyenek. Elhatároztam, hogy csak akkor csinálok neki új csizmát, amikor már biztos lehetek benne, hogy végleg kifejlődött. Igyekeztem megállapítani növekedésének ütemét. Minden tíz napban egyszer megmértem Zammis lábát. Az így kapott adatokat megkíséreltem kivetíteni egy tavaszi időpontig. Számításaim eredményeként Zammisnak tavaszra legalább akkora talpa kellene hogy legyen, mint egy jólfejlett elefántnak. Tavaszra Zammis tökéletesen kifejlődik. Emlékeztem rá, hogy Jerry tönkrenyúzott pilótacsizmái valahol ott kallódnak a barlang mélyén. Előkerestem őket, és némi merészséggel és a szerencsében is bízva, e csizmák talpméretét alkalmaztam akkor, amikor a Zammis számára tervezett csizma talpát megrajzoltam.
Buzgón készítgettem a csizmákat, Zammis pedig állandóan a sátorral foglalatoskodott. Egy ízben rám pillantott, és így szólt:
- Nagybácsi!
- Tessék?
- A lét előbbrevaló, mint a tudat?
Megvontam a vállam.
- Shizumaat ezt állítja. Én hiszek neki.
- Igen ám, nagybácsi, de azt meg honnan tudjuk, hogy a létezésünk valóságos valami?
Abbahagytam a munkámat, és meglepetten Zammisra pillantottam, aztán megcsóváltam a fejem, majd nekiálltam, hogy tovább készítsem a csizmákat.
- A szavamat adom rá neked.
A Drac elfintorodott.
- De nagybácsi, akkor itt nem tudásról van szó, hanem hitről.
Nagyot sóhajtottam, és megpróbáltam felidézni emlékezetemben a gólyaévemet, amelyet a nemzetek egyetemén töltöttem. Remek dolog volt egy sereg ifjú között sürögni-forogni, ide-oda lófrálni, olcsó lakásokban piával, narkóval és filozófiával múlatni az időt. Kissé zavarodottan tekintettem Zammisra, aki csupán egy földi év leforgása alatt máris olyan intellektuális lénnyé vált, aki halálra untatja az embert.
- Na és? Mi a fene-bajod van a hittel?
Zammis kuncogott.
- Ugyan már, bácsi, hit…
- Nem kell a hitet annyira lebecsülni, nagyon sokszor a hitnek köszönhetjük, hogy egy szörnyű helyzetből kivágjuk magunkat.
- Kivágjuk?
Idegesen megvakartam a fejem.
- Ezt csak úgy mondtam, ez egy olyan szólásforma.
Zammis elkomorult.
- Ez a kifejezés nincs benne a Talmanban.
- Persze hogy nincs. Ez emberi gondolkodásra utal. Nekünk, embereknek is voltak nagy gondolkodóink, mint amilyen például Shakespeare volt.
Zammis felállt, odasétált a tűzhöz, és átellenben velem letelepedett a tűz mellé.
- Shakespeare? Ki volt ő? Filozófus, mint Mistan vagy Shizumaat?
- Nem. Színdarabokat írt. Tudod, azok olyan történetek, amelyeket az emberek eljátszanak.
Zammis megdörgölte az állát.
- Emlékszel valamire Shakespeare-től?
Intőn felemeltem az ujjam.
- Lenni vagy nem lenni, ez itt a kérdés!
A Drac álla leesett, aztán bólintott.
- Igen, igen! Lenni vagy nem lenni, ez itt a kérdés!
Zammis kinyújtotta mindkét kezét.
- Honnan tudjuk, hogy a szél fúj odakint akkor is, amikor mi nem vagyunk ott, hogy lássuk? És vajon tajtékzik-e a víz olyankor is, amikor mi nem vagyunk ott, hogy érezzük?
Bólintottam.
- Igen.
- Nagybácsi, honnan tudjuk azt, amit tudunk?
A Dracra hunyorítottam.
- Zammis, van egy kérdésem a számodra. Döntsd el, hogy a következő állításom igaz-e vagy hamis: amit én éppen most mondok, az nem igaz.
Zammis hunyorogni kezdett.
- Ha nem igaz, akkor az állításod igaz. Ha azonban az állításod nem… ha azonban igaz… az állításod nem igaz, vagyis… - Zammis újra pislogni kezdett. Egy idő múlva elfordult, és zavarodottan dörgölgetni kezdte zsiradékkal a sátrat. - Ezen még gondolkodni fogok, nagybácsi - mondta.
- Tedd azt, Zammis!
A Drac vagy tíz percig gondolkodott a feladványon, majd felém fordult.
- Az állítás hamis. Vagyis nem igaz.
Elmosolyodtam.
- Igen ám, csakhogy amit az állítás mond, az igaz, tehát igaz, de… - kezdtem belegabalyodni. Ó, önteltség és elbizakodottság! Még a szenteket is megkísérted.
- Nem, nagybácsi. Az állítás a jelen kontextusban nem hordoz jelentést.
Megvontam a vállam.
- Tudod, nagybácsi, az állítás feltételezi az igazságértékek létét. Olyanokét, amelyek önmagukat magyarázzák, anélkül hogy bármiféle referenciára lenne szükségük. Lurrvena logikája a Talmanban nagyon is világosan utal erre. A jelentésnélküliség pedig egyenlő az állítás valótlanságával…
Sóhajtottam.
- Na igen, persze…
- Tudod, nagybácsi, az embernek először egy kontextust kell létrehoznia, amelyben az állításának valamiféle értelme van.
Előrehajoltam, arcom elkomorult, és megvakartam a szakállam.
- Értem. Ezek szerint te úgy gondolod, hogy én Descartes-ot fogtam be egy ló elé?
Zammis furcsán nézett rám. És még inkább furcsállotta magatartásomat, amikor látta, hogy rárogyok a matracomra, és kotkodácsolok, mint valami eszeveszett tyúk.

- Nagybácsi, miért van az, hogy a Jeriba-vonalban mindössze öt név szerepet? Korábban azt mondtad nekem, hogy az emberi családfákban igen sok név található.
Bólintottam.
- A Jeriba-családfánál az a helyzet, hogy az öt név bizonyos jelentést hordoz. Viselőjüknek ennek megfelelően kell viselkedniük. A tetteik a fontosak, nem pedig a nevük.
- Gothig Shigan szülője, mint ahogyan Shigan az én szülőm volt. Igaz?
- Természetesen. Te ezt már kívülről tudod.
Zammis elkomorult.
- Ezek szerint nekem Tynek kell neveznem az utódomat, ha majd szülő leszek?
- Igen. Ami pedig Tyt illeti, ő Haesninek kell hogy nevezze a gyermekét. Mi bajod van ezzel?
- Én az én gyermekemet Davidge-nek szeretném nevezni, teutánad.
Elmosolyodtam, és megcsóváltam a fejem.
- Nagyon jól tudod, hogy a Ty nevet nagy bankárok, kereskedők és feltalálók szolgálták meg. Ami a Davidge nevet illeti, hát, ahhoz bizony túl sok érdem nem tapad. Gondolj csak arra, hogy mi mindent mulasztana el vagy veszítene el Ty, ha nem neveznéd Tynek!
Zammis egy darabig gondolkodott, majd bólintott.
- Nagybácsi, gondolod, hogy Gothig él?
- Amennyire tudom, igen.
- Hogy néz ki Gothig?
Visszagondoltam arra az időre, amikor Jerry mesélt nekem a szülőjéről, Gothigról.
- Zenét tanított, és nagyon erős. Jerry Shigan azt mondta, hogy az ő szülője az ujjai segítségével képes volt meghajlítani egy fémrudat. Ezenkívül Gothig nagyon tiszteletreméltó is. Feltételezem, hogy pillanatnyilag Gothig igen szomorú, valószínűleg arra gondol, hogy a Jeriba-vérvonal megszakadt.
Zammis elkomorult, és sárga homloka ráncokba gyűrődött.
- Nagybácsi, valahogy el kellene jutnunk Drac-földre. Meg kellene mondanunk Gothignak, hogy a vérvonal folytatódik.
- El fogunk menni.

A tél jege már vékonyodott. Elkészültünk a csizmákkal, a sátorral és a batyukkal is. Már csaknem befejeztük jól szigetelt öltözékünk készítését is. A kis aranykocka, benne a Talmannal, most már Zammis nyakában csüngött. A Drac időnként kivette a könyvecskét az aranykockából, és órákon keresztül elmerülten tanulmányozta.
- Nagybácsi!
- Tessék?
- Miért van az, hogy a Dracok egészen más nyelven írnak és beszélnek, mint az emberek?
Elnevettem magam.
- Zammis, az emberek számos nyelven beszélnek és írnak. Az angol nyelv csak egyike a földi nyelveknek.
- Hogyan beszélnek az emberek egymás között?
Megvontam a vállam.
- Ha olyan emberek kerülnek össze, akik nem értik egymás nyelvét, akkor tolmács segítségét veszik igénybe.
- Te és én mindketten beszéljük mind az angolt, mind pedig a dracot. Ez annyit jelent, hogy mi tolmácsok vagyunk, vagy tolmácsok lehetnénk?
- Úgy vélem, lehetnénk, persze csak akkor, ha valaha is találnánk egy olyan embert és egy olyan Dracot, aki egymással szót akarna váltani. Ne felejtsd el, a mi két fajunk között háború dúl!
- Hogyan lesz vége ennek a háborúnak, ha nem beszélgetünk egymással?
- Gondolom, előbb-utóbb eljön annak is az ideje, hogy leüljünk egymással beszélgetni.
Zammis elmosolyodott.
- Szeretnék tolmács lenni és segíteni a mi két fajunknak a háború befejezésében.
A Drac félretette a varrását, és végignyújtózott a fekvőhelyén. Zammis az ágyát is kinőtte, és egykori fekhelye ma párnaként szolgál a feje alatt.
- Nagybácsi, mit gondolsz, találunk majd valakit a bozótos erdőn túl?
- Remélem.
- Ha találunk, eljössz majd velem a Dracokhoz?
- Megígértem a szülődnek, hogy elmegyek.
- És mi lesz azután, hogy én az archívumban fölmondom majd a családfámat?
A tűzbe bámultam.
- Nem tudom. - Megvontam a vállam. - A háború hosszú időn keresztül megakadályozhat bennünket abban, hogy eljussunk Drac-földre.
- Mégis, mi lesz azután?
- Úgy vélem, hogy visszatérek majd a katonai szolgálatba.
Zammis fölemelte a fejét, és megtámaszkodott a fél könyökén.
- Csak nem akarsz. megint harci pilóta lenni?
- Dehogynem. Ez az egyetlen dolog, amihez értek.
- És Dracokat fogsz gyilkolni?
Én is letettem a varrásomat, és egy darabig figyelmesen bámultam a Dracot. Egy sereg dolog megváltozott bennem azóta, hogy Jerry meg én vicsorogva álltunk egymással szemben ezen az idegen bolygón. Megráztam a fejem.
- Nem, valószínűleg nem leszek harci pilóta. Talán kereskedelmi űrhajókat fogok vezetni. - Megvontam a vállam. Persze lehetséges, hogy a katonaság nem sok választási lehetőséget hagy majd nekem.
Zammis felült, és egypár pillanatig csendben üldögélt. Aztán felállt, odajött a fekvőhelyemhez, és letérdelt mellettem a homokban.
- Nagybácsi, én nem akarok elszakadni tőled.
- Ne légy csacsi! Te a tieidhez tartozol, akik majd körülvesznek téged. A nagyszülőd, Gothig, aztán Shigan leszármazottai, az ő gyermekeik, el is fogsz feledkezni rólam.
- Te is el fogsz felejteni engem?
Belenéztem azokba a sárga szemekbe, aztán kinyújtottam a kezem, és megérintettem Zammis arcát.
- Nem. Nem foglak elfelejteni. De gondolnod kell arra, Zammis, hogy te Drac vagy, én pedig ember. És nagyon jól tudod, hogy az univerzum eme része két világra oszlik. A tiétekre és a miénkre.
Zammis gyöngéden lefejtette kezem az arcáról, szétterpesztette az ujjaimat, és vizsgálgatta őket.
- Bármi történjék is, nagybácsi, én soha nem foglak elfelejteni téged.
A jég elolvadt. A Drac és én ott álltunk az apró szemű hóesésben a sír előtt. Hátunkon batyu. Zammis már ugyanolyan magas volt, mint én, és ezzel néhány centivel túlnőtte Jerryt. Legnagyobb megkönnyebbülésemre a csizmák pompásan illettek a lábára. Zammis megigazgatta batyuját a vállán, majd elfordulva a sírtól, a tenger felé pillantott. Követtem Zammis tekintetét, és figyeltem, ahogy a hatalmas, görgő hullámok a szikláknak csapódnak. A Dracra néztem.
- Mire gondolsz?
Zammis a földre szegezte tekintetét, majd felém fordult.
- Nagybácsi, ez a gondolat azelőtt föl sem ötlött bennem, de most úgy érzem, hogy hiányozni fog nekem ez a hely.
Elnevettem magam.
- Micsoda csacsiság! Még hogy ez a hely hiányozni fog neked! - Megveregettem a Drac vállát. - Már miért hiányozna?
Zammis ismét a tenger felé tekintett.
- Nagyon sok dolgot tanultam én itt. Te, nagybácsi, nagyon sok mindenre megtanítottál. És az élet is, amit itt éltünk.
- Mindez csak a kezdet számodra, Zammis. Nagyon fiatal vagy, az egész élet előtted áll még. - A sír felé bólintottam. - Búcsúzz el a szülődtől!
Zammis a sír felé fordult, egy darabig ott álldogált mellette, majd letérdelt, és elkezdte egyenként eltávolítani a sírról a köveket. Néhány pillanat múlva előbukkant a kövek alól egy csontváz háromujjú keze. Zammis bólintott, aztán elsírta magát.
- Sajnálom, nagybácsi, de sírnom kellett. Eddig ez a sír pusztán néhány szikladarab volt számomra. Most már sokkal többet és mást jelent.
Zammis óvatosan visszahelyezte korábbi helyükre a köveket, és felállt.
Fejemmel a bozótos erdő felé böktem.
- Menj előre, én nemsokára jövök utánad.
- Igenis, nagybácsi.
Zammis elindult a tél végi csupasz fák felé. Lepillantottam a sírra.
- Mit gondolsz Zammisról, Jerry? Nagyobbra nőtt, mint amilyen te voltát. Úgy tűnik, jót tett neki a kígyóhús. Leguggoltam a sír mellé, felvettem egy aprócska követ, és rátettem a halom tetejére.
- Tudod, megpróbáljuk. Elindulunk, hogy mielőbb elérkezhessünk Drac-földre. Ha nem sikerül, hát legfeljebb meghalunk útközben.
Ott álltam még a sír mellett egy darabig, és néztem a tengert.
- Hát igen, én is megtanultam néhány dolgot itt, ezen a helyen. És lehet, hogy bizonyos értelemben nekem is hiányozni fog ez a környék.
Elfordultam a sírtól, és megigazítottam a vállamon a batyumat.
- Ehdevva sahn, Jeriba Shigan! Viszontlátásra, Jerry!
Megfordultam, és elindultam Zammis nyomában az erdő felé.
A napok, amelyek ezután következtek, telve voltak csodákkal Zammis számára. Ez annak ellenére is így volt, hogy utunkon ugyanaz a szürke, unalmas ég borult a fejünk fölé, mint amelyet korábbi otthonunk egeként megismert, és csak igazán kevés, a korábbi környezetünktől elütő növényi és állati létformát láthatott. Amikor túljutottunk a bozótos erdőn, egy álló napon át egy enyhe emelkedőn kaptattunk felfelé. Ezután egy hatalmas, széles végtelenbe nyúló síkságon találtuk magunkat. Bokáig gázoltunk valami bíborszínű növényfélében, amely sötétvörösre festette a csizmánkat. Az éjszakák még túl hidegek voltak ahhoz, hogy éjjel is előrehaladhassunk, ezért aztán, ha besötétedett fölöttünk az ég, inkább felütöttük sátrunkat. Mind a jól bezsírozott sátor, mind pedig a gondosan elkészített öltözékeink kitűnően beváltak, és megóvtak bennünket a szinte minduntalan záporozó hideg eső kellemetlen támadásaitól.
Már legalább két, Fyrine-IV-en szokásos hete voltunk úton, amikor megpillantottuk. Ott sivított el a fejünk fölött, és néhány pillanat múlva eltűnt a láthatáron. Teljesen ledermedtünk, egy szót sem tudtunk kiejteni. Bizonyos voltam benne, hogy az űrhajó, amely a fejünk felett elrepült, éppen leszálláshoz készülődött.
- Mit gondolsz, nagybácsi, megláttak bennünket?
Tagadóan megráztam a fejem.
- Nem, nem hiszem. Annyi bizonyos, hogy a gép leszálláshoz készülődött. Érted? Valahol arra előttünk le kellett szállnia.
- Nagybácsi!
- Gyerünk, mozogjunk! Egyébként mit akarsz?
- Milyen űrhajó volt? Drac vagy emberi?
Összeborzongtam. Egész úton azon tűnődtem, hogy ha űrhajókba botlunk, akkor azok milyen űrhajók lesznek. Legyintettem egyet, és így szóltam:
- Egyáltalán nem érdekes, hogy milyen űrhajó volt. Mindenképpen el fogsz jutni Drac-földre. Végül is te nem vagy katona, rád a katonákra vonatkozó szabályok nem érvényesek. Az emberek nem fognak bántani, ha pedig Drac űrhajó volt, akkor máris nyeregben vagy.
Továbbmentünk.
- Ha Drac űrhajó volt, mi fog történni veled?
Megvontam a vállam.
- Hadifogoly leszek. A Dracok azt állítják, hogy a hadifoglyokkal kapcsolatban igyekeznek mindig betartani azokat az interplanetáris egyezményeket, amelyeket korábban kötöttünk.
Nem sok esélyem van, tettem hozzá magamban. Tulajdonképpen csak aközött választhatok, hogy Drac hadifogoly leszek-e, vagy pedig állandó Fyrine-IV-i lakos. Erre a végkövetkeztetésre már nagyon régen rájöttem,
- Gyerünk, gyerünk gyorsabban! Egyelőre fogalmunk sincs, mennyi időbe telik, míg odaérünk. És azt sem tudjuk, hogy mennyi ideig tartózkodik az űrhajó a bolygón,
Mentünk, törtettünk előre. Csak néha-néha álltunk meg, hogy egy rövid ideig pihenjünk. Éjszaka sem aludtunk. A horizont mintha sohasem került volna közelebb hozzánk. Néhány nap múlva azonban már kezdtem fáradni. Éreztem, hogy az idegeim lassan felmondják a szolgálatot, és érzékszerveim sem működnek már pontosan. Ennek köszönhetően aztán egy óvatlan pillanatban belecsúsztam egy lyukba. Hirtelen minden elsötétült körülöttem. Iszonyatos fájdalom hasított a jobb lábszáramba. Éreztem, hogy elájulok, de nem bántam. Szinte kívántam az ájulást. A nyugalmat, a meleget, a békét.

- Nagybácsi! Ébredj föl! Kérlek, ébredj föl! Éreztem, hogy valaki paskolja az arcomat. Ám mintha ez az érzés nagyon, de nagyon távoli lett volna. Hirtelen fájdalom hullámzott végig az agyamon, és ettől teljesen magamhoz tértem. Az isten verje meg, csak nem törtem el a lábamat! Felpillantottam, és egy lyuk gazos peremét láttam magam fölött. A fenekem alatt némi víz tocsogott. Zammis ott guggolt mellettem.
- Mi történt?
Zammis felfelé mutatott.
- Ezt a lyukat korábban egy vékony réteg föld és némi növény borította. A víz feltehetően kimosta a növények alatt ezt a lyukat. Rendben vagy?
- Azt hiszem, eltört a lábam.
Háttal nekitámaszkodtam az üreg sáros falának.
- Zammis, egyedül kell továbbmenned.
- Nem hagyhatlak itt, nagybácsi!
- Nézd, ha rábukkansz valakire, megkérheted, hogy küldjenek értem.
- És mi lesz akkor, ha ebben az üregben megemelkedik a víz szintje?
Zammis megtapogatta a lábam. Fölszisszentem.
- Ki kell hogy vonszoljalak innen. Mit csináljak a törött lábaddal?
A kölyöknek igaza volt. Egyáltalán nem szándékoztam egy rohadt, sáros veremben megfulladni.
- Valami merev és erős dologra lenne szükségünk. Oda kell erősítened a lábam ahhoz, hogy ne mozduljanak el a csontjaim.
Zammis letette a batyut a hátáról. Ott térdelt a vízben és a sárban, motozott valamit a cókmókjában, aztán előrángatta a feltekert sátrat. Néhány kígyóbőrt letépett a sátor ponyvájából, és lábamat a sátorrúdhoz erősítette. Ezután letépett néhány újabb kígyóbőrt a sátorról, és hurkot formálva belőlük, ráerősítette mindkét lábamra. Fogta a kígyóbőrök végét, és a vállára vetette őket. Ily módon próbált meg kiemelni a veremből. Amikor nekiveselkedett a munkának, iszonyatos fájdalom hasított a törött lábamba, és elvesztettem az eszméletemet.
Ott feküdtem a verem mellett a földön. Testemet a sátor maradványai borították. Zammis a karomat ráncigálta.
- Nagybácsi! Nagybácsi!
- Igen? - kérdeztem elhaló hangon.
- Nagybácsi, indulnom kell. - A földre mutatott. - Itt van az élelmed, és ha esni próbálna, húzd a sátor maradványát az arcod elé. Meg fogom jelölni az ösvényt, amelyen majd haladok, hogy könnyen visszataláljak hozzád.
Bólintottam.
- Vigyázz nagyon magadra!
Zammis megcsóválta a fejét.
- Nagybácsi. Azt hiszem, jobb lenne, ha vinnélek téged. Nem szabadna elválnunk egymástól.
Erőtlenül megráztam a fejem.
- Hagyj itt inkább pihenni engem, kölyök! Nem bírnám az utat. Inkább sürgősen találj valakiket, akik aztán segítenek elvinni engem innen.
Éreztem, hogy a gyomrom görcsbe rándul, és hideg veríték üt ki a bőrömön a kígyóbőr öltözék alatt.
- Menj már, az isten szerelmére! Menj már!
Zammis megragadta a batyuját, és felállt. Cókmókjával a hátán elkezdett rohanni abba az irányba, amelyben az űrhajót elrepülni láttuk. Néztem őt, amíg csak végleg el nem tűnt a szemem elől. Ekkor arcomat az ég felé fordítottam, és a felhőket bámultam.
Most az egyszer majdnem elkaptál, te átkozott kizlode kurafi! De nem számoltál a Drackal… Róla elfeledkeztél. Elfelejteted, hogy ketten vagyunk…
Időnként elvesztettem az eszméletemet. Volt, hogy arra riadtam, az eső dobol az arcomon. Aztán fejemre húzva a sátrat, megpróbáltam megnyugodni. Néhány másodperc múlva ismét elájultam.

- Davidge? Davidge hadnagy?
Kinyitottam a szemem, és olyasmit láttam magam fölött, amit négy hosszú földi éve nem láttam már. Egy emberi arcot.
- Kicsoda maga?
Fiatal arc volt, amelyet rövid szőke haj keretezett. A férfi elmosolyodott.
- Steerman kapitány vagyok, egészségügyi tiszt. Hogy érzi magát?
Eltűnődtem a kérdésén, aztán elmosolyodtam.
- Mintha tökéletesen ronccsá lőttek volna.
- Ami azt illeti, tényleg romos állapotban volt, amikor a felderítőcsapatunk magára bukkant.
- Felderítőcsapat?
- Persze, maga nyilván nem tudja. A Földi Egyesült Nemzetek és a Dracok Kamarája olyan egyesített bizottságot hozott létre, amelynek az a feladata, hogy az új bolygók gyarmatosítását felügyelje. A háború véget ért.
- Véget ért?
- Igen.
Mintha egy hatalmas, nehéz kő gördült volna le a mellkasomról.
- Hol van Zammis?
- Kicsoda?
- Jeriba Zammis. A Drac, aki velem volt.
Az orvos megvonta a vállát.
- Nem tudok róla semmit. Feltételezem azonban, hogy a gyíkok majd gondoskodni fognak róla.
Gyíkok. Valaha én is így neveztem őket. Amikor most ez a kifejezés életre kelt Steerman ajkán, furcsának és idegennek tűnt számomra. Azonkívül visszataszítónak is.
- Zammis egy Drac. Nem pedig gyík.
A doktor felvonta a szemöldökét, és megvonta a vállát.
- Természetesen, ahogy óhajtja. Most az a fontos, hogy pihenjen, néhány óra múlva majd ismét megvizsgálom.
- Láthatom Zammist?
Az orvos elmosolyodott.
- Ó, istenem, csak ezt ne kérje! Ez ugyanis lehetetlen. Ha nem tudná, maga most éppen úton van a Delphi USEB felé. A Drac feltehetően Drac-föld felé megy.
Búcsúzóul felém bólintott, majd elfordult a fal felé. Uramisten, iszonyúan nyomorúságosnak éreztem magam! Körbetekintettem, és akkor értettem meg, hogy egy űrhajó betegszobájának az egyik ágyán fekszem. A két oldalamon lévő mindkét ágyban feküdt valaki. Az a férfi, aki a tőlem jobbra lévő ágyban feküdt, megcsóválta a fejét, és ismét belemerült egy folyóirat olvasásába. A tőlem balra fekvő dühösen nézett rám.
- Maga rohadt gyíkseggnyaló! - ordította felém, majd a bal oldalára fordult, és tüntetően a hátát mutatta nekem.

Ismét emberek között vagyok, ám sokkal magányosabbnak érzem magam, mint azelőtt valaha is életemben. Misnuuram va siddeth, ahogy Mistan megjegyezte a Talmanban, és bölcsességét - most értettem meg igazán - a nyolcszáz évvel ezelőtti nyugodt és kellemes állapotok sugallhatták. A magányosság csak a lélekben létezik. Nem olyasvalami, amit mások erőltetnek ránk. Inkább azt lehetne mondani róla, hogy az ember magamagának okozza. Jerry megcsóválta a fejét, majd sárga ujjával felém bökött, miközben mondanivalójához a szavakat keresgélte. "Davidge… számomra a magányosság nagyon kellemetlen dolog… Olyasféle, amit feltétlen el kell kerülnöm, ha lehetséges. Félni azonban nem félek tőle. Nálad viszont, azt hiszem, más a helyzet. Úgy tűnik, szívesebben halnál meg, mint hogy be legyél önmagadba zárva."
Misnuuram yaa va nos misnuuram van dunos. "Te, aki önmagadba zárva élsz, mások között is mindig magányos leszel." Megint csak egy idézet Mistantól. Az állítás látszólag ellentmondásos, a valóság azonban igazát bizonyítja. Idegennek éreztem magam a saját fajtám között, és idegennek éreztem azt a gyűlöletet is, amelyet ők mások iránt éreztek. Az a szeretet viszont, amit én éreztem egy idegen faj iránt, pajtásaimnak tűnt idegennek, sőt lehetetlennek és elferdültnek. "Csak olyan ember élhet békében másokkal, aki békében képes meglenni önmagával." Ismét egy idézet Mistantól. Az úton, miközben a Delphi-bázis felé repültünk, és én a kórteremben hevertem, számtalanszor azon kaptam magam, hogy a mellkasom felé kapkodva a Talmant keresem. Vajon mi történhetett Zamissal? A mi katonaságunk ilyesminek nem kívánt figyelmet szentelni, ami pedig a Drac hatóságokat illeti, ők minden bizonnyal azt mondanák, hogy nekem ehhez semmi közöm.
A Földön nem nagyon örültek az olyan kiszolgált pilótáknak, akik állás után kajtattak. Nemigen lehetett munkát találni. Különösen nehéz volt egy olyan fickónak, mint én, aki már négy éve nem repült, egyik lábára sántított, és kikiáltották mindenféle gyíkseggnyalónak. Ez a gyíkseggnyaló olyasféle kifejezés volt, amely történelmileg magába olvasztotta az olyan szavakat, mint quisling, áruló, buzi, négerbarát.
Pénzben nem szűkölködtem, maradt elég a számlámon. Az egyetlen problémám az volt, hogy mit kezdjek önmagammal. Egy darabig elbóklásztam a Delphi-bázison, majd jelentkeztem egy Föld felé induló űrhajóra. Néhány hónapon keresztül egy kisebb könyvkiadó vállalat számára kéziratokat fordítottam drac nyelvre. A Dracok majd megvesztek a vadnyugati történetekért. Egy idő múlva azonban elegem lett abból, hogy ostoba revolverhősökről szóló nevetséges és gyermeteg történeteket fordítsak. Így aztán felmondtam az állásomat.
Egy szép napon felhívtam a szüleimet.
- Miért nem hívtál bennünket előbb, Willy? Halálra aggódtuk magunkat… Volt néhány dolgom, amit előbb el kellett intéznem, apám… Nem, nem igazán… Megértjük, fiam… Bizonyára szörnyű volt, ami veled történt… Apám, szeretnék egy időre hazalátogatni…
Amikor hazalátogatási szándékomat apámmal közöltem, máris tudtam, hogy nem cselekszem helyesen. Otthonra vágytam, ez nyilvánvaló, de azt is tudnom kellett volna, hogy az az otthon, amelyet tizennyolc éves koromban magam mögött hagytam, már idegen számomra. Mégis, mi mást tehettem volna - elindultam hazafelé.
Vettem egy elektromos kocsit, egy Dearman elektriket. Motorja kellemesen zümmögött a sötétben, miközben igyekeztem olyan elhagyatott utakon hajtani, amelyeken alig-alig volt forgalom. A decemberi éjszaka ege szikrázóan tiszta volt. Világosan ki tudtam venni a csillagokat, ha felfelé pillantottam a kocsi buborék formájú üvegtetején keresztül. Hirtelen eszembe ötlött a Fyrine-IV, a bolygó dühöngő óceánja és a soha véget nem érő szelek. Lehúzódtam az út mellé, leállítottam a motort, és leoltottam a fényeket. Néhány perc múlva, amikor a szemem már hozzászokott a sötéthez, kiléptem a kocsiból, és bevágtam magam mögött az ajtót. Kansas fölé óriási ég borul, és a csillagok oly közelinek tűnnek, hogy úgy érzi az ember, csak fel kell nyúlnia, és máris megérintheti őket. A hó ropogott a lábam alatt, ahogy néhány lépést tettem, eltávolodva a kocsitól, miközben arcom az égnek fordítottam. Megpróbáltam kivenni a számtalan pislogó csillag közül azt az egyet, amely körül a Fyrine-IV kering.
A Fyrine a Pegazus csillagkép egyik csillaga. Az én szemem azonban nem volt elég gyakorlott ahhoz, hogy a szárnyas ló csillagképet meg tudjam különböztetni az őt körülvevő csillagok közül. Megvontam a vállam, éreztem, hogy borzongok a hidegtől, aztán elhatároztam, hogy visszakecmergek a kocsiba. Amikor az ajtó kilincsére tettem a kezem, arcom még mindig az égre fordítva, észrevettem egy csillagképet, amelyet azonnal felismertem. Az északi égen volt, és éppen csak a horizont felett helyezkedett el. A Draco csillagkép volt. A sárkány, amelynek farka megcsavarodott a Kismedve körül, és amely fejjel lefelé csüngött az égbolton. Eltanin, a sárkány orrát formázó csillag a Dracok napja. E nap második planétáján, a Dracón volt Zammis otthona. Egy közeledő kocsi fényszórójának fénye csaknem teljesen elvakított. A közelgő autó felé fordultam. Láttam, hogy lassít, magálláshoz készülődik. A kocsit vezető ember letekerte az ablakot, és kiszólt felém a sötétben:
- Segítségre van szüksége?
- Nem, köszönöm. - Karomat a magasba lökve még hozzátettem: - Csak a csillagokat bámultam.
- Gyönyörű éjszaka van, nemde?
- De igen.
- Biztos, hogy nincs szüksége semmiféle segítségre? 
Újfent megráztam a fejem.
- Köszönöm… csak várok itt egy ideig. Egyébként nem tudná nekem megmondani, hogy hol van itt a legközelebbi kereskedelmi űrkikötő?
- Körülbelül egyórányira innen, Szalinában.
- Köszönöm.
Láttam, hogy egy kéz kinyúlik az ablakon, és felém int. Aztán az autó elindult, és egyre jobban felgyorsulva végleg eltűnt a sötétben. Még egy pillantást vetettem az Eltaninra, aztán visszaültem a kocsiba.

Hat hónappal később ott álltam egy ősi kövekből kifaragott és összerakott kapu előtt, és azon tűnődtem, hogy mi az ördögöt keresek én itt. Az út, amelyet Drac-föld felé megtettem, és amelynek utolsó szakaszában csak Dracok voltak az útitársaim, fényesen bizonyította Namvaac szavainak igazságát: "A béke gyakran nem egyéb, mint olyan háború, amelyben nem dúlnak csaták." Az emberek és a Dracok között kötött egyezmények papíron biztosították nekem a jogot, hogy elutazhassak Drac-földre, a Drac bürokraták azonban mindent megtettek, hogy megnehezítsék az utamat. A Dracok bürokráciája már akkor erőteljesen virágzott, amikor az ember még első lépéseit sem tette meg a világűrben. Latba vetettem mindent, hogy vágyamat, Drac-föld meglátogatását végül is valóra válthassam. Ha kellett, fenyegetőztem, ha kellett, zsaroltam vagy megvesztegettem. Hosszú napokon keresztül istenverte kérdőíveket töltöttem ki, engedtem, hogy megvizsgáljanak, nem szenvedek-e valamiféle fertőző betegségben, és végigültem egy sereg kihallgatást, amelyek alkalmából folyvást azt kérdezték tőlem, hogy miért akarok odautazni, mit keresek ott, kiket látogatok meg, meddig kívánok ott maradni és így tovább és így tovább. Aztán egyre több és több kérdőívet kellett kitöltenem, úgyhogy a végén már majd belebolondultam az egészbe. Aztán újabb megvesztegetések következtek, majd várnom kellett, és megint csak várnom kellett, és várnom és várnom kellett…
Az űrhajón általában igyekeztem a kabinomban tartózkodni. Lévén azonban, hogy a Drac staward nem volt hajlandó kiszolgálni engem, kénytelen voltam időnként megjelenni az űrhajó étkezőhelyiségében, hogy ott költsem el az ebédemet vagy a vacsorámat. Asztalomnál egyedül üldögéltem, és kénytelen voltam végighallgatni azokat a megjegyzéseket, amelyeket a többi asztalnál üldögélő Drac útitársaim rám tettek. Igyekeztem úgy tenni, mintha nem érteném egyetlen szavukat sem. A Dracok általában nem feltételezik rólunk, hogy ismerjük a nyelvüket.
- Miért kényszerítenek bennünket arra, hogy egy Irkmaan mocsokkal legyünk kénytelenek együtt étkezni?
- Nézzétek, milyen rohadtul fakó bőre van! Azonkívül büdös is. Fúj! Micsoda szaga van!
Csikorgattam a fogaimat, és igyekeztem tekintetemet a tányérra szegezni.
- Ellentmond a Talman tanításainak, hogy az univerzumban ilyen nyomorúságos lények létezhessenek, mint ez is itt.
Egy idő múlva már nem bírtam tovább, és a három Drac felé fordulva, drac nyelven megjegyeztem: "Ha a ti őseitek elég eszeseknek látszottak volna ahhoz, hogy a helybeli vezetők a fogamzásgátlásra megtanítsák őket, akkor ti még csak nem is léteznétek!" Visszafordultam a tányérom felé. Eközben két Drac teljes erővel azon igyekezett, hogy lefogja a harmadikat, aki dühében rám akart rontani.
A Dracón viszonylag könnyen megtaláltam a Jeriba-birtokot. A probléma inkább az volt, hogyan kerülhessek beljebb. A birtokot ugyanis magas kőfal védelmezte az illetéktelen behatolástól. A kapun keresztül megpillantottam azt az óriási kőből épített házat, amelyet Jerry oly ügyesen és aprólékosan leírt nekem. Megmondtam a kapuban álló őrségnek, hogy Jeriba Zammist szeretném meglátogatni. Az őrök rám meredtek, aztán egyikük eltűnt a kapu mögött lévő kis fülkében. Néhány pillanat múlva egy másik Drac jelent meg, aki a nagy kőházból jött ki, és fürgén keresztülsietve a kert gyepén, egyenesen a kapu felé tartott. A Drac bólintott az őrök felé, aztán megállt, és szembenézett velem. A megtévesztésig hasonlított Jerryre.
- Te vagy az az Irkmaan, aki Jeriba Zammist szeretné látni?
Bólintottam.
- Feltételezem, hogy Zammis már mesélt rólam neked. Engem Willis Davidge-nek hívnak.
A Drac néhány pillanatig vizsgálgatott.
- Estone New vagyok, Jeriba Shigan leszármazottja. Szülőm, Jeriba Gothig látni kíván.
A Drac hirtelen elfordult tőlem, és fürgén visszasietett a házba. Követtem őt. Izgalmam egyre fokozódott, amikor arra gondoltam, hogy rövidesen viszontlátom Zammist. Nem sok figyelmet fordítottam környezetemre mindaddig, amíg be nem kísértek egy hatalmas terembe, amelynek boltozatos kőmennyezete volt. Jerry egyszer azt mondta nekem, hogy a házuk négyezer éves. Látván, hinnem kellett neki. Amikor beléptem a terembe, egy másik Drac lépett oda hozzám. Öreg volt, de tudtam, hogy kit tiszteljek benne.
- Te Gothig vagy, Shigan szülője.
A sárga szemek fürkészőn meredtek rám.
- Ki vagy te, Irkmaan?
Felém nyújtotta ráncos, háromujjú kezét.
- Mit tudsz te egyáltalán Jeriba Zammisrót, és miért beszéled te a mi drac nyelvünket oly stílusban és akcentussal, amely gyermekem, Shigan sajátja volt? És egyáltalán: miért vagy itt?
- Azért beszélem a dracot ily módon, mert Jeriba Shigan így tanított meg a nyelvére.
Az öreg Drac féloldalra billentette a fejét, és résnyire szűkítette a szemét.
- Te ismerted a gyermekemet? Hogyan lehetséges ez?
- A vizsgálóbizottság nem mondta el neked?
- Nekem azt jelentették, hogy a gyermekemet, Shigant megölték egy csatában a Fyrine-IV-en. Ez a mi időszámításunk szerint hat évvel ezelőtt történt. Bökd már ki, mit akarsz, Irkmaan!
Gothigtól Nev felé fordultam. Az ifjabb Drac ugyanazzal a gyanakvó pillantással fürkészett engem, mint az idősebb. Ismét Gothig felé fordítottam a fejem.
- Shigant nem ölték meg a csatában. Mi ketten együtt ottrekedtünk a Fyrine-IV felszínén, és több mint egy évet töltöttünk azon a bolygón kettesben. Shigan akkor halt meg, amikor megszülte Jeriba Zammist. Egy évvel később a vizsgálóbizottság ránk talált, és…
- Elég! Elég legyen ebből, Irkmaan! Miért jöttél ide? Pénzt akarsz? Vagy a befolyásomat akarod, hogy kereskedelmi koncessziókra tegyél szert? Vagy mit?
Elkomorultam.
- Hol van Zammis?
A harag könnyei jelentek meg az öreg Drac szemében.
- Nincs semmiféle Zammis, Irkmaan! A Jeriba-vonal Shigan halálával megszakadt!
Szemem tágra nyílt.
- Ez nem igaz! Tudom, hogy nem igaz! Én gondoskodtam Zammisról. Nem hallottatok felőle semmit a vizsgálóbizottságtól?
- Térj már a tárgyra, Irkmaan! Nincs időm arra, hogy az egész napomat itt fecséreljem el veled.
Egy darabig figyelmesen tanulmányoztam Gothigot. Az öreg Drac valószínűleg semmit sem hallott a bizottságtól. A Drac hatóságok feltehetően maguknál tartották a gyereket, akiről semmit nem engedtek kiszivárogni. Nyilvánvaló, Gothignak sem mondtak semmit. Vajon miért?
- Én együtt voltam Shigannal, Gothig. Így tanultam meg a nyelveteket. Amikor Shigan meghalt, életet adott Zammisnak, és én…
- Irkmaan, ha nem térsz a tárgyra, meg fogom kérni Nevét, hogy hajítson ki innen. Shigan meghalt egy csatában, amelyet a Fyrine-IV-en vívtak ellenetek. A Drac flotta néhány nappal később értesített bennünket a szomorú eseményről.
Bólintottam.
- Akkor azt magyarázd meg nekem, légy szíves, Gothig, hogyan lehetséges az, hogy én ismerem a ti Jeriba-családfátokat. Elmondjam talán neked az egész vérvonalat?
Gothig felhorkantott.
- Csak nem akarod velem elhitetni, hagy te ismered az egész Jeriba-leszármazási vonalat?
- Márpedig így van.
Gothig megvetően legyintett egyet. - Hát jó, akkor mondd el.
Mély lélegzetet vettem és nekifogtam. Akkorra, amikorra elérkeztem a 173. generációhoz, Gothig már a kőpadlón térdelt Nev mellett. A Dracok így maradtak a felsorolás egész háromórányi ideje alatt. Amikor mondandómat befejeztem, Gothig meghajtotta fejét, és sírva fakadt.
- Rendben van, Irkmaan, hiszek neked. Ismerned kellett Shigant, ez bizonyos.
Az öreg Drac feltekintett rám, és merőn nézte az arcomat. Szemébe, tekintetébe remény költözött.
- Szerinted tehát Shigan folytatta a vonalat, és megszülte Zammist?
Bólintottam.
- Nem egészen értem, hogy a bizottságotok miért nem értesített benneteket.
Gothig talpra kászálódott és elkomorult.
- Ezt rövidesen meg fogjuk tudni, Irkmaan. Mi is a neved?
- Davidge. Willis Davidge.
- Meg fogjuk tudni, Davidge.

Gothig parancsot adott, hogy helyezzenek el kényelmesen a házában, aminek nagyon örültem, mert már alig maradt valami kis pénzem. Gothig igyekezett minél szélesebb körben tapogatózni, hogy megtudjon valamit Zammis sorsáról. Egy idő múlva aztán beküldött engem és Nevet Sendievuba, a Draco fővárosába, hogy ott keressük meg a Kamarai Központot. Csakhamar rájöttem, hogy a Jeriba-nemzetség igen nagy befolyással bír a bolygó vezetésére. Utunk során egy ízben a Közös Felügyeleti Bizottság képviselőjéhez utasítottak, hogy Drachoz, akit Jozzdn Vrulenak hívtak. Miután végigolvasta Gothig levelét, komor arccal ránk tekintett.
- Mikor kaptad ezt, Irkmaan?
- Úgy gondolom, hogy az aláírás és a dátum rajta van a levélen - válaszoltam.
A Drac ismét a kezében tartott levélre, majd rám pillantott.
- A Jeriba-leszármazási vonal egyike a legtiszteletreméltóbbaknak a Dracón. Te azt állítod, hogy ezt a Levelet Jeriba Gothig adta neked. Így van?
- Ezt mondtam. - Éreztem, hogy a szám mozog, tehát mondtam…
Nev ekkor kapcsolódott bele a dologba.
- A ti birtokotokban vannak mindazok az információk és adatok, amelyeket a Fyrine-IV-en tevékenykedő vizsgálóbizottság gyűjtött össze és juttatott el ide. Szeretnénk tudni, hogy mi történt Jeriba Zammissal.
Jozzdn Vrule elkomorodott, és ismét a kezében tartott levélre tekintett.
- Estone Nev, te vagy a vérvonalad megalapítója, nem igaz?
- De igen.
- Szeretnéd, ha valaki szégyent hozna a családfádra? Miért látlak én téged itt ezzel az Irkmaannal?
Nev összepréselte az ajkát, és keresztbe fonta két karját a mellkasán.
- Jozzdn Vrule, ha a jövőben is boldogulni szeretnél ezen a bolygón, akkor ajánlom neked, hogy fogd be a lepcses szádat, és azonnal keresd meg nekünk Jeriba Zammist.
Jozidn Vrule zavartan az ujjait nézegette. Aztán felpillantott, és tekintetét összeakasztotta Nevével.
- Nos, rendben van, Estone Nev. Megfenyegettél, hogy megüthetem a bokámat, ha nem mondom el neked az igazat. Azt hiszem, nem fogsz örülni annak, amit megtudsz.
A Drac néhány sort firkantott egy papírra, amelyet átadott Nevnek.
- Ezen a címen fogod megtalálni Jeriba Zammist, és bátran állíthatom, hogy átkozni fogod azt a napot, amikor a kezedbe adtam ezt a cédulát.

Rosszul voltunk attól a látványtól, ami a beszámíthatatlan Dracok menhelyén fogadott bennünket. Körülöttünk mindenfelé üres tekintetű Dracok álldogáltak egy helyben, sikoltoztak, vagy habzó szájjal rohangásztak ide-oda. Úgy viselkedtek, mintha alacsonyabb rendű teremtmények lennének. Gothig itt csatlakozott hozzánk. A telep Drac igazgatója csúnyán meredt rám, amikor megpillantott, és így szólt Gothighoz:
- Fordulj vissza, Jeriba Gothig, amíg nem késő. E szobán túl már nincs más, csak fájdalom és szomorúság. Gothig mindkét kezével megragadta az igazgató öltözetének elejét.
- Ide figyelj, te undorító rovar! Ha Jeriba Zammis itt van e falak között, akkor azonnal hozd ide! Követelem, hogy láthassam az unokámat! Megértetted?! Ha nem engedelmeskedsz, az egész Jeriba-vérvonal minden tagját rád uszítom! Jaj lesz neked!
Az igazgató felszegte a fejét, ajka vonaglott, de aztán megadta magát és bólintott.
- Nos, rendben van. Rendben van, te pompázatos Kazzmidth! Megkíséreltük megóvni a Jeribák jó hírét. Mindent megtettünk! Nos, hát győződj meg a saját szemeddel családod szégyenéről!
Az igazgató bólintott, és összepréselte az ajkát.
- Azonnal láthatod saját szemeddel is, te vagyontól megrészegedett divatmajmoló.
Az igazgató valamit ráfirkált egy darab papírra, amelyet aztán átnyújtott Nevnek.
- Azzal, hogy ezt a cédulát a kezetekbe adom, máris tönkretettem a karrieremet. De nem bánom! Vigyétek! Vigyétek! Menjetek és nézzétek meg azt a lényt, akit Jeriba Zammisnak hívtok! Nézzétek meg és zokogjatok!
A fák között egy füves területen ott üldögélt Jeriba Zammis egy kőpadon, teljesen magában. Egykedvűen bámulta a talajt. Még csak nem is pislogott. Keze nem is rezdült. Gothig borúsan és kérdőn nézett rám. Odamentem Zammishoz.
- Zammis, megismersz engem?
A Drac nagy nehezen kitépte magát borús gondolatai szövedékéből, és rám emelte sárga szemének szomorú tekintetét. Nem látszott rajta, hogy felismert volna.
- Ki vagy te?
Leguggoltam mellé, két kezemet a két karjára helyeztem, és megráztam őt.
- Az isten verjen meg, Zammis, nem ismersz fel engem? Én vagyok a te nagybácsid. Emlékszel már? Davidge vagyok!
A Drac megingott a padon ültében, majd megadóan megrázta a fejét. Felemelte az egyik karját, és intett az egyik intézeti szolgának.
- A szobámba kívánok menni. Kérem, engedjenek a szobámba!
Ott álltam kétségbeesetten Zammis előtt, és nem tudtam mit tegyek.
Aztán megragadtam kórházi köpenyének elejét, és így szóltam
- Zammis, én vagyok itt, Davidge!
A sárga szemek tompán, tört fénnyel, élettelenül meredtek rám. A kórházi szolga sárga kezét a vállamra helyezte. - Engedd, hadd menjen, Irkmaan!
- Zammis! - Nev és Gohig felé fordultam. - Mondjanak már valamit!
A Drac kórházi szolga előhúzott a zsebéből egy bankjegyet, és jelentőségteljesen a saját tenyerébe helyezte.
- Hagyd őt elmenni, Irkmaan!
Gothig előrelépett.
- Magyarázatot kérek!
A kórházi szolga Gothigra nézett, majd Nevre és rám, végül Zammisra.
- Ez az illető, ez a teremtés úgy került hozzánk, hogy kijelentette, hogy szereti, értik, szereti az embereket. Ez rettenetes lelki elferdülés, Jeriba Gothig. A kormányzat csak meg akart óvni téged egy botránytól. Nem akarhatod, hogy a Jeriba-vérvonalat ilyen szégyenbe rántsa valaki.
Zammisra néztem.
- Mi az ördögöt csináltatok Zammissal, ti kizlode, rohadt kurafik?! Egy kis sokkterápia? Vagy némi kábító drog? Kiirtottátok az agyát?
A kórházi szolga rám vicsorgott, és tagadóan megrázta a fejét.
- Irkmaan, te ezt nem értheted. Ez a Drac nem élhetett volna boldogan úgy, hogy szereti az embereket. Most azon fáradozunk, hogy a Drac társadalomba való beilleszkedését elősegítsük. Lehet, hogy te nem helyesled ezt?
Zammisra néztem, és megráztam a fejem. Hirtelen felrémlett emlékezetemben, hogyan bántak velem embertársaim.
- Nem, azt hiszem, nem jártok el helytelenül… csak valahogy nem tetszik nekem ez az egész.
A kórházi szolga Gothig felé fordult.
- Kérlek, értsd meg, Jeriba Gothig. Nem tehettük ki a Jeriba-vérvonalat egy ilyen szégyennek. A te unokád már csaknem egészen jól van, és rövidesen megkezdjük az újrailleszkedési programjának kivitelezését. Két éven belül olyan unokád lesz, aki minden tekintetben méltó arra, hogy továbbvigye a Jeriba-vérvonalat. Mi ebben a helytelen?
Gothig megrázta a fejét. Leguggoltam Zammis elé, és tekintetemet belefúrtam sárga szemébe. Megfogtam jobb kezét, és úgy szóltam hozzá:
- Zammis.
Zammis lenézett rám, bal keze egy picinykét megmozdult, aztán kinyúlt az én bal kezem felé, és szétterpesztette háromujjú kezével az ujjaimat. Az ujjaimra mutatott, majd a szemembe nézett, és ismét a kezemet kezdte vizsgálgatni.
- Igen… - Zammis ismét a kezemre mutatott. - Egy, kettő, három, négy, öt! - Zammis ismét a szemembe nézett.
- Négy, öt!
Bólintottam.
- Igen, igen.
Zammis a kezemet az arcához szorította.
- Nagybácsi… nagybácsi. Mondtam neked, hogy soha nem foglak elfelejteni…

Nem számoltam az éveket. Ismét kinőtt a szakállam, és ott térdeltem kígyóbőrökből varrt ruhámban Jeriba Shigan barátom sírja mellett. Ezúttal e sír mellett egy másik sír is domborult. Gothig sírja, amely mindössze négy éve volt ezen a bolygón. A helyére illesztettem néhány követ, majd néhány újabbat helyeztem el a síron. Fázósan összevontam magamon kígyóbőr öltözékemet, amelyet majd lecibált rólam az erősen fújó szél. Leültem a sír mellé, és kitekintettem a tenger felé. Tajtékzó hullámok gördültek mindenfelé a vízen, az alacsonyan csüngő fekete felhők alatt. Nemsokára ismét megjön a tél. Mindent jég borít majd. Bólintottam, és sebekkel teli, ráncos kezemre pillantottam. Aztán tekintetem ismét a sírra emeltem.
- Nem tudtam velük együtt maradni, Jerry. Otthagytam a telepet. Nem arról van szó, mintha rossz hely lenne. Nem rossz, nagyon is szép hely. De mást sem tettem, mint hogy kibámultam az ablakon, néztem az óceánt, és a barlangunkra gondoltam. Rohadtul egyedül vagyok, Jerry. Iszonyatosan egyedül. De ez jó dolog. így tudom azt, hogy mi és ki vagyok, Jerry. És azt hiszem, ez a legfontosabb.
Valami zajt hallottam. Előredőltem üttömben. Két kezemet fonnyadó térdemre helyeztem, és nagy nehezen talpra kászálódtam. A Drac a telep felől tartott felém, kezében egy gyermekkel.
Megdörgöttem a szakállamat.
- Áhá, Ty, te vagy az. Szóval ez a te első gyermeked?
A Drac bólintott.
- Örülnék, nagybácsi, ha megtanítanád őt mindarra, amit meg kell hogy tanuljon. A vérvonalra, a Talmanra, arról, hogy milyen az élet a Fyrine-IV bolygóján, azon a bolygón, amelyet mi Barátság bolygónak neveztünk el.
Karomba vettem a szorosan bepólyált gyermeket. Kis, dundi, háromujjú karjaival kaszált a levegőben, aztán megragadta kígyóbőrből összetákolt ruhám elejét.
- Igen, Ty. Ez aztán tényleg egy Jeriba.
Felnéztem Tyre.
- És hogy van a szülőd, Zammis?
Ty megvonta a vállát.
- Olyan jól, ahogyan csak lehet. Minden jót kíván neked.
Bólintottam.
- Én is minden jót kívánok neki, Ty. Az a véleményem hogy Zammisnak ott kellene hagynia azt az, átkozott légkondicionált kapszulát, és ide kellene jönnie élni, a barlangba. Biztos, hogy jót tenne neki.
Ty elvigyorodott és bólintott.
- Meg fogom mondani a szülőmnek, hogy mit üzentél, nagybácsi.
Hüvelykujjammal megböktem a mellkasom.
- Nézz rám! Nem látszom betegnek, igaz?
- Nem, nagybácsi.
- Mondd meg Zammisnak, hogy rúgja fenéken azt az átkozott doktort, és jöjjön vissza a barlangba. Érted?
- Igen, nagybácsi.
Ty elmosolyodott.
- Van valamire szükséged?
Bólintottam, és megvakartam a nyakamat.
- Van. Mindenekelőtt vécépapírra. Hozhatnál néhány csomaggal. Aztán nem bánnék egy-két üveg whiskyt sem. Illetve jobb lesz, ha nem hozol whiskyt. Azzal várok addig, amíg Haesni, aki itt marad velem, betölti első évét. Csak toalettpapírt hozzál vagy küldjél.
Ty mélyen meghajolt.
- Rendben van, nagybácsi. Kívánom neked, hogy még sok-sok reggelt éljél meg épen és egészségben. Türelmetlenül legyintettem,
- Meg fogok élni még jó néhány reggelt, biztosíthatlak róla. Ne feledd a vécépapírt!
Ty ismét meghajolt.
- Nem fogok megfeledkezni róla, nagybácsi.
Ty megfordult, és elindult a bozótos erdőn keresztül a telep felé. Néhány évvel korábban Gothig úgy határozott, hogy mindenét pénzzé téve, az egész Jeriba-vonalat és a vele rokonságban tévő vérvonalak képviselőit áttelepíti a Fyrine-IV bolygóra. Egy éven keresztül együtt éltem velük a telepükön, de aztán nem bírtam tovább, és visszaköltöztem a barlangba. Nyáron és ősszel gyűjtögettem a fát, füstöltem a kígyóhúst, és készülődtem a zimankós télre. Korábban Zammis ideadta nekem az ifjú Tyt, hogy neveljem föl a barlangban, és most Ty hozta el és nyújtotta át nekem Haesnit. A gyermek felé bólintottam.
- A te gyermekedet Gothignak fogják hívni, és aztán… Fenéztem az égre, és éreztem, hogy a könnyek felszáradnak az arcomon.
-… és aztán Gothig gyermekét Shigannak… Búcsúzóul Ty felé bólintottam és elindultam, hogy levigyem a gyermeket a barlangba.

Hargitai Károly fordítása