NNCL350-313v2.0

LJUBEN DILOV

Az Ikárosz útja
TUDOMÁNYOS-FANTASZTIKUS REGÉNY

FORDÍTOTTA HARSÁNYI ÉVA

AZ UTÓSZÓT KARIG SÁRA ÍRTA

EURÓPA KÖNYVKIADÓ
BUDAPEST 1986.

ELSŐ RÉSZ

SZÉPEK ÉS BÖLCSEK, AKÁR AZ ISTENEK, S BÚVAL TELTEK, AKÁR A FÖLDLAKÓK.
(Egy ősi földi dalból, amelyet Maiola Beni énekelt nekem)

AZ ÚT KEZDETE

1

Összeszedem a bátorságom, hogy legalább ezt a történetet leírjam. Az Ikárosz időszámításának huszonharmadik évében történt, de az erre vonatkozó dokumentumok már hét éve hozzáférhetetlenek: az Ikárosz archívumának titkos széfjébe kerültek.
Azért kerültek oda, mert utunk elején nem volt jogunk megzavarni az embereket érthetetlen események közzétételével, egy elmebeteg zagyva fecsegésével - az első koordinátor szó szerint így mondta: “egy szerencsétlen őrült rémálmai”, és nyomban elrendelte a titkosítást, anélkül hogy akár az asztronavigátorok tanácsának, akár az ellenőrző bizottságnak a véleményét kikérte volna. Mellesleg mindkét testület készségesen egyetértett ezzel az intézkedéssel.
Most hadd szóljak néhány szót a nálunk uralkodó vezetési rendszerről, különben nem lenne világos, hogy lehet egyáltalán megtiltani egy ilyen esemény tudományos vagy másféle megítélését és nyilvánosságra hozatalát. Az önök földi demokratizmusa nyilván megfelelően jellemzi és értékeli az ilyenfajta intézkedés hihetetlenségét.
Miután az Ikárosz letért Nap körüli pályájáról (ez még a születésem előtt történt), lakossága csaknem egyhangúlag megszavazta a vezetési rendszer megváltoztatását. A jegyzőkönyvek tanúsága szerint ezt azzal indokolták, hogy az Ikároszra súlyos megpróbáltatások várnak, s ezért kívánatos, hogy a vezetés nagyobb önállósággal rendelkezzék. Kutatásaim viszont azt sejtetik, hogy szüleink egyszerűen megrémültek attól a sok előre nem várt pszichikai zavartól, amelyek még az első évben jelentkeztek, s ezért engedték át önként demokratikus jogaikat az asztronavigátorok egy rendkívül erőteljes és határozott csoportjának.
Összegyűltek az ikárosziak, és megszavaztak egy új törvényt, amelynek értelmében csillaghajó-planétájukat egy ötvenegy tagból álló, tíz évre választott asztronavigátor tanács fogja irányítani. Ez a törvényhozó és végrehajtó testület tagjai sorából öt koordinátort jelöl ki, akik kétéves megbízatással egy első koordinátort választanak maguk közül. A legfőbb hatalom természetesen továbbra is a közgyűlésé marad, ám az idők folyamán ez a hatalom maradéktalanul az öt koordinátor kezébe került, akik még az ellenőrző bizottságot is engedelmes eszközükké tették. Ezt a tényt az ikárosziak meggyengült közösségi aktivitásával magyarázom, amelynek több oka van - a későbbiek során majd kitérek rájuk -, no és azzal, hogy a második nemzedék sok-sok évig nagyon kis létszámú volt.
Képzeljenek el ezer felnőttet életfogytiglan egy ötven kilométer átmérőjű sziklába zárva - ez a mi Ikároszunk -, s közöttük csupán tucatnyi gyerek. Ezek a gyerekek, mondanom sem kell, nem ismernek más, élő példaképet, kiket követhetnének, mint az Ikároszon élő ötszáz férfit és ötszáz nőt. És őket is a súlyos lelki válság periódusában. Mivel pedig a gyerekek kevesen voltak, nem alkothattak önálló pszichológiával rendelkező csoportot; öröklött tulajdonságokkal sem hathattak egymásra. S csak amikor ez a fiatal nemzedék megsokasodott, jött létre valamiféle külön csoporttudat, másféle pszichológia azoknak a fiziológiai és neurológiai változásoknak eredményeképpen, amelyek abból következtek, hogy valamennyien a csillagközi térben születtek, túl egy állócsillag gravitációs, mágneses és egyéb vonzásterén, és számukra az Ikárosz nem egy, a végtelenbe hajított gombostűfej volt. Számukra - az én nemzedékem számára - az Ikárosz az egyetlen haza volt, s maguk kívánták meghatározni a sorsát.
Még néhány szót az Ikároszról, azoknak, akik talán már megfeledkeztek rólunk. Mondhatnám ezt: “Kedves földi testvéreink, mi már nem ismerjük egymást, hiszen azok, akik útnak indítottak bennünket, régóta halottak, mi pedig a magunk részéről...” De nem szeretem a szentimentális elérzékenyülést. Ha a számítógép enciklopédiájának billentyűin lekopogják az Ikárosz szót, az három kártyát fog kidobni önöknek: az első azt a régi görög legendát meséli el, amely a szárnyas fiúról szól, aki apjával együtt megszökött Minósz krétai király labirintusából, de mivel túl közel repült a Naphoz, a viasz, amellyel szárnytollait összeragasztották, megolvadt, és Ikárosz a tengerbe zuhant. A második cikk minden lehetséges adatot közöl majd önökkel egy kicsiny, de figyelemre méltó aszteroidáról, amely a legendabéli fiúról kapta a nevét, mivel pályája a legközelebb van a Naphoz. Ez az aszteroida már rég megszűnt szófogadatlan bolygócska lenni, amely a Naptól se fél, ehelyett újabban rendszeresen azzal rémítgeti a Földet, hogy belecsapódik - merthogy réges-rég munkára fogták.
A harmadik cikk (ha enciklopédikus a tár, tömörebben, rövidebben, ha speciális memóriájú, terjedelmesebben) arról szól, hogyan valósították meg minden idők addigi leggrandiózusabb földi elképzelését, a Hidalgó nevű aszteroida gigantikus csillaghajóvá változtatását az első intergalaktikus expedíció számára. Az építkezés harminc évig tartott, s ilyen vagy olyan formában valamennyi nép részt vett benne. Öt éven át tartott szegény Hidalgó próbaútja a Naprendszerben, majd, miután a földi szimbólumrendszernek megfelelően új nevet kapott, s Ikárosz lett, elindult, talán örökre, belsejében ezer földi fiatallal a távoli csillagok felé.
Ma már az első hidalgókhoz - bocsánat: ikárosziakhoz! - csupán százötvenketten tartoznak, habár az Ikárosz körülbelül harmincezer személy számára rendelkezik energia- és egyéb tartalékokkal. Különösen mi, fiatalok szeretnénk, ha minél többen lennénk, hiszen minden új ember gyarapítja erőnket, szellemi lehetőségeinket és a jövőbe vetett bizodalmunkat. Az asztronavigátorok tanácsa azonban még mindig úgy véli, hogy az Ikároszon elegendő ember van ahhoz, hogy teljesítsük missziónkat, s csak annyi születést engedélyez, amennyi pótolja az elpusztultak vagy munkaképtelenné váltak számát. Ha sok gyerek születik, olyan új problémákkal kerülnek szembe, amelyek, úgymond megnehezítik az expedíció tagjai számára kitűzött feladat teljesítését. És már harmadik évtizede vagyunk úton! Épp elég csillagrendszert hagytunk el, minden esetben alaposan, s kezdetben viharos reménnyel tanulmányoztunk át vagy száz bolygót, de nem találtunk egyebet, mint ásványokat, fémeket, jeget, gázokat és plazmát. Semmi érdekeset egy magamfajta ember számára... Addig a hét esztendő előtti napig, amikor visszatért az Ikároszra Alec Derry, a felderítő.

2

Éppen rosálni készültem a sakkpartiban, amit kollégámmal, Lionel Redstarral játszottam a kettőnk ügyelete közötti pihenőidőben, amikor megszólalt a polivizor: főnökünk, az Ikárosz ellenőrző bizottságának elnöke hívatott.
- Zenon - mondta szokása szerint udvariasan, vagyis azzal a tartózkodó udvariassággal, amely az ikároszi illem alapszabálya -, legyen olyan szíves, fáradjon át a karanténszektorba. Kis időre szükségem lenne önre.
Nyomban felpattantam, mert az volt a benyomásom, hogy titkos aggodalmat láttam a főnök arcán, vagy talán azt az izgalmat, amely egy váratlan új rejtéllyel történő találkozáskor fogja el a tudósokat. Természetesen lehet, hogy csak ámítottam magam, hiszen az öreg ikárosziak ritkán engedik meg maguknak, hogy fegyelmezetlenek legyenek az arcvonásaik vagy a hanghordozásuk, és ez fokozottan érvényes az ellenőrző bizottság elnökére, de mintha Lionel is észrevett volna valamit, mert így szólt:
- Terin feltűnően kivételez veled, még szolgálati időben is a személyneveden szólít. Figyelmeztetlek, hogy magyarázatot fogok kérni.
Redstar meg én persze tegeződünk, hiszen egykorúak vagyunk, a munkánk is ugyanaz, de nem szeretjük egymást túlságosan, és Redstar nagyon ért a csipkelődéshez.
- Ide figyelj, Lionel - mondtam neki. - Apám legjobb barátjának nyilvánvalóan joga van ahhoz, hogy a személynevemen szólítson, azonkívül a szavaidban rejlő irigység nem kevésbé elítélendő, mint az elfogultságból eredő szimpátia, amiből a kivételezés eredhet.
Nem volt ideje válaszolni, mert mielőtt kinyithatta volna a száját, én már kívül voltam az ajtón, és ráléptem az első, utamba eső mozgólépcsőre.
Türelmetlenségemben közönséges mozgólépcsőre álltam, a karanténszektor pedig meglehetősen messze volt. A nagyobb biztonság érdekében az Ikárosz egymástól elszigetelt, azonos beosztású szektorokból áll, amelyeket kilométeres vastagságú sziklafalak választanak el egymástól, ami igen megnöveli a távolságokat, viszont az Ikárosz kitűnő és sokféle összekötő rendszerrel rendelkezik. A karanténszektor - logikusan - a legkülsőbb szektorok között található, kilövőpályából, űrhajóhangárokból, a kívülről behozott anyagok vizsgálatára szolgáló laboratóriumokból, kórházból és karanténhelyiségből áll, ahol a világűrből visszatért felderítők tartózkodnak egy bizonyos ideig.
Meglehetős időbe telt, amíg ráébredtem, hogy ugyancsak megvárakoztatom Terint, ha ezzel az áruszállító mozgólépcsővel vánszorgok végig az Ikároszon. Próbáltam kitalálni, melyik felderítő hajó érkezhetett vissza; ebben az időben kilenc volt úton, de amint feleszméltem ebből az értelmetlen fejtörésből, a következő lépcsőfordulón leléptem a mozgólépcsőről, és sietve kinyitottam egy kis csillogó rakétakocsi ajtaját - ezekhez csak az ellenőrző bizottság és a mentőosztag tagjainak van kulcsa. Berobbantam, úgy-ahogy lefeküdtem - ezek a gyorskocsik háromszemélyesek -, benyomtam a megfelelő gombot, és máris elállt a lélegzetem a hirtelen gyorsulás okozta nyomástól. Eszembe jutott, hogy Terin nem ezen a módon hívott volna, ha közönséges fogadóbizottságra vagy más olyasmire van szükség, amiben már számtalanszor vettem részt, de egyébre már nem is tudtam gondolni, mert a sebesség tökéletesen megbénította az agyműködésemet.'
Negyven másodperccel utóbb túl voltam mindenen - a szükséges huszonöt kilométeren is -, és zúgó füllel, valamint sajgó mellkassal kászálódtam ki a rakétából. Eseményszomjúságom újra azt súgta, hogy különleges dolog történt, nem rutinszemléről van szó, úgyhogy szinte berepültem a ruhatárba - üres volt, és ez még jobban felizgatott. Ennyire elkéstem volna? Esetleg későbbre várnak? A robotruhatáros ott állt a szekrények mellett, gépközönnyel nézett rám, és én dühösen szólítottam meg, elolvasván a mellére írott nevet:
- Colo, segíts!
Kinyitottam azt az öltözőszekrényt, amelyen az én nevem állott, benne a szkafanderem. Magamra öltöttem. A robot fémkarja gyorsan dolgozott, s én már egy pillanat múlva verítékeztem a türelmetlenségtől, mert ilyen lelkiállapotban a legkényelmesebb űrruha is súlyos. Fejemre húztam a sisakot, bekapcsoltam a lélegeztető berendezést, majd a robothoz fordultam:
- Colo, ellenőrizz!
Tulajdonképpen ez a robotlakáj egyetlen feladata. Különben rendkívül primitív masina: ellenőriznie kell a felöltött szkafander épségét, teherbírását, hő- és légszigetelését, a sugár-, vírus- és egyéb védelmet. A robot rendelkezik minden ehhez szükséges indikátorral, s az ellenőrzés csupán másodpercekig tart, de most mégis úgy éreztem, hogy lehetne gyorsabb is.
A karanténhelyiségbe tilos szkafander nélkül belépni. Odakerül mindenki, aki akár csak egy percre is elhagyta az Ikároszt, mindegy miért és hol járt. A felderítő űrhajók pedig visszatértükkor pilótáikkal egyetemben két hetet kötelesek karanténban tölteni, annak ellenére, hogy az elmúlt harminc évben senki nem hurcolt be még csak egy árva vírust sem.
Maga az Ikárosz általában igyekszik elkerülni, hogy a többi csillagrendszerbe berepüljön. Ezt a felderítő hajók teszik, amelyek, felhasználva az Ikárosz fantasztikus sebességét, kettőzött gyorsasággal hagyják el a csillaghajót, és milliárd kilométerekkel előttünk repülve felderítik a Kozmoszt, azután egy előre kiszámított pályán találkoznak velünk. Raktárainkban mintegy száz különböző méretű és minőségű felderítő hajó van, s egy konstruktőrcsoport szüntelenül dolgozik a tökéletesítésükön. Ezek a hajók, amint mondani szokás, tűzön-vízen áthatolnak, hogy utasaikat minden lehető kozmikus meglepetésből kimentsék, és körülbelül ötven évre biztosítanak elviselhető élet- és munkakörülményeket, mivel... eh, mivel a Kozmoszban minden megtörténhet! Három felderítő hajó tűnt el a Deneb-rendszerben. Sokáig kerestük őket, de végül mégiscsak tíz embert veszített az Ikárosz. Akkor támadt csillaghajónkon először olyasmi, amit konfliktusnak lehet nevezni. Sokan követelték, hogy folytassuk a keresést, de az asztronavigátorok tanácsa úgy döntött, hogy útközben elkerülhetetlenek az áldozatok, s ezért az Ikárosznak nincs joga fél évet elvesztegetni, ha teljesíteni akarja kitűzött programját. Valóban még egy fél évre lett volna szükségünk, hogy újra felgyorsuljunk - de a többség ellenezte ezt a fejvesztett sietséget. A tanács azonban ezzel mit sem törődve, háromnapos gyászt rendelt el, és egyúttal úgy határozott, hogy az Ikárosz ne térjen rá a Deneb körüli pályára.
Végigmentem a folyosón, amelynek kerek ablakaiból az óriás karanténhangárra látni, és bepillantottam. R-19-es? Ki repült R-19-essel? Az A osztályú R-19-es űrhajó vadonatújnak látszott, mintha el sem hagyta volna az Ikároszt. Vagy egy tucat robotgépész nyüzsgött az űrhajó tükörtestén; olyanok voltak, mint a pókok. Bemásztak és kimásztak a bejáratokon és vészkijáratokon, ellenőrizték a berendezéseket, új repülőútra készítették elő a hajót. Az ügyeletes gépész munkaszkafanderében a műszerpult előtt ült, és szemlátomást unatkozott. Ez a látvány megnyugtatta a sietségtől szaporábban verő szívemet, de egyúttal ki is ábrándított. Úgy látszott, nem történt semmi különös. Akaratlanul is lelassítottam a lépteimet - mégiscsak kell némi idő ahhoz, hogy hozzászokjam a szkafanderhez -, és súlyos cipőmben odacaplattam az ellenőrző bizottság irodája elé. Megnyomtam a jelzőcsengőt. Az ajtó nyomban kinyílt.
- Leveheti a szkafandert, Zenon - szólt Terin. - Minden ellenőrzésen túl vagyunk már.
De én mintha megkövültem volna. Álltam a hátam mögött becsukódó ajtó előtt, és a barátomat, Alec Derryt bámultam. Hát ő az, aki visszatért?! És most ott ült a betegek számára fenntartott székben és... és nem hasonlított önmagára. Arra számítottam, hogy fülig szalad a szája, amikor meglát engem, mint ahogy a magamé is fülig szaladt az első pillanatban, vártam, hogy üdvözlésre nyújtsa a kezét, de ő meg sem rezdült. A tekintete pedig, amely mintegy véletlenül siklott végig szkafandersisakom üvegén, semmi jelét nem mutatta, hogy rám ismert. Ijedt és zavart tekintet volt ez, réveteg, s szinte menekülő, olyan tekintet, amely nem akart mások kérdő pillantásaival találkozni.
- Szervusz, Alec! , - mondtam. - Örülök, hogy megjöttél! - De olyan halkan és nyugtalanul mondtam, hogy aligha hallotta meg bárki.
Alec arca megnyúlt, megöregedett, sárga lett, egyetlen izom sem rándult meg rajta, a halántékán - ezen a huszonhárom éves halántékon - hófehér volt a haj.
- Ön jó barátja, ugye, Zenon? - kérdezte Terin, és miután fürkészőn végigpillantott mindkettőnkön, őszinteizgalommal tette hozzá: - Ezért hívattam. Valami történt az ön barátjával. Segítenie kell, hogy segíthessünk rajta.
Ekkor még egy embert vettem észre a szobában: az első koordinátort személyesen! Nem, nem ő volt az, persze, csak a hologramja állt a szoba közepén, de a helyzet így is rendkívül komolynak látszott. Az Ikárosz első koordinátora hologramlátogatással sem szokott csak úgy ukmukfukk megtisztelni bárkit. És az egész öttagú vezetőség is csak a felderítő repülések összefoglaló jelentései iránt szokott érdeklődni: a részletekkel a különböző specialisták foglalkoztak.
- Milyen volt, az út, Alec? Rajta, mesélj! - mondtam, azon igyekezve, hogy a hangom minél hétköznapibb legyen, s közben türelmetlenül ráncigáltam lefelé az idegesítő szkafandert.
Terin odajött, mintha segíteni akarna, de csak a fülembe sugdosott:
- Már harmadik napja hallgat. Később majd kettesben hagyjuk magával, de előbb szeretnénk kipróbálni valamit. Az egész expedícióból mindössze egyetlenegy felvételt találtunk, az összes többit megsemmisítették. A felesége zsebdiktafonja egy véletlen folytán bekapcsolt. Azt akarjuk, hogy maga is hallgassa meg, és látni akarjuk Alec reakcióit. Még nem játszottuk le, mert az a gyanúm, hogy a barátja csak szimulál.
- És a felesége hol van? - kérdeztem én is suttogva.
- Meghalt. Egy üres anabiotikus medencében feküdt. A krioprotektor csapját egyáltalán ki se nyitották, minden el volt zárva, kivéve az oxigénventillációt, amit kézzel lazítottak ki. Minden jel szerint öngyilkosság. Nyilván ön is tudja, milyen kellemes az oxigénmérgezés.
A karom úgy elgyengült, hogy a szkafandert a földre ejtettem. Az a csodálatos lány, az a gyönyörű nő - Nila - halott?
- Alec - fordult Terin szokatlanul szigorú hangon, a felderítőhöz. - Semmit sem akarsz elmesélni az utazásotokról, de mi mégis hallani fogunk, róla, méghozzá a te szavaiddal. Hallgasd meg te is!
És megnyomta a diktafon gombját. A szál sokáig üresen futott, aztán zaj hallatszott, nyögés, mint amikor fizikai erőfeszítésre kerül sor, valószínűleg épp ekkor nyomódott be véletlenül Nila mikrofonján a felvevőgomb. Minden felderítő az expedíció egész ideje alatt hang- és képfelvevő készüléket hord a zsebében. Aztán a szál egyszer csak Alec hangján dörrent meg:
- Kelj fel! Hallod? Kelj fel! Aha, szóval nem akarsz! - A hang hirtelen suttogásig halkult. - Mért hagysz el engem? Nila! Mért hagysz egyedül? Megijedtél, kislány? Tényleg annyira szörnyű? Miért nem mondod meg, mire gondolsz, és hogy mit gondoljak én? Miért hallgatsz, te átkozott? - kiáltott fel újra a diktafon. - Miért menekülsz el, te aljas, ijedős szörnyeteg? Vagy azt akarod mondani, hogy ez a válaszod? Hogy nekem is ezt a választ kell adnom? Oh! - hörgő, fogcsikorgató hangot hallottunk, de néhány pillanat múlva Alec hangja újra gyengéddé és bódultan szenvedővé vált. - Akarod, hogy újra elmeséljem neked az egészet? Jól van, elmondom újra, és te fontold meg, jól fontold meg és döntsük el együtt, mi a teendő. Tobi, takarodj! Takarodj! Hozzád beszélek, te ostoba gépezet! Ki foglak kapcsolni, jegyezd meg! Minek csináltak, te tökfej, ha az ember nem számíthat rád?
Ezek a szidalmak valószínűleg egy pszichorobotnak szóltak, amely bizonyára érzékelte az asztronauta labilis lelkiállapotát, és meg akarta akadályozni értelmetlen cselekedeteit. Most fémcsörgés hallatszott a diktafonból, dulakodásra emlékeztető zaj, reccsenés, aztán rövid gúnyos nevetés, és újból Alec hangja:
- Bocsáss meg, kedvesem, de el kellett intéznem ezt az idiótát. Szerencsére az ő diktafonjában is üres a szál. Szerencsére - ezt mondtam volna? Ördögi história! Ne maradjon semmilyen felvétel! Egyetlen hang se! Hát lehetséges volna, miután mindent hallottam, mindent láttam, és minden egyes szavát megjegyeztem, holott arra például nem emlékszem, hogyan mondtál igent, amikor szerelmet vallottam neked, és megkérdeztem, kész vagy-e velem együtt útra kelni?! Értesz valamit, drága kicsikém? Lehet, hogy csakugyan megtébolyodtam? Mondd, elmebeteg voltam én, amikor kikísértél a zsilipkamráig, és elhagytam a hajót az után a Tobi nevű gépmarha után? Hiszen te is hallottad a hangot, igaz? Várj, próbálj visszaemlékezni elejétől kezdve mindenre, és rá fogsz jönni, hogy hallucinációról szó sem lehet, hogy egyetlen szót sem találtam ki! Felfedeztünk egy bolygót a láthatatlan nap exoszférájában? Felfedeztünk. Kiszámítottuk, hol kell lennie, és ott is volt. Mi szokatlan van ebben? Az olyan csillag körül, amely energiáját kizárólag az infravörös tartományban sugározza ki, a bolygóknak láthatatlanoknak kell lenniük, ez elemi igazság, habár te meg én, szerencsétlenek, első ízben találkoztunk ilyesmivel. A műszerek regisztrálták a bolygó forgását, pályáját, megállapították a tömegét és... és minden egyebet, csakhogy én ezt most mind megsemmisítettem. Azért tettem, mert az Ikárosznak nem szabad megtudnia, hol az a bolygó! Talán nincs igazam? Felelj! Körülrepültük azt a bolygót? Körülrepültük. Es a rádiószondák, és az infravörös lokátorral végzett megfigyelések, és... semmi! Üres volt és sima volt, mint egy gumilabda. Aztán elfogtuk a pelengátor jeleit. Amikor másodszor repültük körbe a bolygót, várj csak, várj, nem te fogtad először? Nem te mondtad: Alec, ez egy egészen közönséges rádiópelengátor! Ereszkedjünk lejjebb! Én meg tréfáltam: kedvesem, lehet, hogy ezek csak szignálok, s épp azt akarják velük tudtunkra adni, hogy ne ereszkedjünk lejjebb. De te makacskodtál: ezek nem szignálok, nézd meg az analógkészüléket! Közönséges rádiószignálok, közönséges ismétlések, ez egy közönséges akusztikus bója, amilyet a Földön már az első repülőgépek idején is használtak. Semmi egyéb értelmet nem lehet desifrírozni a jeleiből... és én, mivel meg akartam őrizni a nyugalmamat, ezt mondtam...
- Ne! - kiáltott fel a másik Alec, az, aki eddig ott ült szemben velünk, de most felpattant a székről. - Nem igaz! Állítsák le! Hazugság!
És ököllel vetette magát a készülékre: szét akarta törni. Én olyannyira elmerültem a felvétel hallgatásában, hogy megfeledkeztem arról, hogy figyeljem a barátomat. Terin azonban nem vette le róla a szemét, és most nagy erőfeszítéssel próbálta visszatartani a felbőszült kozmonautát. Az első koordinátor szintén tett egy olyan mozdulatot, mintha meg akarna futamodni, vagy Terin segítségére akarna sietni; milyen sokszor éreztem már a hologramlátogatások viszolyogtató amoralitását: itt van, és még sincs itt!
- Néró, kötözd meg a pácienst! - lihegte Terin, és a robot villámgyorsan előugrott a sarokból, négy fémkezével megragadta a szerencsétlen Alecet, visszaültette a székre, ügyesen leszíjazta a mellét, a kezét és a lábát, majd mozdulatlanná meredt áldozata feje mellett. Alec ott vergődött a széttéphetetlen bilincsekben, miközben a robot fémteste mintha sugárzott volna a büszkeségtől, amiért ilyen jól teljesítette feladatát. Először voltam ilyesfajta jelenet tanúja - hogy egy robot így bánjon egy emberrel, s a szívem megtelt felháborodással. Tény, hogy egy ember sosem lett volna képes ilyen gyorsan és sikeresen elbánni egy őrjöngő társával, de mégis volt valami megalázó abban, hogy ember és automata ilyen kapcsolatba került. Valahol a tudatom mélyén megvillant a gondolat, hogy ha egyszer én leszek az elnök, az első dolgom lesz az ellenőrző bizottság helyiségeiből elkergetni ezeket a nérókat.
Elfordítottam a fejem, próbáltam meggyőzni magam, hogy Alec Derry már nem a legjobb barátom, csak egy páciens, méghozzá válságos állapotban. Terin idegesen igazgatta a ruháját, úgy látszik, neki is kínos volt, hogy úgy találta, kénytelen a robot ilyesfajta szolgálatait igénybe venni, és visszaállította a diktafont arra a pontra, ahol abbahagytuk a felvétel hallgatását.
- És én, mivel meg akartam őrizni a nyugalmam, ezt mondtam - ismételte Alec hangja. - Jól van, kedves, kész vagyok elhinni, hogy ez egy pelengátor, amely azt jelzi, hogy hol szálljunk le, és hajlandó vagyok száz kilométerre ereszkedni a pelengátor által jelzett hely fölé, hogy lássuk, mi lesz, de drágám, semmi kedvem leszállni erre az ostoba fekete labdára, amely ráadásul épp elég nagy ahhoz, hogy elfogyassza az üzemanyagunk felét, ha újra fel akarunk szállni, úgyhogy fékezd a kalandvágyad! Emlékszel, hogy ezt mondtam neked? Merthogy rettentően illetlen szavakat vágtál a fejemhez! És még arra is emlékeztetnem kellett téged, hogy a mi osztályunkba tartozó felderítőknek tilos leszállniok az égitestekre. Kivéve a kényszerleszállást...
Furcsa volt hallgatni ezt az elbeszélést. Furcsa? Nem: baljós. S hátamon szúrós kis patáival végigrohant a hideg, valahányszor elképzeltem, hogy ezt a talányos monológot a már nyilvánvalóan megtébolyodott Alec halott feleségéhez intézte, valahol a végtelen fekete térben, valamiféle láthatatlan csillag közelében.
Elképzelhető iszonytatóbb helyzet, mint hogy az ember magára marad egy űrhajón, egy halottal a fedélzeten - s ez a halott a számára legdrágább ember -, és így kell repülnie hónapokon át, anélkül hogy bizonyosan tudná, fog-e még találkozni eleven emberekkel? Csoda-e, hogy szegény barátom agya ezt nem bírta ki? Nem, nyilvánvaló, hogy asztronavigátoraink némileg melléfogtak, amikor úgy képzelték, hogy a beszélő pszichorobotok csökkentik az ember magányát a Kozmoszban. Csakugyan kiváló masinák, ezerszeresére növelik a Kozmosz meghódítóinak erejét és önbizalmát, de vajon nem lehetséges-e, hogy érzéketlen józanságuk, gépekre jellemző analitikus gondolkodásmódjuk, ami a szavaikban is megnyilvánul, bizonyos helyzetekben csak fokozza az ember magányérzetét, őrjöngésig erősíti azt az érzést, hogy üres tér van körülötte, amit e gépek híján legalább a képzeletével benépesíthetne?
Íme egy kérdés, ami még sose merült fel bennem. Eltöprengtem rajta, és arra gondoltam, hogy nem ártana, ha néhány hónapra elrepülnék a minden felderítőt megillető pszichorobotok társaságában. Ez az ötletem később elhatározássá érlelődött, ugyanis megtudtam, hogy Alec megkísérelte elpusztítani a hajót, öngyilkos akart lenni, de a pszichorobotok, amelyeknek alapvető feladata a repülésbiztonság felügyelete - egyikük pedig (az utasok sosem tudják, hogy melyik az) állandóan ellenőrzi az űrhajón lévő emberek pszichikai állapotát -, az utolsó pillanatban elkapták Alecet, és elaltatták az anabiotikus kamrában, úgyhogy az űrhajót végül is a robotok hozták vissza az Ikárosszal előre kijelölt találkozási pontra.
- És amikor már csak ezer kilométerre voltunk a felszín felett, te ujjongani kezdtél: a rádiószignál fixálhatóbb lett, biztos, hogy nekünk szólt; első körözésünk idején nem észleltük. Igazad volt: a rádióhullámok fókuszba sűrűsödtek, de hát ezt egy gyerek is leolvashatja a műszerekről. Ugyan honnét kerülnének eleven lények erre a fekete kőpusztaságra, hacsak, mint a hüllők lyukaikba nem bújtak be? És ha olyan okosak, hogy rádiópelengátoruk is van, miért nem adnak másféle jeleket, miért nem mondanak valamit a maguk nyelvén? Megértelek, kedvesem, valamennyien szeretnénk végre valami élőlényre találni, hiszen eddig még csak egy vacak vírusra sem leltünk, még ott sem, ahol minden előzetes számítás szerves lét valószínűségét bizonyította, de... emlékszel, épp ezt mondtam, amikor meghallottuk a hangot. Nila, te is hallottad, ugye, Nila, hallottad? Hallottad, persze, hiszen még emlékszem az arcodra, amelyen megfagyott az ujjongó kifejezés. Az az átkozott hang - még most is a fülembe cseng - azt mondta: “Leszállhatnak, biztonságuk garantálva van. Visszarepülésük szintén.” Ugye, ezt mondta? A mi nyelvünkön beszélt, és megismételte, és hozzátette, egészen úgy, mintha parancsot adna ki: “Szálljanak le! Várjuk önöket!” És mi körbebámultunk, mint a bolondok, mert a hang ott zengett a pilótafülkében, de egymáson és a négy pszichoroboton kívül nem láttunk senkit. Akkor gorombán felkiáltottam: “Hé, ki vagy te?” Robothangon nevetett, és így válaszolt: “Az vagyok, akit keresnek. Rajta, szálljanak le bátran, hiszen önök a Kozmosz meghódítói, igaz-e?” Nila, mondtam, Nila, egy csöppet sem tetszik nekem ez a dolog. Tűnjünk el innen, amíg lehet. De te a szó szoros értelmében magadon kívül voltál. Szálljunk le, Alec! - üvöltötted. Le kell szállnunk! És elküldted a robotokat, hogy készítsék elő a leszállást. Látod, ordítottad, és beállítottad a lokátort. Látod? Ideális hely, simább, mint egy kozmodrom, épp csak az atmoszféra hiányzik, no meg sötét van. Nila, könyörögtem - emlékszel, mennyit könyörögtem? -, Nila, nem szállhatunk le, nincs hozzá jogunk, legyen eszed! Erre gyávának neveztél, és még azt is mondtad, sajnálod, hogy egy ilyen gyáva alakkal keltél útra. Először láttalak így dühöngeni. Szörnyűek vagytok, ti nők, s valamennyiőtök közül te vagy a legszörnyűbb, Nila! Most már megmondhatom neked, hallod? Hallasz, Nila?
Az az érzésem támadt, hogy ezeket a szavakat a megkötözött Alec kiáltja, de ő lehajtott fejjel, ernyedten ült a kétségbeesett erőfeszítések után, hogy megszabaduljon, vagy talán a kábítóspraytől volt még mindig kókadt, amit Néró spriccelt az orrába, hogy lecsillapítsa. Meglehet, az a tény sújtotta le, hogy megtudtuk mégis a titkát: az emlékező készülék, a diktafon beszélte el nekünk tragikus-gyónó, eszelős suttogássá halkulva megint:
- És én nem ellenkeztem tovább, és leszálltunk. És te azt mondtad, tartogassam másoknak nevetséges lovagiasságomat, szükségem lesz rá, ha új feleséget kezdek majd keresni az Ikároszon, ezt mondtad, mert te akartál kiszállni. De kényszerítettelek, hogy maradj, hiszen mégiscsak én vagyok a hajó parancsnoka, és te köteles vagy engedelmeskedni a parancsnoknak. Nila, javasoltam, küldjünk egy pszichorobotot, jobban fogja csinálni, mint mi. Ha már egy instrukciót megszegtünk, ne szegjünk meg még egyet, ne maradjon egy ember egyedül a hajón! De te úgy kinevettél, ahogy még soha. És én még azt képzeltem, hogy szeretsz, és hittem neked. Tudom, tudom, hogy a legfőbb instrukció szerint magasabb rendű lényekkel történő találkozás esetén a felderítőnek személyesen kell megjelennie, mivel a pszichorobot nem rendelkezik olyan széles körű ismeretekkel és annyi rugalmassággal, mint az ember, és előfordulhat, hogy ellenünk hangolja az ismeretleneket. De mégis, én, mint teljhatalommal felruházott parancsnok dönthetek úgy, hogy nem szállok ki, hanem Tobit és Waryt küldöm ki a bolygóra. Mert ha a bezártságtól elgyötört agyunk hallott is valami hangot, amely emberi nyelven beszélt, és ha fel is fogtunk valami hülye rövidhullámokat - az ilyenek mellesleg milliószámra terjednek a Kozmoszban -, ez még nem jelenti, hogy értelmes lényekkel fogunk találkozni. Nila, Nila! Mi történt veled, megbolondultál, hogy ilyen hisztérikusan nevettél rajtam? Hát igen, meg kellett volna engednem, hogy te szállj ki, akkor talán nem történt volna meg, talán nem... Hallasz? Utoljára beszélek erről, többé soha senki nem fog hallani tőlem semmit, egyetlen lélek sem fogja megtudni. Hallgatni fogok, ahogyan te hallgatsz most, hogy ne -tegyék mások is, amit te megtettél, kedves, boldogtalan, megzavarodott, összeroppant kislány... Miért is mentem ki? Miért? Nem is mentem volna, komolyan nem, ha Tobi nem tér vissza olyan nyugodtan, és nem mondja: “Minden rendben, Alec” - azon az együgyű cimborahangon, amit a konstruktőrök azért találtak ki, hogy intimmé tegyék a viszonyunkat. Disznóság! Na és, ha pszichorobot, ha a robotok legtökéletesebbike? Csak nem teszi ez egyenlővé az emberrel, hogy így beszéljen vele?! Géppók! Dühös voltam, és nem akartam kilépni a hajóból. Féltem, de téged féltettelek, ördögadta leányzó! És nem azért féltem, mert először kellett rálépnem egy bolygó felszínére. Hogy hagyhatlak egyedül? Igen, egyetlen lépést sem tettem volna abban az átkozott sötétségben, ha nem szólal meg akkor... még Ő is: “Minden rendben, Alec. Jöhetsz!” Kirobbantam: “Tobi, te hülye, nem vagyok süket!” Tobi sértődötten felelt: “Ezt nem én mondtam, Alec!” Szóval még a robot is hallotta! Szörnyű, Nila! Az a súly! Mintha mágnesen járnék! Alig tudtam felemelni a lábam. Hogy is élhetnek az emberek a mi kedves Földünkön, amelyet te meg én sosem fogunk látni? Ilyen gravitációs térben bizonyosan iszonyatos mászni! S körös-körül áthatolhatatlan, abszolút sötétség. Teljes erőre állítottam a fényszórót, de így is alig láttam a pszichorobot körvonalait, pedig ott állt két méterre tőlem. Egyszerűen megmagyarázhatatlan! És nem is tudtam már sem értelmezni, sem átgondolni semmit. Az a hang megbénította az agyam: “Jöjjenek - mondta - egyenesen!” És a hangja még mindig hasonlított egy kicsit Tobiéra. “Menj, Tobi” parancsoltam, és éreztem, hogy akaratom ellenére mondom, hogy valaki más beszél az én agyamon keresztül. “Merre?” kérdezte Tobi, és én megismételtem: “Egyenesen!” És Tobi megindult, támolyogva, mint egy részeg, mert az ő gépagya is megzavarodott. Én pedig közvetlenül a háta mögött vánszorogtam, és annyi erőm sem volt, hogy kézbe vegyem a plazmapisztolyomat, úgyhogy ott is maradt a helyén. És semmit sem láttam, csak Tobi hátát, azon túl a fényszóróm sugarait mintha valami űr nyelte volna el maradéktalanul. Bekapcsoltam a sisakomon az infravörös kamerát, de így sem láttam mást, mint az aszfaltsima, fekete felszínt, amelyen még csak egy repedés sem volt. Tobi nagyon óvatosan lépdelt, akár a veszélyt szimatoló állat. Úgy éreztem, bármelyik percben visszafordulhat, hogy nyüszítve a lábamba kapaszkodjék. Pedig őt aztán igazán nem lehet azzal vádolni, hogy ijedős. És már épp készültem, hogy kiadjam neki a parancsot: vissza!, amikor a HANG újra megszólalt. Mintha a sisakom felett lebegne az az ördög! “Ne félj, Alex, a biztonságotok garantálva van!” Körülnéztem - ugyanaz az áthatolhatatlanság. Csuda egy hely, azon az égen még csillagok sem látszottak! Azután... egyszer csak világos lett! Igen, Nila, világos, mint az űrhajónkon lévő hálószobánkban, ahol a közös ágyunk áll. Tobi és én valamiféle gömb alakú helyiségbe kerültünk, amelynek aranysárga falai voltak, akárha a Nap sugárzott volna rajtuk keresztül. Egy tökéletesen üres helyiségbe. Mi módon kerültünk oda, azt se Tobi nem tudja neked megmondani, se én. Egyáltalán semmi előzményt nem észleltünk. Egyszerűen csak világos lett körülöttünk, egészen hirtelen, teljesen váratlanul, és egy tíz lépés átmérőjű kupola fogságában találtuk magunkat. “Ellenőrizd a falakat” - mondtam Tobinak, mert nem közönséges falra hasonlítottak, inkább valamiféle fényfüggönyre, és Tobi kinyújtotta valamennyi kezét, és ment és ment, hogy megtapogassa a falakat. De ez sehogy sem sikerült, mert a fal Tobi sebességével hátrált előle. “Állj!” - kiáltottam, és utánavetettem magam, már amennyire ilyen gravitációs körülmények között egyáltalán lehetséges volt. Én is kinyújtottam a kezem, de nem érintettem meg semmit. Odamentünk a gömb szemben lévő falához - ugyanaz. Aztán a fal a hátunk mögött újból elfoglalta a helyét. “Tobi, látod ezt? - kérdeztem. - Csapdába kerültünk. Rajta, mozgasd meg a fogaskerekeidet, és mondd meg, hogy juthatnánk ki innen!” - Ezt kérdeztem, mert teljesen meg voltam rökönyödve. Tobi pedig - ugyan mi lephetne meg egy masinát! - robotokra jellemző közönnyel válaszolt: “Ez a Riemann-térre hasonlít, Alec. Nem fogunk kijutni belőle, hacsak Nila szupermágneshullámokkal meg nem semmisíti. De innen nem tudunk eljuttatni Nilához semmiféle információt. Ez a tér elgörbíti és visszaveri a hullámokat. Esetleg próbálkozz telepátiával. Lehet, hogy a biohullámok átjutnak rajta. Dönts te, engem ilyesfajta szituációra nem programoztak be.”
Hanem én olyan állapotban voltam, hogy az agyam úgy fortyogott a koponyámban, mint leves a lombikban. Hogy szedjem össze magam egy telepatikus impulzushoz? Újra nekimentem a megfoghatatlan falnak, csak a fogam szorítottam össze, hogy fel ne üvöltsek a kétségbeeséstől.
És akkor a hátam mögött nevetést hallottam.
Igen, nevetést! Azt hittem, Tobinak ment el az esze, és megfordultam, hogy összeszidjam. De ő ugyanúgy meresztette elektronikus szemét, mint én a magamét. Egy ugyanolyan, napfényszínben sugárzó Riemann-gömb ért a miénkhez, mint amilyenben mi álltunk. De az is lehet, hogy nem ért hozzá; mindenesetre az az illúzióm támadt, hogy nincs pontos határ a kettő között: olyan lett, Nila, mint egy nyolcas, és annak a másik gömbnek a közepén egy egészen közönséges földi ember állt, és egészen közönséges földi nevetést hallatott. Azon a hangon, ami a Tobiéra hasonlít. Géphang, gépmoduláció. Aztán megszólalt: “Alec, mondtam már, nincs oka félni. Sértetlenül fog visszatérni az Ikároszra. Nyugodjon meg.” “Ki maga?” - kérdeztem, miután alaposan megnéztem, és semmi rendkívülit nem láttam rajta azon a tényen kívül, hogy létezett.
Kedvesen, csaknem szeretetteljesen mosolyodott el: “Én vagyok az, akit keresnek.”
Pontosan olyan volt, mint egy földi ember, hidd el nekem, Nila! Még a ruhája is olyan volt, mint amilyet mi viselünk az Ikároszon. Jó erősen behunytam a szemem - megdörzsölni nem tudtam a sisakon keresztül -, aztán kinyitottam, és még mindig ott állt, és ugyanazzal a hátborzongató kedvességgel mosolygott. Ember! Valódi ember, csak a hangja olyan, mint a robotoké. Tobira sandítottam. Úgy látszott, ugyanazt látja, amit én. Úgy látszott, mondom, mert hát ugyan mit lehet kiolvasni az ő elektronikus tükörszeméből! Ezért aztán dadogni kezdtem, mintha egy cirkuszi bűvész állna előttem: “Megengedi, hogy odamenjek és megérintsem önt?” Ó csak mosolygott: “Ha megengedném, se lenne rá képes. Úgyhogy ne is kísérletezzék. Veszélyes.” Hallgattam, próbáltam megérteni, mit jelenthet a válasza, s van-e valami kapcsolat a válasz és a két, össze is érő, meg mégsem összeérő Riemann-gömb között, amelyekben találkoztunk. De a lény robothangja félbeszakította a gondolataimat, s most egészen a mi élcelődéseinkre emlékeztetett: “Mi az, Alec, hát mégiscsak eljöttek?” “Mit akar ezzel mondani?” - mordultam rá. “Örülünk, hogy eljöttek a Galaktikába. Semmi egyebet. Őszintén örülünk. És... ahogy önöknél a Földön mondani szokás: sok szerencsét!” Éreztem, hogy zavaromban és tehetetlenségemben egészen elveszítem a fejem; rákiabáltam: “De hát kicsodák maguk, hogy ennyire örülnek?” “Azok vagyunk, akiket keresnek - felelte robothangján. - Vagy nem azért keltek útra, hogy magukhoz hasonlókra leljenek?” Tébolyítóan valószínűtlen volt. Nem is hallottam a saját hangom, ahogy megkérdeztem: “Ilyen a külsejük?” “Nem. De miután tanulmányoztuk az önök pszichikumát, megértettük, hogy annak örülnének a legjobban, ha ilyen lenne.” “Önök itt laknak?” “Itt is... és mindenütt a Galaktikában.” “És miért nem ölti fel a valóságos alakját?” “Már megmondtam: azért nem, mert önök valójában nem azt akarják, és azért sem, mert akkor nem tudnánk beszélgetni egymással.” “Az ön modora nem a legjobb, ha tekintetbe vesszük, hogy ez az első beszélgetés két civilizáció között” - mondtam, de ő háborítatlanul folytatta. “Fél meghallgatni az önökre vonatkozó véleményünket.” “Ki jogosította fel, hogy így gondolkozzék rólunk?” - kérdeztem, s alig tudtam visszatartani a dühöm. Mivel azonban abban sem voltam bizonyos, hogy bekapcsoltam-e a kép- és hangfelvevőmet - nem voltam biztos semmiben -, egy látszólag céltalan mozdulatot tettem a szkafander öve felé. A lény megint azt a fémes nevetést hallatta: “Hagyja békén a gépeit!” Gondolatban elkáromkodtam magam, leeresztettem a kezem, s azzal vigasztalódtam, hogy még ha én el is felejtettem, Tobi készülékei önműködőek. Abban a pillanatban hatolt el a tudatomig, hogy a lény egyszer sem fordult Tobi felé. Tehát pontosan tudta, hogy kettőnk közül melyik az élőlény és melyik az automata. Nila, ez nem élőlény volt, hanem... szörnyeteg. És biztosan azért viselkedtem olyan komiszul, mert egyszeriben gyenge lettem: ez az erő volt az oka, amely ismert bennünket, de amelyet megismerni az én agyam nem volt képes. Mindig azt képzeltem, hogy az anyag legképtelenebb változatait is el tudom majd viselni a Kozmoszban, de... de hogy szinte a saját hasonmásom jelenjék meg előttem... Megszólaltam, s ez már ellenérzés helyett inkább kérésre, esdeklésre hasonlított: “Felderítő vagyok, és jelentést kell majd tennem.” Erre így felelt: “Ugyan, Alec. Hát egy beszélgetést sem tud észben tartani?” Aztán sértő, kioktató hangnemben folytatta: “Térjetek magatokhoz, emberek! Túlságosan sokat hárítotok át a gépekre! Tekintsetek önmagatokba, s talán rájöttök, hogy a természet olyan erőkkel ruházott fel benneteket, amelyek sokkal hatalmasabbak és sokkal korlátlanabbak, mint az általatok kifundált gépek!” “Köszönöm a jó tanácsot - nyögtem ki, latba vetve maradék büszkeségemet. - De ön nem felelt a kérdésemre: ki jogosította fel...” “Az a tény, hogy ismerjük önöket - szakított félbe minden ceremónia nélkül. - Önök azért keltek útra, hogy értelmes lényeket keressenek, akik legyenek ugyanolyanok, mint önök, de álljanak a fejlődés alacsonyabb fokán. Azért van erre szükségük, hogy megerősíthessék uralkodói önérzetüket. Ez az, amit keresnek, bár ezt még önmaguknak sem ismerik be! Az effajta önérzet pedig magányossá teszi önöket a Kozmoszban, így aztán esetleg mégiscsak hajlandóak arra, hogy egy magasabb rendű civilizáció képviselőivel találkozzanak, feltéve, hogy annak tagjai többé-kevésbé hasonlítanak önökre. Önök bebeszélik maguknak, hogy azért keresgélnek, mert a barátságukat akarják felajánlani, holott lényegében azt akarják tudatni, hogy készek a rabszolgáik lenni. Mert a rabszolgaság ösztöne is ott é1 még az önök zsenge földi matériájában, az önök evolúciója nem győzte még le, önök még nem képesek az igazi uralkodásra. De mégis... Csak azzal a feltétellel, hogy legalább egy kicsit hasonlítanak önökre. Ha nem hasonlítanának, akkor megkísérelnének harcba szállni velük, ahogy valaha egymást irtották az eltérő bőrszín vagy hitvallás miatt; ahogy a rabszolgák harcoltak, akik azt hitték, megértek arra, hogy urak legyenek.” “Az önök civilizációja magasabb rendű?” - kérdeztem, pedig ezt kellett volna kérdeznem: “Önök magasabb rendűnek tartják a civilizációjukat?” De hát mondtam már neked, hogy nem voltam a magam ura. “Igen - válaszolta, a csillagközi tér megingathatatlan biztonságával. - A miénk a legmagasabb rendű civilizáció.” “Akkor miért nem kerestek fel bennünket eddig? Miért nem segítettek, ha egyszer nem helyeslik a fejlődésünket?”
Az a mosoly jelent meg az arcán, amelytől első ízben a plazmapisztolyomhoz akartam kapni, most pedig megbénultak tőle az izmaim. “Bravó, Alec, maga önállóan jutott el beszélgetésünk tulajdonképpeni tárgyához! Létezik a Galaktikában egy törvény, s nem szeghetik meg önök sem. Ez a civilizációk önálló evolúciójának a törvénye. Vagyis, adott esetben szó sem lehet egyik vagy másik evolúció helyesléséről vagy helytelenítéséről, csupán egyszerű konstatálásról.” “Ki alkotta ezt a törvényt?” “Ugyanaz, aki eldöntötte, milyen pályán mozogjanak a csillagok, vagyis senki. De mi fedeztük fel, és vigyázunk, hogy ne sértse meg senki.” “No de milyen jogon?” “A legfejlettebb jogán. A mi kedves Galaktikánkban sok civilizáció van. Az önökénél alacsonyabb és magasabb rendűek is. Valamennyit, beleértve az önök Földjét is, szüntelenül szemmel tartjuk. Önök természetesen tanulmányozhatják a többi civilizációt, de csak távolról; megvannak hozzá az eszközeik, s ezek az eszközök a jövőben bizonyára még tökéletesebbek lesznek. De ha azzal a szándékkal közelednek valamelyikhez, hogy kontaktust teremtsenek vele, először figyelmeztetni fogjuk önöket, és ha ez nem használ, megsemmisítjük...”
Rápillantottam az összekötözött, magába roskadt Alecre, és arra gondoltam, hogy valószínűleg épp ezek a szavak késztették a szerencsétlent arra az eszeveszett döntésre, hogy hallgasson. Heroikus elhatározás, amelynek az a célja, hogy megmentse az Ikároszt a kételytől: elérheti-e kitűzött célját. De az is lehet, hogy Nila rejtélyes öngyilkossága is szerepet játszott ebben, ámbár... Tulajdonképpen miféle ostobaság ez? Hiszen még nem tudhatom, igaz-e, amit a mágnesszál beszél. Vagy csak egy elborult elme terméke? Egy elméé, amely megháborodott a magánytól, s ezt az álmot teremtette, hogy feloldja magányát abban a lélektelen térben....
“Idefigyeljen, ez embertelen” - folytatta Alec Derry a felvételen. - Az a lény pedig újra kedvesen rám mosolygott. “Embertelen, Alec, de a Kozmoszban nemcsak emberek élnek. Fújják ki földi elbizakodottságukat Ikároszuk fúvócsövein, ha azt akarják, hogy eredményes legyen az útjuk. Önök Galaktikánk csücskéből jönnek, a Galaktika egy távoli tartományából, de az önbizalmuk aránytalanul fejlett. Megértjük, hogy szűknek érzik a teret az icipici Napjuk körül. Számtalan lakatlan csillagrendszer létezik, népesítsék be őket. Éljenek, szaporodjanak és fejlődjenek a maguk módján, csak ne avatkozzanak a másokéba.” “De hát nekünk missziónk van - ellenkeztem szelíden, mert egyre kisebbnek, megalázottabbnak éreztem magamat -, segíteni akarunk azokon, akik mögöttünk kullognak, és tanulni akarunk azoktól, akik előttünk járnak. Testvériséget akarunk felajánlani, hogy együtt haladjunk a közös cél, a Világmindenség igazsága felé.” “Tudjuk - mondta a lény -, jól ismerjük az önök etikáját. De ez az etika alkalmatlan a Kozmosz számára. Ha most testvéri szövetséget kötünk önökkel, akkor önök, tekintve, hogy erősebbek vagyunk és többet tudunk, a mi utunkra lépnek. No de ez az út téves is lehet. Igaz? Lehet, hogy nem vezet el ahhoz az igazsághoz, amelyet föllelni az önök hivatása. A civilizációk szabad és egymástól tökéletesen független fejlődése a Galaktika törvénye, nem pedig az önök által javasolt olcsó testvériség, ami közös eltévelyedéshez vezethet.” “Törvény, amit önök szabtak meg” - próbáltam gúnyolódni, de éreztem, hogy csak szánalmas vagyok. Nyugodtan ismételte meg: “Amit mi szabtunk meg. A legtöbbet tudók jogán. A Világmindenség igazsága nem egyetlen, Alec barátom” - így mondta: barátom, de bárki, még a legostobább pszichorobot is gyengédebben, emberibben ejtette volna ki ezt a szót. És még hozzátette: “Minden civilizáció a maga igazsága felé tart, és ebben nem akadályozhatja meg senki.” “De segíthet neki?” - makacskodtam szánalmasan. “A segítség is akadály, eltérít, mert egy idegen igazságból ered.” “De az ember arra született, hogy változtasson - már majdnem sírtam -, és nem arra, hogy passzív megfigyelő legyen. Ez ellenkezik az ember természetével.” “Változtassanak önmagukon. Változtassák meg a lakatlan világokat - felelte közönyösen -, a többit hagyják békén!” “És az, hogy önök megtiltják a civilizációk közötti kapcsolatot, talán nem beavatkozás?” “Beavatkozás - bólintott -, de az egyetlen igazolható beavatkozás.” “Önmagukat féltik?” Elnevette magát. “Önök még szörnyen ostobák, Alec. Hát gondolja csak el: önök a lehető leggondosabban sterilizálják a hajóikat - automatikus kutatóállomásaikat: éberen vigyáznak, nehogy akár egyetlen földi vírust eljuttassanak egy másik bolygór, hogy akaratlanul se sértsék meg az ottani élet rendjét. Egyidejűleg pedig az egész Kozmoszban terjeszteni akarják a szokásaikat, az ismereteiket, s mindent, ami földi. Nem ellentmondás ez?”
És én nem tudtam, mit felelhetnék erre. Csak megkérdeztem: “És ha életveszélybe kerülünk? - egészen úgy kérdeztem, mint egy gyerek. - Ha halálos baleset ér, ha elfogy az élelmünk vagy az energiánk? Talán akkor sem segítenek rajtunk?” “Nem - felelte nyugodtan az, aki emberi alakot öltött. - Ha önök elpusztulnak, mások indulnak majd el ugyanazon az úton a Földről, ahogy eddig is történt minden esetben. Ők majd rájönnek, milyen hibákat követtek el önök. Tanulnak belőlük, és folytatják az önök által megkezdett utat. Vagy nem épp ez a gondolkodó anyag fejlődése? Még ha az önök egész civilizációja elpusztul is, az sem jelent egyebet, mint hogy kimerült, vagy nincs többé szükség a létezésére. Így van ez, Alec. Örülök, hogy találkoztunk. Adja át figyelmeztetésünket a társainak.” És ezután, Nila, hozzátett még valamit, amivel végképp kikészített: “Még a Deneb közelében figyelmeztettük néhány felderítőjüket, de azok a hebehurgyák úgy találták, okosabb, ha nem térnek vissza nyomban az Ikároszra. Elindultak, hogy megkeressenek bennünket, és elpusztultak. Haláluk a mi hibánk is, mert nem a megfelelő módot választottuk a találkozásra. Reméljük, hogy ön okosabb lesz a kollégáinál, Alec.” “Nem” - mondtam, de a lénynek a szeme se rebbent, csak megkérdezte azon a közönyös géphangján: “Van még valami?”
De én nem tudtam, mi lehetne még, aminthogy nem tudtam azt sem, miért mondtam azt, hogy: “Nem.” És kétségbeesetten kértem: “Mutatkozzon meg nekem! A valódi alakjában!” Ugyanúgy nevetett, mint “először: “Úgyse érne vele sokat: nincsenek megfelelő érzékszervei.” S egyszer csak fellobbant a hely, ahol állt - zajtalanul, vakítóan lobbant fel, mint egy villám, vagy mintha ezer tonna magnéziumot gyújtottak volna meg egyszerre. Úgy rémlik, láttam valamit, de nem tudom biztosan, mi volt az. Semmi nyoma nem maradt a tudatomban. A következő pillanatban az az érzésem támadt, hogy megvakultam. Sisakom látómezeje elé újból áthatolhatatlan sötétség ereszkedett, s mintha kalapáccsal csaptak volna a szememre és a koponyámra. Éreztem, hogy hason fekszem, elterültem azon a tükörsima, aszfaltfekete felszínen, de nem emlékszem, mikor és hogyan estem el. Azután valaki felemelt. Tobi volt az. Felemelt és vonszolni kezdett, ahogy már nemegyszer megtette. A hajó fényszórói pedig csak egylépésnyire világítottak tőlünk, mintha el se távolodtunk volna onnét.
Tobi becsukta az ajtót, s még ott, a zsilipkamrában magamhoz tértem egy kissé, és ráreccsentem: “Tobi, ismételd meg, amit láttál és hallottál!” A robot hallgatott. “Tobi - kérdeztem csaknem sírva -, nem volt bekapcsolva a felvevőd?” “Be van kapcsolva - felelte -, de nincs rajta semmi. Se hang, se kép. Vagy egy erős mágnes törölte le a felvételt, hogy a Riemann-térben nem lehet felvenni semmit.” Ellenőriztem. Igazat mondott. Pillanatnyi beszélgetésünket már felvette. Úgy éreztem, bármelyik pillanatban megőrülhetek, de eszembe jutott, hogy a pszichorobotok felvevője csak holografikus memóriájuk reprodukáló eszköze. Azt mondtam neki: “Tobi, velem voltál. Ugye láttad és hallottad?” “Veled voltam, Alec” - felelte. “Mondd el, mit láttál és hallottál!” Megint hallgatott. “Beszélj; te marha!” Megint hallgatott, de hát ez a megszólítás persze nem is kapcsolhatta be. De tudod, Nila, én egyszerre csak úgy éreztem, nem is akarom, hogy megszólaljon. Nem tudom, miért, de egyetlen porcikámmal sem akartam azokra a felderítőkre gondolni, akik nem tértek vissza az Ikároszra. Meg tudod ezt érteni, Nila? És megbocsátod? Mert így szóltam hozzá: “Jól van, Tobi. Nem fogod elmondani másoknak sem. Soha, senkinek!” Ha visszatérünk az Ikároszra, már nemcsak rám fog hallgatni, ezért úgy határoztam, hogy megölöm. Meg fogom ölni, Nila, hiába ravasz, hiába próbál menekülni, mégis szétverem. ócskavasat csinálok belőle. Tudom, hogy meg kell ölnöm, mindenáron. Vagy őt, vagy magamat! Meg tudod ezt érteni? Na, jó, akkor én most megmondom! Megölöm, és elindulok megkeresni Őt. Megyünk, és nem térünk vissza, amíg rá nem találtam, még ha végig kell centiznem az egész Galaktikát, akkor sem. Ha fel kell túrnom a csillagokat, akkor sem. Ezt meg tudod érteni? Válaszolj! Nila!... Hallgatsz? Hallgatsz, te átkozott? Igen! Átkozott vagy, és én gyűlöllek, és soha nem is szerettelek, tudd meg! Mert áruló vagy! És gyilkos! Kozmikus útonálló!... Hahaha...
Tébolyult nevetés volt - akár sírás is lehetett volna. Megzengette a hangszórót, aztán elcsitult, szűkölésbe, kiáltásokba, nyögésekbe fulladt, hogy végül olyan erejű csikorgással fejeződjék be, mintha a mágnesszálra egy üvegen végigsikárolt kés hangját vették volna fel.
Terin kikapcsolta a készüléket, s csaknem bocsánatkérően fordult hozzám.
- Ez van, Zenon. Más nem áll rendelkezésünkre.
Az első koordinátor szigorú mozdulatot tett anyagtalan jobbjával. Fenyegetően beszélt - valószínűleg egy, az érkezésem előtt megkezdett beszélgetés folytatása volt ez:
- Felelősségre fogjuk vonni a történtekért. Ön állapította meg, hogy Alec és Nila alkalmas a felderítő repülésre.
Az ellenőrző bizottság elnöke tehetetlenül, bűntudatosan vont vállat, habár rangja egyenlő volt az első koordinátoréval. Soha nem láttam még ilyen zavartnak.
- Hát lehet előre látni mindent? - kérdezte halkan. - A halotton nem találtam előzetes elmeháborodás nyomait. Igaz, úgysem tudtuk volna megállapítani. A tiszta oxigén egyszerűen összeégeti az agyrendszert.
- És a pszichorobot? - kérdezte az első koordinátor. - Súlyosan károsodott?
- Az egész memóriáját megsemmisítették. Tessék a műszaki szakvélemény.
- Nincs rá szükségem! - hárította el haragosan az első koordinátor. - A tanács döntéséig csak önnek van joga ezzel az üggyel foglalkozni. Teljes titoktartás mellett! Nemsokára jelentkezem.
És méltóságteljes alakja elfoszlott a levegőben, akár egy feldühített, de egyúttal rémült szellemé.

3

Terin levetette magát a székre, és a halántékára szorította a kezét, én meg igyekeztem nem nézni Alecre, aki úgy függött bilincskötéseiben, mint egy holttest. Megpróbáltam kipréselni valamit agyam légüres teréből, elvégre segítségül hívtak, nem közönyös tanúnak. Megkérdeztem:
- Leszálltak egyáltalán valahol?
- Az út minden adatát megsemmisítették - morogta Terin kelletlenül. - Van néhány karcolás a hajótesten, amiket okozhatott leszállás is, de ez még nem bizonyít semmit.
- És ön... ön mit gondol, mester?
Úgy dörzsölte meg az arcát, mint az olyan ember, aki szeretne végre felébredni.
- Két hipotézis lehetséges - mondta. - Azt a nyilvánvaló feltételezést véve alapul, hogy vagy megtörtént mindez, vagy nem. De mindkettő szomorú. Zenon, ön együtt nőtt fel ezzel a fiúval. Együtt végezték tanulmányaikat... Mondja, ugye nem szerepelt a tananyagban isten fogalmának a tisztázása?
Értetlenül néztem rá:
- Isten? Ja igen... isten! Nem. Mi nem foglalkoztunk ezzel. Ez a részletkérdés csak a történészek speciális kurzusán szerepel. Amennyire emlékszem, az alacsonyabb rendű társadalmak kozmogóniájában volt róla szó.
- Igen. Én is így tudtam - mondta Terin elgondolkozva. - De hát akkor mivel magyarázza Isten váratlan felbukkanását barátja tudatában? Hiszen feltehetően soha nem is hallotta ezt a fogalmat!
- De miért Isten? - kérdeztem döbbenten.
- Hát ki más lehet, akit Alec látott, és akivel beszélt? Egy felsőbbrendű lény, aki kinyilatkoztatja magasabb rendű, emberellenes törvényeit?
- Derry bátor fiú, mester, és űrhajós dinasztiából származik - ellenkeztem óvatosan. - Még csak kitalálni sem lenne képes ilyen tilalmakat.
- Alec ember - folytatta növekvő idegességgel a főnököm és tanítómesterem. - Ember, aki magányosan ül egy űrhajóban, és megháborodik a lélektelen gépezetek érzéketlenségétől, melyek ugyanezt az érzéketlenséget regisztrálják. Eszét veszti az ürességtől, a Semmitől, a Semmi elleni tehetetlenségtől, és elhatározza, hogy benépesíti ezt a Semmit... Valamivel. Kérdem én, Zenon, lehetséges volna, hogy most, amikor még csak alig húsz éve vagyunk úton, máris eljutottunk ahhoz a kiúttalansághoz, ami mögött mindig Isten áll?
Amint már mondottam önöknek, Terin és én, két, lényege szerint különböző nemzedék fiai vagyunk, és ezek a gondolatok idegenek voltak számomra.
Óvatosan kezdtem:
- Ön túlságosan földi ember, mester, és ezért...
Terin kiabálva félbeszakított:
- De Alec Derry nem földi ember! Itt született! Itt nevelkedett, itt tanult!
- Pontosan! - emeltem fel a hangom, kockáztatva, hogy udvariatlan leszek. - Pontosan ez bizonyítja, hogy nem talált ki semmiféle istent, hanem csakugyan találkozott egy másik civilizáció képviselőjével.
Az volt az érzésem, hogy ellenőrző bizottságunk bölcs elnöke fél gondolatai ilyen irányától. Most egy kicsit, összeszedte magát, kiegyenesedett, nyilván nyugtalanította, hogy veszíthet szememben a tekintélyéből. Így szólt:
- Megfeledkezik az öröklődés erejéről. Derry klónszülött. Igaz? Ezek több ezer éves komplexusok, a mi utunk pedig a lehető legjobb feltételeket teremti meg, hogy újra előjöjjenek. Misztikum, Zenon! - sóhajtott Terin, és eszében sem volt tréfálni. - Noha nem vagyunk képesek mindig előre látni, mit tálal nekünk Tobi tizennégymillió holografikus sejtből álló agya - ez azért tudomány, Alec agyvelejének tizennégymilliárd sejtje azonban - misztikum. Ön és én tudjuk ezt a legjobban, fiatal barátom.
Igaz, hogy a Tobi-féle robotok számtalan önálló reakciójuk miatt pszichológiai kutatások tárgyai lettek, és igaz az is, hogy az ember pszichofiziológiája még mindig minden tudományok legelmaradottabbika, de hogy misztikumról beszéljünk, azt kifejezetten sértésnek találtam.
- Egy beteg agy, mester - igyekeztem, hogy a hangomból nyugalom áradjon, mert most csak a minél erősebb megfontoltság segíthetett rajtam -, egy beteg agy nem képes ilyen logikus időrendben elmondani valamit, és olyasfajta konstrukciókat képezni, mint... mint... Észrevette Alec elbeszélésében a két Riemann-gömbről szóló részletet, a gömbökről, amelyek nem értek össze? Nem vagyok fizikus, de úgy képzelem, hogy ezek valamiféle erőterek voltak, amelyeknek az volt a céljuk, hogy megelőzzék két különböző töltésű anyag érintkezésének katasztrófáját. Annyira valószínűtlennek véli, hogy...
- Mit ki nem ötöl a magány! - szakított félbe Terin. - Emlékezzék vissza Billing tervére! Hát talán nem azért zavarta meg egy teljes hónapra az eszünket, hogy az Ikárosz ne legyen egyedül?
Elhallgattam. Összeszorítottam a fogam, jó erősen behunytam a szemem, hogy kipróbáljam a bensőmben érlelődő meggyőződés szilárdságát. Valóban, tavaly Billing, ez a tehetséges fizikus, egy, mondhatni zseniális tervet nyújtott be az asztronavigátorok tanácsának. A legapróbb részletekig kidolgozott terv arra vonatkozott, hogyan vehetnénk vontatókötélre a Deneb-rendszer egyik bolygóját. Csak az a bősz agresszivitás, amellyel megvalósíthatatlan és felesleges tervét védte, keltette fel bennünk a gyanút, hogy valami baj történt az elméjével. Ma már maga Billing is nevet a tervén, amelynek kidolgozásán hónapokon át éjt nappallá téve munkálkodott.
Kinyitottam a szemem - égett az izgalomtól. Hangosan mondtam:
- Nem, Terin mester! Bizonyos vagyok benne, hogy mindez megtörtént Aleckel. És kutatásainknak ezen az úton kell haladniuk.
- Eh - hárította el Terin a lelkesedésemet. - És miféle végkövetkeztetésre jut akkor az Ikárosz számára? Miféle végkövetkeztetésre jut az emberek számára, akiknek minden erőfeszítése arra irányul, hogy kapcsolatot teremtsenek más civilizációkkal?
- A végkövetkeztetés - mondtam - az, hogy át kell értékelnünk alkalmasságunkat arra, hogy a Kozmosz valódi polgárai lehessünk...
De Terin észrevetetően nem rám figyelt, hanem saját gondolataira, mert őszinte szomorúsággal sóhajtott fel:
- Igen, úgy látszik, az embernek még mindig istennel kell szembeszállnia ahhoz, hogy létezhessék. És hogy előbbre jusson. Tudod-e, Zenon, mit mondott egy nagy, ókori író? Ezt mondta: Isten egyetlen mentsége, hogy nem létezik.
Megütközve néztem rá, és belül minden háborgott bennem az ellen, amiről meg akart győzni. Éreztem, ahogy a vér, az az ostoba vér, amely nem tud megszabadulni ősi örökségétől, elönti az arcom. Kirobbantam:
- S ezen kívül, Terin mester, isten létének egyetlen bizonyítéka a tőle való félelem. De csak ön fél. Úgyhogy isten is csak az öné.
Felemelte a karját, bizonyára valami szelíd tiltakozó mozdulatot készült tenni, de a polivizor halk csöngése megakasztotta, és arra késztette, hogy felálljon. És olyan gyorsan nyomta le a polivizor gombját, mintha attól várna menekülést.
A képernyőn az első koordinátor zord arca jelent meg. Körülnézett, mintha azt keresné, van-e rajtunk kívül még valaki a helyiségben. Azután gyorsan beszélni kezdett:
- Hallgassák meg döntésünket! Gyógyítsák ki Alec Derry űrpilótát beteges látomásaiból! Ezzel az ellenőrző bizottság elnökét bízzuk meg. Szüntessenek meg minden vizsgálatot, és zárják a Derry repülésére vonatkozó összes anyagot a titkos archívumba! A történteket tartsák a legnagyobb titokban! A titoktartásért Zenon Balov, az ellenőrző bizottság ifjú tagja is felelős...
- Nem! - kiáltottam fel. - Az embereknek tudniuk kell...
De az első koordinátor mintha nem is hallott volna.
- A jövőben távoli felderítésekre csakis Zet típusú űrhajók küldhetők, minimum öt emberrel a fedélzetükön. Dolgozzák át az előkészítés menetét. Dolgozzák át a történtek fényében a pszichorobotok általános programját.
- Hiszen ez... hiszen ez... hülyeség! - most már ordítottam. - A tanács nem fogadhat el ilyen határozatot! Ön... vagy az öttagú... én...
De az első koordinátor eltűnt a képernyőről, anélkül hogy akár csak rám pillantott volna.
Kész voltam kipakolni a bennünk, fiatal nemzedékben felgyülemlett minden olyan kételyt és gyanút, amely szembeállított minket az Ikárosz öregekből álló vezetőségével, de az a mosoly, amelyet főnököm és tanítómesterem arcán láttam, megállított.
Igen, mosolygott, s mosolya rendkívüli megkönnyebbülést fejezett ki. Valószínűtlennek tartottam, hogy egy általam ennyire tisztelt és szeretett ember egyetértsen egy ennyire tudományellenes, s az Ikárosz lakói iránt ennyi bizalmatlanságot tanúsító döntéssel. De hogy mégis így volt, kitűnt abból, amit mondott:
- Eh, Zenon - ezúttal bizonyosan tettetett volt a sóhaja -, engedelmeskednünk kell. Meg fogjuk gyógyítani az ön kitűnő barátját. Megszabadítjuk ezektől az ostoba komplexusoktól és fantáziaképektől.
Úgy néztem rá, mintha először látnám. És megértettem, hogy ő is csak egy az ikárosziak első nemzedékéből, hogy ő is megrémült már ettől az úttól, s akárcsak az öt koordinátornak, neki is szüksége van egy istenre, akit betilthat. Mert könnyebb megtagadni egy istent, mint a lét egyik törvényét. És megértettem azt is, hogy annak a lénynek - mindegy, hogy valóság volt-e vagy csak álomkép - igaza volt, amikor megtiltotta az ilyen embereknek, hogy más civilizációk dolgába üssék az orrukat.
Több fájdalommal, mint haraggal mondtam:

- Ebben a gyógyításban nem veszek részt! - és kirohantam az ajtón; még a szkafanderemet is elfelejtettem magammal vinni.
De még most is, amikor elbeszélem ezt a történetet - s végig az azóta eltelt hét éven át, mikor kényszerű hallgatásra voltam ítélve, nem volt és most sincs erőm, hogy magamban ezt a rejtélyt megoldjam.
Jó lenne, ha további utunk megoldaná!

A KIVÁLASZTOTTAK

Amikor diktálni kezdtem a velem történteket és némely gondolatomat, egyes-egyedül az a meggyőződés vezérelt, hogy Alec Derry barátom misztikus kalandjának története valami módon az egész emberiséget érinti; eszemben sincs, hogy az Ikárosz botcsinálta krónikása legyek. Vannak itt emberek, akik elküldik a Földre azt, amiről úgy gondolják, hogy el kell küldeni. Vannak íróink is, és ha mégis veszem a bátorságot, hogy folytassam feljegyzéseimet, ez azért történik, mert erős a gyanúm, hogy íróink nem rögzítik az Ikárosz életének némely sorsdöntő eseményét. Nem rosszindulatból teszik, dehogy: legkevésbé rosszindulattal vádolhatóak az ikárosziak. Egyszerűen nem értik ezeket az eseményeket. Vagy nem fogják fel őket, vagy, mint az ikárosziak első nemzedékének legtöbb tagja, önkéntelenül szemet hunynak fölöttük. Nem tudom, milyen műveket küldenek a Földre, de az; amit itt nyilvánosságra hoznak, nagyon könnyed, nagyon pezsdítő, nagyon kellemes, mint valami üdítőital, és semmi köze... egyébként hadd ne beszéljek róluk - úgyse tudnék elfogulatlan lenni: az első ikárosziak, a szüleink nemzedékéből valóak ellen az idők folyamán titkos gyűlölet érlelődött bennem. Lehet, hogy a “gyűlölet” pontatlan szó, de a túlzások aligha kevésbé igazságtalanok, mint az enyhítések.
Az, hogy ilyen a viszonyom az emberekhez, persze teljesen ellentmond a hivatásomnak, és Redstar kollégámnak minden bizonnyal igaza van, amikor azt állítja, hogy alkalmatlan vagyok arra, hogy tagja legyek az ellenőrző bizottságnak, s hogy jellemem barbár ingatagsága miatt örök dilettantizmusra vagyok ítélve.
Alec esete arra késztetett, hogy a rákövetkező években mindennel foglalkozzam, azt kivéve, ami foglalkozásommal és beosztásommal közvetlenül kapcsolatos, s hogy rávessem magam a legkülönbözőbb tudományos és a tudomány szempontjából gyanús problémákra, amelyek megoldásához sem tudásom, sem tapasztalatom nem volt elegendő, no meg hogy nyakig merüljek az Ikárosz társadalmi életébe, és “puccsokat” meg “forradalmakat” segítsek elő. Egyszóval az idők során viharos egyéniséggé váltam, olyanná, aki csak úgy fröcsköli maga körül a nyugtalanság vírusait. Egyesek kinevettek, mások megvetettek, megint mások... nem állíthatom, hogy megszerettek, de így vagy úgy mindenki arra kényszerült, hogy tudomást vegyen rólam. És ez a körülmény - lévén hogy tárgyilagos akarok lenni - arra kötelez, hogy néhány szót szóljak önmagamról.
Hanem az ellenőrző bizottság elnöke, aki, hogy úgy mondjam, apám a tudományban, s egyben hivatali főnököm, megőrizte irántam táplált vonzalmát. Őszinte önelemzéseim perceiben valamikor még nem láttam magamban más lényeges vonást, csak a csökönyösséget - ifjonti dacot, amit egyesek találhatnak bájosnak, de amit, ha tudatára ébred, kénytelen elítélni az ember. Márpedig mintha épp ez vonzotta volna Terint hozzám, valamennyi tanítványa legtehetségtelenebbikéhez.
Eleinte, mint minden tanítványa, mint az ellenőrző bizottság minden ifjú tagja, csak ámultam a Terin agyában felhalmozott kolosszális mennyiségű tudáson. Rajongtam érte azért is, mert szinte nem emberi pontossággal ismerte fel az emberek legapróbb cselekedeteinek és szavainak motívumait. Hódolat töltött el végtelen türelme, jósága és tárgyilagos ítélőképessége iránt. És igyekeztem olyan lenni, mint ő - mert eszményi tagja akartam lenni az ellenőrző bizottságnak, a testületnek, amelynek hivatása fenntartani az ikárosziak testi-lelki egészségét. De az Alec-eset kapcsán történt nézeteltérésünk során megértettem, hogy lényegében ő is csak olyan, mint a többiek, akik az első nemzedékhez tartoznak, s hogy útjaink minden olyan esetben szétválnak majd, amikor az Ikárosz jövőjét érintő problémába ütközünk. És nem kerestem többé a társaságát. Inkább második helyettesével, Wary Lotz-cal voltam együtt - az első elnökhelyettes a nálunk uralkodó rend szerint az anabiotikus kamrában aludt. De Terin kereste az alkalmat, hogy láthasson, habár azon volt, hogy találkozásaink véletlenszerűnek tűnjenek. Hivatalos dolgokról beszélt, de a tekintetén láttam az alázatos kérést: szánj meg engem, öregembert, és térj vissza, mert egyedül vagyok, és nehéz nekem nélküled.
Tudtam: szüksége van könnyelmű fecsegésemre, jókedvű tréfáimra, vakmerőségemre és nyughatatlanságomra, de mindezt nem adhattam neki többé, mert már nem voltam olyan, mint azelőtt. Fokozatosan felelőtlen lázadássá vált bennem minden, amit képtelen voltam eltitkolni. Ezért aztán irántam megnyilvánuló rokonszenvének forrását csakis az új nemzedék iránt érzett aggodalmában kereshettem. És Terin nem bírta ki - szinte önmagát megalázva kényszerített, hogy beszéljünk -, hiába kerültem olyan sokáig.
- Zenon - hívott egyszer polivizoron, épp egy ügyelet végén -, szükségem van önre.
Ez volt a hivatalos formula, ha hozzánk, munkatársaihoz fordult, így hívott akkor Alec miatt is, de most valami egészen más volt a hangjában, és én megértettem, miért hív. Bizonyára kiütközött arcomra a bosszúság, mert kedveskedve hozzátette:
- Nem sürgős, jöjjön, ha kedve lesz.
Tudtam, hogy sosem lesz kedvem, s már a nyelvemen volt, hogy meg is mondjam, de rögvest felpattantam. Lionel vihogott:
- Legyen függő az állás, vagy feladod?
Az én Redstar kollégám, akinek olyan hideg az agya, mint egy számítógépé, rendszeresen megvert sakkban. Csak olyankor sikerült - nagy ritkán - nyernem, ha különösen felkorbácsoltam a képzeletem és a vakmerőségem, de már régóta egészen más cél lebegett a szemem előtt. Sehogy se tudtam a fekete-fehér kockák kozmoszára koncentrálni.
- Kedves Lionel - mondtam neki -, a vereség néma elviselése nemesebb emberi magatartás, mint a győztes ujjongása.
- Ha nem mondod, akkor is rájövök.
- A szegényes képzeletű embereknek néhány dolgot kerek perec meg kell mondani - vágtam vissza, de nyomban kínos érzés fogott el, amiért olyan ostobán durvára sikerült a válaszom.
Lionel megbocsátó mosolya egyenesen bőszítő volt:
- Értem. Kellemetlen beszélgetés előtt állsz. Tekintsük azt a játszmát semmisnek.
Nagyobb belső feszültséggel jelentem meg elnökünk előtt, mint szerettem volna. Terin lakásának dolgozószobájában várt; félig feküdt a díványon, és rendkívül fáradtnak láttam. Az arca nem fejezett ki semmi hajlandóságot sem szópárbajra, sem tudományos vitára. Inkább mintha valamilyen türelmetlenséget igyekezett volna palástolni, ami olyannyira nehezére esett, hogy belefáradt.
- Foglaljon helyet, Zenon - mondta, miután felült. - Rég láttam. Iszik valamit?
- Igen - feleltem. - Valamit, ami lecsillapít.
Gondterhelten kérdezte:
- Nyugtatóra van szüksége?
- Épp most vesztettem el egy sakkjátszmát.
Megértette a hangulatom és a válaszomat is, de helyesebbnek találta, ha egy semleges tréfafélével lazít a feszültségen:
- Olyan szenvedélyes sakkozó?
- De mennyire! - mondtam játékosan. – Ha más területen is ilyen ambiciózus lennék, már rég a feje tetejére állítottam volna az Ikároszt. - úgy érzem... már nem nehéz a feje tetejére állítani az Ikároszt- sóhajtott Terin, és szomorú-ironikus tekintete az enyémet kereste. De nem találta.
Nem a legyőzött nemességével, hanem a győztes gőgjével hallgattam.
- Zenon - folytatta Terin rövid hallgatás után -, hallottam, hogy elhagyta a szüleit.
- Mester - mondtam erre -, amennyire tudom, a Földön a gyerekek sokkal korábban hagyják el a szüleiket.
- Az ön szülei az Ikárosz leginkább tisztelt lakói közé tartoznak.
- Én is tisztelem őket.
- Biztos?
- Nem.
Terin csöndesen nevetett:
- Alighanem az ellenkezője biztos.
Úgy is volt, persze. De az is biztos, hogy nem emiatt hívott, így hát csak vállat vontam. - Eljöttek hozzám tanácsot kérni – mondta Terin óvatosan. Azt mondta: “jöttek”. De biztos, hogy csak anyám zavarta.
– És mit tanácsolt nekik?
– Azt mondtam, amit ön: hogy az ön korában mindenki elhagyja a szüleit.
Hittem neki, mert a hangjában nem bujkált irónia. De az enyémben igen:
– Nagyon gyenge vigasz.
– Az. De nem találtam mást. Zenon, mivel foglalkozik mostanában?
Haboztam, mert eddig még senkinek sem mondtam meg.
– Az embergép-problémával.
Az ő nemzedékéhez tartozó minden ikároszi nevetett volna. Terin azonban minden magyarázkodás nélkül megértette, miért választottam ezt a problémát, amelyet rég megoldottnak tekintettek. Ez azt jelentette, hogy vagy tőle sem volt idegen az, ami engem foglalkoztatott, vagy pedig, lévén hogy jól ismert engem, kitalálta, hogy a probléma mely oldala érdekel. Mégis bosszantott a helyeslése:
- Mindig hittem benne, hogy megtalálja a megfelelő témát.
- Mester, ön sosem hitte, hogy tudós lesz belőlem - feleltem tettetett közönnyel.
Nem tagadta, de nem is erősítette meg:
-- Mindig hittem, hogy megtalálja a megfelelő témát, függetlenül attól, hogy megoldja-e vagy sem. A valódi tudós legfőbb ismertetőjegye, hogy képes rátalálni a problémákra. A megoldás leggyakrabban kollektív tevékenység. Az egyén csak a kérdést teszi fel.
Lelket akart belém önteni, vagy csak kedveskedett, hogy újra magához édesgessen? “Arra várhatsz, öreg” - gondoltam, s a hallgatásommal jeleztem, hogy nem kívánok vele a témámról beszélni.
- Mit csinál az ön Derry barátja? - kérdezte Terin, és ezzel végérvényesen meggyőzött arról, hogy pontosan tudja, hol és hogyan találtam rá a témámra.
- Már nem a barátom. Ön elpusztította - feleltem megengedhetetlen kegyetlenséggel.
Akármennyit sürögtem Alec körül, hogy megtudjak valamit rejtélyes kalandjáról, akármennyit faggattam és vizsgáltam - a mnemoterápia s az agyvelőbe adott ribonukleinsavas injekciók, no meg a megfelelő molekulastruktúrájú enzimek, amiket kapott, megtették a magukét: Alec már semmit sem tudott nekem mondani. A testileg ép és lelkileg rendíthetetlen együgyű jámbor napsugaras kedélyével vigyorgott rám, miközben arról beszéltem neki, ami vele történt. Még egy magát megnyugtató magyarázatot is kitalált Nila halálára; amit tőlem hallott, azt pszichiátriai fantazmagóriának minősítette, s azt mondta, csak azért találtam ki, hogy megkavarjak egy bátor űrfelderítőt. Abban az időben, mint az ellenőrző bizottság tagja pszichiátriára specializálódtam.
- Idefigyelj, Zenon - mondta Alec. - Valahol hallottam, hogy ahhoz, hogy jó pszichiáter legyen az emberből, neki is ütődöttnek kell lennie egy kicsit. Különben nem támadna fel benne az érdeklődés mások patologikus elváltozásai iránt. Az a benyomásom, hogy te, mint pszichiáter, nagy jövő előtt állsz!
Akkor nem álltam meg, hogy az arcába ne vágjam:
- Én csakugyan jó pszichiáter vagyok, Alec, és ezért tudom, hogy a legnormálisabb lelkiállapot a butaság. Ami téged illet, te a hülyeségig normális vagy.
És otthagytam. Többé nem is foglalkoztam vele, pedig tudtam, hogy nem ő a hibás, hogy nem rajta, a szerencsétlenen kellene kitölteni a dühömet, hanem azokon, akik megfosztották a történtekkel kapcsolatos emlékeitől.
- Lehet, hogy igaza van, ha haragszik ránk - mondta Terin szelíden. - Biztosan igaza van, ha ennyire foglalkoztatja az az eset, de lássa be, valami igazunk nekünk is van. Felelősek vagyunk az ikárosziak lelki nyugalmáért.
- A lelki nyugalom gépekké változtatja az embereket! - fortyantam fel.
- Az ikárosziak gépek, amelyeket a Föld a Kozmosz felderítésére küldött - mondta Terin.
Dadogni kezdtem a meglepetéstől:
- Ezt... ezt... ön mondja?
- Ki más? Önnek mondhatom is, Zenon. Lehetséges volna, hogy sosem gondolkodott el azon, miféle missziót töltenek be az ikárosziak mint a Föld képviselői?
- Én nem vagyok gép! - méltatlankodtam végképp gyerekesen, és felálltam.
Terin türelmesen mosolygott:
- Persze. Én sem vagyok az, az ön szülei sem azok. Az egész Ikároszon senki sem az. De a feladatuk? Mi a feladatuk? Nem ugyanez-e, mint amire automatikus szondáinkat programozzuk be, amikor ismeretlen csillagokra és bolygókra lőjük ki őket? Ezektől a szondáktól megkívánjuk, hogy hibátlanul dolgozzanak, és teljesítsék feladatukat éppen úgy, ahogy az ikárosziaktól is, hogy teljesítsék missziójukat. Ez az, amiért mindannyian felelünk: ön, én, egész legénységünk - minden ikároszi felel a másikért.
- Ezért hívatott? - érdeklődtem gőgösen. - Úgy hiszem, teljesítem hivatali kötelességeimet.
- Ugyan, ugyan! Miket beszél! Egyáltalán nem ezért hívattam! Egyszerűen fel akarom ajánlani szolgálataimat, mert sejtettem, mivel foglalkozik, és kedvem támadt segíteni, mint... mint tanítványomnak.
Nem akartam kimondani, hogy nincs szükségem a segítségére, mert bármilyen legyen is, egy egészen másféle értelmezésből fakad. Elkezdtem hát nézegetni Terin dolgozószobáját, mintha először látnám. Mesterem nem kedvelte a fényűzést, szobájában nem volt egyéb, mint amire feltétlenül szüksége volt a munkájához - egy magas pult, ezen írt, s ennél gondolkodott, állva, diktafon, házi polivizor, ez a nagyszerű találmány, amely nemcsak arra alkalmas, hogy mindenféle hang-, kép-, holográfkapcsolatot teremtsünk más emberekkel, de ami mozi is, koncertterem is, szavazógép és információszolgáltató berendezés egyszerre -, és egy felfújható dívány... azon kívül minden a műanyag és a könnyűfémek csöndes színharmóniájában.
- Az a benyomásom, hogy nem érti eléggé az Ikárosz lakóit - folytatta még mindig nagyon lágyan öreg mesterem. - Ez megtévesztheti önt, Zenon, amikor a témájával foglalkozik.
- Túlságosan is jól ismerem őket.
- Az ilyen állítások a mi mesterségünkben mindig kockázatosak - mondta Terin óvatosan, nehogy megsértsen. - Önnek szinte egyáltalán nincs velük kapcsolata. Nem bántja, hogy egyetlen ikároszi sem fordul önhöz, ha tanácsra vagy vizsgálatra szorul?
Túl voltam már az emiatt érzett fájdalmon.
- Az öreg ikárosziak nem jönnek. Az én nemzedékem tagjai fölkeresnek... és tökéletesen természetes, mester, hogy a többiek önhöz fordulnak. Ön ismeri őket még abból az időből, amikor elindultak a Földről, megszokták önt és megbíznak önben.
- Redstarhoz is eljárnak. De érzik, hogy ön nem szereti őket, és tudják, hogy szeretet nélkül nincs megértés. Miért nem szereti őket, Zenon?
- Hát van valaki az Ikároszon, aki szeret valakit, mester?
Szomorúbban mondtam, mint amennyire a büszkeségem engedte, és el is szégyelltem magam. Terin rám pillantott, a ráncok elmélyültek a szája körül, nyilván ugyanattól a kíntól, amely miatt én elhagytam a szüleimet. Nagyon halkan mondta:
- Tudom, hogy szenved emiatt, de... nincs igaza. Hiszen... például... én szeretem önt.
Ekkora nyíltságnak meg kellett volna törnie belső ellenállásomat, de nem tudtam alkatommal ellentétes módon reagálni; úgy fakadtam ki, mint egy duzzogó gyerek:
- Nehezen viselem el őket, mester! Értsen meg! Fizikailag ellenszenvesek nekem ezek az egyformán erős, egyformán szép, egyformán okos, egyformán tehetséges, egyformán büszke és magabiztos, zárkózott és egoista - és zárkózottságukban szolidáris emberek... Nem, önnek igaza van. Ezek nem emberek. Ezek gépek! Gyűlölöm a gépeket. Erről van szó!
Terin nagyon szomorúan mosolygott:
- Nem gépek ők, Zenon. Ön...
De még nem adtam ki magamból minden dühöm:
- Mindig viszolyogtam tőlük. Már amikor az emberiség történetét kezdtem tanulni, megéreztem, hogy a földlakók nem ilyenek. Az itteniek azokra a kegyetlen hódítókra emlékeztetnek engem, akik kiirtották a mayákat és az inkákat, igen, a konkvisztádorok jutottak róluk eszembe. Magányosnak láttam őket, és úgy rémlett, rettegnek, hogy bármely pillanatban megölhetik őket azok, akiket meghódítottak, hogy esetleg nem térhetnek haza az összerablott kincsekkel. Most azonban úgy látom, hogy még csak nem is konkvisztádorok, habár biztosan azok voltak, amikor útra keltek, hanem most, miután rájöttek, hogy nincs kit meghódítani, és nincs zsákmány sem, megértették, hogy őket rabolták ki, és nem maradt egyebük, mint a büszkeség, a hajdanvolt, elszegényedett spanyol nemesek büszkesége... Tudja, én hiszek az egybeesések szimbolikus mivoltában. Nem véletlen, hogy az aszteroidák közül a Hidalgót választották az expedíció céljára. Nem ikárosziak ezek itt, hanem hidalgók, szegény, szánalmas hidalgók, akik folyvást a múltjuk, a Földjük után epekednek. Így is nevezem őket: hidalgók...
- Lám csak, hát felismert egyet az igazságok közül - mondta Terin. - Miért nem lép tovább?
Az, hogy feljogosított arra, hogy így gondolkozzam a nemzedékéről, lefegyverzett. Keresni kezdtem a poharamat, és elcsodálkoztam, mert nem volt a tálcán. Nem keltem fel a helyemről, mikor hagyhattam ott Terin munkapultján... komiszul neveletlen vagyok valóban! Felálltam, elvettem onnét, s hogy leplezzem zavarom, motyogva mondtam:
- Iszom még egy pohárral - így aztán szereztem még egy percet, hogy egyszerű, megnyugtató mozdulatokat végezhessek. Kinyitottam a falifülke ajtaját, odatettem a poharat a csap alá, megnyomtam a gyümölcslé feliratú gombot, vártam, míg egészen meg nem telt a pohár.
Terin is várt. Biztosan arra készült, hogy megmondja, merre van az a “tovább”. De őszintén szólva engem ez egy cseppet sem érdekelt.
- Nem hittem volna, hogy ilyen félelmetes különbség lesz köztünk és a gyerekeink között - kezdte Terin, mintha csupán önmagához intézné a szavakat, amikor kezemben a pohárral végre felé fordultam. - Némelyik gyereknél már egyenesen mutációs ugrásról beszélhetünk...
- Csúf vagyok, torz, tehetségtelen. Biztosan egész egyszerűen csak irigylem őket - szúrtam közbe önkritikámat, de Terin mintha megijedt volna.
- De hát én egyáltalán nem ezt akartam mondani! Arról beszélek, hogy ön, Zenon, aki az Ikároszon született, egyszerűen csak itt született. De ők - kiválasztottak! Ebből a fogalomból kell kiindulnia, ha meg akarja őket érteni. Kiválasztott férfiak, kiválasztott nők. Ön nem tudja, mi ez... Ez valami szörnyűség! Katasztrofális hibát követtünk el. De nem tudom, mi módon kerülhettük volna el. Elkerülhetetlen. És mégis, talán lehetett volna ez a hiba kisebb is. Amikor kiválasztottuk az Ikárosz lakóit, olyan kritériumokból indultunk ki, mint mindazok, akik űrexpedíciókhoz kerestek legénységet. Erős lelkű, egészséges testű, munkájukban tehetséges, rugalmas jellemű embereket kerestünk... Kiderült, hogy ez kevés. Egy dolog tíz, húsz, ötven személyt kiválasztani a hivatásos űrhajósok közül valamely űrhajó részére, ami pontosan meghatározott ideig repül majd legfeljebb a Proxima Centaurig - mint tudja, ennél messzebb nem jutott előttünk az emberiség -, és egészen más dolog ezer embert találni évszázados útra. Egészen természetes és ésszerű volt, hogy kitenyésszünk egy, hogy úgy mondjam, speciális fajtát. A legfinomabb klónátültetéseket hajtottuk végre különböző területek legkiválóbb földi elméinek: zsenik génjeiből, sőt utólag még tovább válogattunk közöttük. Itt nőttek fel az Ikároszon, az építkezés befejező szakasza és a próbaidőszak alatt. Kétszer ennyien voltak, hogy még egy utolsó válogatást hajthassunk végre, hogy megfelelő házastársat találhassanak maguknak...
Terin felállt a díványról, és járkálni kezdett a szobában; fáradtan lépkedett a padló rombusz alakú kockáin. A vékony ing lágy hullámokban vette körül széles, de már megereszkedett vállát, és olyan roskatagságot kölcsönzött az alakjának, amilyet eddig apámon kívül egyetlen ikároszin sem vettem észre. Hát... igen! Hiszen Terin is tagja volt a kiválasztó-bizottságnak. Ő is egyike annak az ötven embernek, akik, akárcsak apám, nem tartoznak a speciálisan létrehozott fajtához, mint az az ezer fiatal... akik most ötvenöt-hatvan évesek, míg Terin és apám közel járnak a nyolcvanhoz. Jól tartják magukat az öregek. Megtermettek és erősek, az arcuk fiatalos. A különbség alig tapasztalható - inkább csak lelki -, de most már az én mesterem külsején is meglátszik. Lám csak, az első koordinátoron nem lehet észrevenni, pedig ő náluk is idősebb. Ereje és szépsége mégis Alecre emlékeztet. De hát az asztronavigátorok valamennyien egy egészen más fajtához tartoznak - ki nem állhatom őket.
- Kiválasztottak ők, Zenon - mondta Terin, s a kezét hátrakulcsolta. És nem pózolt: valóban átitatta a fájdalom. - Ha tudod, hogy minden tízmillió Föld-lakó közül csak te vagy méltó arra, hogy az Ikárosz lakója légy, és tudod azt is, hogy speciálisan olyanná tettek, hogy méltó képviselője legyél az emberiségnek a Galaktikában, óhatatlanul elfog az érzés, hogy kiválasztott vagy. Fiatal, egészséges, magabiztos emberek voltak, s mi még gőgössé is tettük őket. Valamennyi szinte zseni a maga területén, de olyan zseni, akit elszakítottak az őt szellemileg tápláló emberiségtől. Ez elkerülhetetlenül létrehozza a magány tragédiáját. Hozzá kell tenni, hogy nagyon kicsik voltak, amikor elvették őket a szüleiktől. Szükségük van biztonságot adó önbizalmukra, ami annyira ingerli önt, szükségük van rá, hogy el tudják viselni magányukat. Okosak, és engedelmesen betartják a viselkedésnek azokat a szabályait, amelyeket előírunk nekik. De kollektivizmusukban nincsenek emocionális elemek. Mert minden egyes ikároszi jellemének alapját a rendkívüli tehetség egocentrizmusa alkotja. Kis híján odáig jutottak, hogy megvessék azt a tízmilliárdot, amely útra küldte őket, és erre a megvetésre is szükségük van, hogy tartani tudják magukat. De a lelkük mélyén irigylik őket és vágyódnak utánuk. Az ám, Zenon!
Utolsó szavai úgy hangzottak, mintha panaszkodna, és megértettem, hogy megroskadt vállaira ezer ember boldogtalansága nehezedik. Megállt, nem járkált tovább. Szembefordult velem, de a tekintetét nem emelte fel, s csaknem suttogva folytatta:
- Szükségük van a szeretetünkre, barátom, mert soha senki nem szerette őket.
- És a Földön? - szaladt ki a számon.
- Még a szülői szeretetre sem emlékeznek. Azok, akik valaha útnak indítottak bennünket, rég meghaltak már. Időközben bizonyosan számos hasonló expedíció indult. És most, hogy már kapcsolatunk sincs...
- Hogyan? És az elismerések, amelyeket a Földről kapunk? A különböző feladatok értékelése? A kitüntetések és a tudományos címek?
Terin most rám emelte tekintetét, s egy olyan orvos elszántságát láttam arcán, aki biztos a diagnózisban.
- Feltárok ön előtt egy titkot, amelyet nincs joga továbbadni - mondta lassan, de határozottan. - A Galaktika bizonyos előre nem látható jelenségei és erői megfosztottak bennünket a lehetőségtől, hogy kétoldalú kapcsolatot tartsunk fenn a Földdel. Megérti, mit jelent ez, ugye?
Meg kellett volna döbbennem, de csak ironikusan vihogtam:
- Szóval a múlt hónapban kapott tudományos fokozatom...?
- Nem a Föld adta. Zenon, valóban fel tudja fogni, miről van szó?
- Természetesen, mester - és elnevettem magam. - Éppen csak születésem óta hozzászoktam ehhez az illúzióhoz, amellyel dugig van az egész Ikárosz.
Az eltelt évek alatt hozzászoktam az információk ellenőrzési rendszeréhez is, amelyet szintén Alec Derry esete után vezettek be, s amelyre lehetett mentséget találni. Útjuk során az ikárosziak sok száz rejtéllyel, ellentmondással, paradoxonnal, eleddig megmagyarázatlan és megmagyarázhatatlan jelenséggel találkoztak. Lelkiismeretesen feljegyezték, majd miután a tudományos memóriaegységekben is rögzítették valamennyit, elküldték a Földre is. De néha egyik-másik ilyen jelenség annyira szenzációsnak, avagy aggasztónak látszott, hogy hosszú időre megbénította volna mindenki gondolatait és munkáját. Ezért ezeket szekciótitkokká nyilvánították, és csakis az illetékes tudományos csoportok foglalkozhattak velük. De sok más titokhoz és tilalomhoz is hozzászoktam már, habár nézetem szerint nem mind volt ennyire igazolható.
- Igen, igen... persze... igen, igen - Terint elkeserítette könnyelmű reakcióm. - De számunkra ez rettentő tragédia!
- Mert kizárólag kutató űrhajónak tekinti az Ikároszt - mondtam, iparkodva, hogy visszatartsam a szavaim közé kívánkozó szemtelenséget. - Az én szememben az Ikárosznak megvan a maga emberi küldetése a világban. Az Ikárosz még csak nem is második Föld, hanem egy új Föld, amelynek meg kell teremtenie különbözőségét szülőanyjától, ahogyan mi sem hasonlítunk önökre.
- Ez lehetetlen, Zenon - sóhajtott Terin. - Lehetetlen, mert hiányoznak az egyszerű emberek tömegei, lehetetlen, mert kiválasztottak vagyunk. Az Ikárosz mindaddig, amíg visszatérésre gondol, mindig csak egy csoport földi emberből fog állni.
Szerettem volna az arcába vágni: “De hát ne gondoljon többé arra az átkozott visszatérésre!” De lenyeltem a feltörni kész szavakat.
- Én is gondolok a visszatérésre - mondta Terin megindító szemérmességgel. - Tudom, hogy nem fogok visszatérni, és mégis szeretnék.
- De hát miért? - szólaltam meg. - Annyi idő telt el. Egész korszakok múltak el azóta. Ön ott valami szánalmas régészeti furcsaság lenne!
- Nem, nem. Van remény arra, hogy mégsem így lesz. Még senki sem tudja pontosan, hogy működik az idő, de nem is erről akarok beszélni; a tragédia az, hogy ön képtelen megérteni, miért nem tudunk nem gondolni a visszatérésre. S attól tartok, Zenon, hogy ez a meg nem értés komoly baj oka lesz. Rossz dolgok érlelődnek az Ikároszon, fiam, és én félek tőlük.
Én nem láttam viharfelhőket az Ikárosz horizontján, de tanítómesterem aggodalma - ereje és őszintesége folytán - átragadt rám is. Szerettem volna megvigasztalni valahogy:
- Azok után, amit öntől hallottam, más szemmel fogok nézni a dolgokra. Köszönöm, mester.
Éreztem, hogy ideje mennem, mert túlságosan szomorú és nyomott lett a hangulatom. Terin nem tartóztatott. Átfogta a vállam, és kikísért az ajtóig. A küszöb előtt még ezt mondta:
- Amikor az embergép-problémán töpreng, ne építsen túl sokat azokra a szavakra, amelyeket az elmebeteg Derry szájából hallott. Fiatalabb éveinkben valamennyien álmodoztunk arról, hogyan lehetne gépek nélkül röpködni a Kozmoszban. Hanem úgy látszik, ez nem egyéb, mint ifjúkori ábránd.
- Köszönöm a tanácsot - feleltem udvariasan, és elbúcsúztam, anélkül hogy ellenkeztem volna, mert már nem volt kedvem vitatkozni vele.
Hát ezért hívott! Figyelmeztetni akart! Meg akart óvni az eltévelyedéstől. De, mester, hát nem volt-e ifjúkori ábránd a repülés, mielőtt az emberek megtanultak repülni? Talán nem volt évezredeken át merő fantazmagória az űrhajózás? Nem, öreg mesterem, én el fogok repülni Alec útján, és meg fogom találni azt az, “istenséget”, aki annyira megijesztette önt, és galléron ragadom, és kirázom belőle a titkait, és bebizonyítom önnel, hogy jogom van létezni ezen a suta Ikároszon kívül is. Térjetek magatokhoz, emberek! Túlságosan sokat bíztok a gépekre, ideje lenne felfognotok, hogy a Kozmoszban gépek nélkül is lehet élni!
Ezek a gondolatok attól származtak, akivel Alec találkozott a Kozmoszban, de én már úgy ismételgettem őket, mintha a sajátjaim lennének. Mert számomra, amint az később tudatosodott bennem, nem volt ezekben semmi újdonság. Ez a hívás, amely a sok milliárd éves evolúció útjának messzeségéből jött, kialakulatlanul, de ott rejtezett lényem legmélyén. Valamennyien ábrándoztunk erről - mondta Terin. S mi az az emberiség közös álmaiból, amit az emberek így vagy úgy nem valósítottak volna meg eddig? És talán az ábránd létezése nem bizonyítja-e már önmagában is megalapozottságát? Különben miért jutott volna eszünkbe? Honnét származik egy annyira zárt rendszerben, mint a Föld, az az ösztönös érzés, hogy kapcsolatunk van a Kozmosszal, ha ez a kapcsolat nem létezik, ha nem létezett már a gépek és rakéták előtt is? Olyan ez, mint a kisliba kapcsolata a vízzel: a liba inkubátorban fejlődik ki, de amint feltöri a tojáshéjat, megindul a víz felé. Beletoccsan, úszik, lubickol, mert az a valódi életeleme, nem pedig a szárazföld, nem az inkubátor. Nem lehetséges-e, hogy a Föld az ember számára csak inkubátor?
Elnevettem magam: nagyon tökéletlen egy inkubátor a maga gravitációjával meg a kétszáz kilométeres atmoszféraburokkal: elnyomta a lélek kozmikus ösztöneit.
Nevetésem nagyon keserű volt és nagyon haragos. Még jó, hogy az utca üres volt, és nem hallott senki!
Mellesleg az utca éppolyan, mint azok a földi utcák, amelyeket filmen láttam. Az egyik oldalon táptalajon nőtt, keskeny gyepsáv, a másikon lakóhelyiségek homlokzatának tucatjai. S mindezek fölött a tavasziasan kéklő égbolt, amelynek a világítási effektusok mélységet és beláthatatlanságot kölcsönöztek. Másfajta eget nem ismertem. Az Ikárosz mesterséges égboltja alatt születtem, és meggyűlöltem, ahogy gyűlöletessé válik a legdrágább is, ha börtönné lesz másféle egek után sóvárgó lelked számára.
Az utca viszont tökéletesen üres volt, mint az Ikárosz minden utcája. Merthogy ezek a zsenik, ezek a kiválasztottak ott ültek a dolgozószobájukban, vagy a laboratóriumokban, vagy a tervezőirodákban, és dolgoztak, mint az őrültek. Éjt nappallá téve dolgoztak: kutattak, felfedeztek, feltaláltak, megterveztek és... és mindezt begyömöszölték az Ikárosz feneketlen holografikus memóriájába. Miért haragudtam rájuk emiatt? Mert természetemnél fogva szörnyen lusta vagyok, vagy mert értelmetlennek láttam ezt a munkát?
Az a meggyőződés éltette őket, hogy mindegyiküknek olyasvalamit kell létrehoznia, ami a Földön százezreknek, millióknak sikerülne csak. Merthogy az Ikároszon egy asztrofizikus, vagy egy konstruktőr, vagy egy vegyész csakugyan annyit ér, mint a Földön egymillió asztrofizikus, konstruktőr vagy vegyész. De szükség volt-e vajon minderre magának az Ikárosznak, amely egyenletesen és akadálytalanul száguldott az űrben? Nem csak az tartotta-e fenn ezt a fantasztikus alkotó energiát, hogy hittek benne: munkájuk gyümölcsei eljutnak a Földre, és szolgálni fogják azokat, akik, az Ikároszt létrehozták, és útnak indították? Nem lehetséges-e, hogy csak vigaszt és feledést kerestek az alkotásban? És ha megmondom nekik? Ha berobbannék ügyeletesszobánkba, megállnék a szolgálati polivizor képernyője előtt, bekapcsolnám, hogy mindenütt szóljon, és beleordítanám: “Ikárosziak, megtévedtetek, nevetségesek vagytok! Régóta senki sem küld már a Földre semmit abból, amit létrehoztok. Régóta nincs már a Földnek szüksége a ti eszetekre...”
Ha ezeknek a szép és gőgös zseniknek, ezeknek a kiválasztottaknak az arcába vágnám?
Magam előtt láttam őket - megzavarodottak, szánalmasak -, és újra fölnevettem. De aztán egyszer csak halálos szomorúság lepett meg, és szerettem volna találkozni a szüleimmel, mert éreztem, hogy most már más szemmel nézek rájuk is - tudtam valamit, amit ők nem tudtak, valamit, ami nekik szenvedést okozott volna, de belőlem csak kajánságot váltott ki, mégpedig azért, mert azt reméltem, hogy az Ikárosz ezek után akarva-akaratlan megszűnik a Föld egy része - egy morzsányi, szomorú részecskéje - lenni, amelyet kihajítottak a Kozmosz végtelenjébe! És azért, mert bizonyos voltam benne, hogy nem a szüleim, hanem én vagyok az Ikárosz valódi lakója.

A GONOSZSÁG KROMOSZÓMÁJA

1

Csak később mentem el a szüleimhez, és egyáltalán nem úgy, ahogy akkor szerettem volna, amikor kijöttem Terin dolgozószobájából. Kárörvendő hangulatom saját magyarázatát kereste, s fokozatosan valami értetlenségfélévé változott: az ikárosziak drámája az én szememben egyáltalán nem volt dráma. Hogy lehet hát, hogy ők, az okosak, az előrelátók nem képesek szintén megérteni, hogy ez nemhogy nem dráma, hanem éppenhogy az ő diadaluk? Miért nem képes példának okáért az én zseniális apám felfogni, hogy a kapcsolat megszakadása után önálló világgá változtunk, amelynek joga van büszkélkedni, és magabiztosnak lenni, reális és nem kívülről jövő dolgok miatt? Miért ragaszkodik egy annyira távoli civilizációhoz, amelyről már amúgy is rengeteget tud - legalábbis a múltjáról -, amikor más civilizációk vannak előtte, amelyekről nem tud semmit, és amelyek biztos, hogy érdekesebbek?
Lionelt bizonyára majd szétvetette a kíváncsiság, amikor visszatértem a dolgozószobánkba, de az ő képén is ott ült azért a mindenekfeletti ikároszi önfegyelem. Ő is egy zseni fia, de az a zseni csak bőrének egy darabkáját küldte az Ikároszra. Az Ikárosz raktáraiban sok tízezer ilyen földi zseniktől származó sejtkonzerv van. Rajtuk a donor fényképe és genetikus struktúrájának rajza. Ha valamelyik ikároszi nő jogot kap arra, hogy gyereket szüljön, keresgélni kezd a katalógusban, s ha valaki megtetszik neki, akkor azt a bőrdarabot beleültetik a méhébe, s meghatározott idő múlva megszüli annak a földi zseninek a pontos mását. Ugyanígy konzerválták minden ikároszi néhány sejtjét is, úgyhogy, ha valamelyik elpusztul, bármikor akadhat egy nagylelkű asszony, aki feláldoz három hónapot fiziológiai állapotából, hogy újrateremtse az úgynevezett klónszülés révén, amely módszer azt a tényt használja ki, hogy a test minden sejtje magában hordozza az egész szervezet pontos genetikus kódját - elmebeli képességeitől kezdve egészen a bal füle mögött lévő anyajegyig.
Ne törődjenek azzal, hogy ilyen epésen beszélek a gyerekszülésnek erről a már igen régi módjáról. Nem a módszeren gúnyolódom, hanem az ikárosziak végtelen pedantériáján, akik kizárják a véletlent a születésben, és arisztokratikus féltékenységgel avatkoznak bele ebbe a legintimebb szférába, nehogy véletlenül olyasvalaki szülessen az Ikároszon, aki nem zseniális!
Ámbátor azért Lionel kollégám szintén egy kísérlet eredményeként született - utánam ő volt a következő újszülött az Ikároszon. Csakhogy én természetes úton jöttem a világra, ő pedig az első volt azok közül, akiken kipróbálták, hogy fejlődnek a beültetett sejtek. De vele sincs minden rendben. Az apja valami szuperzseni, aki seregnyi dolgot fedezett fel, és biztosan sok szobrot állítottak neki a Földön. De az Ikároszon élő kópiáján ez nem látszik meg.
Igaz, hogy legalább nálam okosabb, elismerem, és igaz, hogy rendszeresen megver sakkban és szemrevalóbb is, mint én, de földi apjának tehetségét nem örökölte. Előfordul ilyesmi a klónszülöttekkel: a gyermek külsőleg a donor másolata, ugyanolyan a temperamentuma, és potenciálisan ugyanolyan tehetséges is, de a jellemét és későbbi konkrét képességeit mégiscsak azok a körülmények alakítják ki véglegesen, amelyek között felnő.
Mellesleg Lionelnek sem könnyű. Én legalább én vagyok. És nem hasonlítok sem apámra, sem anyámra, és megvan az a kétes értékű előnyöm, hogy időről időre jó tanácsokat kapok az apámtól. De Lionel az apja is, meg nem is az apja, sőt önmaga sem. És még csak nem is annak az asszonynak a fia, akinek a méhében fejlődött. Lionel lényegében teljesen árva, hiszen a klónszülöttek esetében az anya tulajdonképpen a férjét hozza a világra, az újszülött semmit se örököl tőle. Így vagy úgy, de nem cseréltem volna vele. Úgy gondolom, ő is szenvedett a helyzete miatt, még ha a feje olyan hideg is, mint az üstökösök jégmagja.
Terin nem kötelezett arra, hogy egyáltalán senkinek se mondjam el, amit megtudtam tőle, és én ezt úgy fogtam fel, mint szakmai titkot, vagyis Lionelnek joga volt megtudni. Ezért aztán szakmai közönnyel adtam tudtára az újságot, hogy gyönyörködhessem a reakciójában. Sajnos, szinte soha semmiben sem tudok olyan tartózkodó és száraz lenni, mint a többiek, úgyhogy végül biztosan nem sikerült elég közönyösen elejtenem a végén, hogy nagyot téved, ha azt hiszi, hogy a tudományos fokozatot, amihez két évvel előttem jutott, a Földről kapta.
- Tudom - felelte Lionel kifejezéstelenül, és az első pillanatban azt gondoltam, csak azért viselkedik így, hogy ne legyen módom valamiben fölé kerekedni.
Hanem kiderült, hogy tényleg tudta, és hogy lényegében én voltam a hülye. Most már persze elfoszlott az én színlelt közönyöm. Biztosan sokáig dühöngtem és szitkozódtam, mire észrevettem, hogy vigyorog rám.
- Ne légy gyerek! - hallottam meg végre Lionel szavait. Lehet, hogy már korábban is beszélt, de én egyszerűen nem hallottam. - Titkoltuk előled, mert minden ikároszi közül te vagy a legnagyobb gondunk. Nem tudtuk, hogy fogadod, és hogy képes vagy-e megőrizni ezt a titkot. Merthogy nagyon különbözöl tőlünk.
- Miben különbözöm annyira? - megint kész voltam felfortyanni.
- Nyugalom, kolléga - mondta Lionel. - Ugye tudod, hogy a mi munkánkban az első kötelesség a nyugalom. Eszedbe jutott-e mostanában egyáltalán, hogy pontosan mi is a feladatod?
- Mondd, csak mondd! - kiabáltam ingerülten, de Lionel félbeszakított.
- Ne veszekedj, hallod! Csak emlékeztetni akarlak egy s másra. Az ellenőrző bizottság tagja nem annyira orvos, mint inkább rendőr. Olyan szigorú genetikai szelekció mellett, mint a miénk, minden törvényellenes, rendbontó cselekedetet pszichofizikai megbetegedésnek kell tekintenünk. Úgyhogy mi lényegében az Ikárosz rendjére, törvényeinek betartására ügyelünk. Ügyelünk, hogy senki se sértse azt meg. Lásd be, hogy egy rendőr, aki szereti megsérteni a törvényeket...
- Az nem rendőr.
- Nem azt akartam mondani - nevette el magát Redstar. - Azt akartam mondani, hogy az fokozott figyelmet igényel.
- Akkor miért tartotok magatok között?
- Nem tudom. Szerintem téged ki kellene zárni.
- Te viszont a rend ideális őre vagy - mondtam neki.
- Nem vagyok az - felelte, s mintha egy kis szomorúság bujkált volna a hangjában. - Nem vagyok az, Zenko, és nem is kívánok az lenni semmiképp. De azt hiszem, te ezen se gondolkodtál soha: hogy miért éppen belőlünk, az Ikárosz elsőszülöttjeiből csináltak orvost - s lettünk az ellenőrző bizottság tagjai. Hiszen száz betegség közül kilencvenkilencet mindenki képes a robotorvosok segítségével maga diagnosztizálni, és képes meg is gyógyítani magát. Rendőrt csináltak belőlünk, drága Zenon. Minden társadalomnak legelőször olyan emberekre van szüksége, akik felügyelnek a rendjére...
Gonoszul és kárörvendően nevettem:
- Egy felforgató rendőr!
- Én is úgy gondolom, hogy az Ikárosz számára ez paradoxon, de először is te egyáltalán nem vagy felforgató elem, másodszor a főnök...
A főnök megjelent a polivizor képernyőjén, és nagyon bűntudatos volt a mosolya:
- Zenon - mondta -, nem volt erőm megmondani, ami miatt tulajdonképpen hívtam. Nehezére esne még egyszer...
- Miért nem mond fel nekem minden teketória nélkül? - kérdeztem. - Higgye el, nem fogok önre haragudni! És az Ikároszon éppen elég munkáskézre van szükség.
- Egyáltalán nem erről van szó. Jöjjön át, el fogom önnek mondani! És bocsásson meg, amiért az előbb hiába fárasztottam.
Ezúttal a beszélgetés rövid volt, mondhatni két orvos párbeszéde. Nem engedtem meg neki, hogy másképp viselkedjék - rögtön megakasztottam. Meglehetősen tiszteletlen módon nyomban kijelentettem:
- Mester, most ne kerteljen, nehogy megint közbejöjjön valami, ami miatt nem lesz ereje beszélni!
Terin egy kicsit hallgatott, nem intett, hogy foglaljak helyet, végül azt kérdezte:
- Emlékszik az Y kromoszómára?
- Huszonhárom van belőlük - feleltem újra elkomorodva a sértés miatt, amiért eltitkolta előlem, hogy megszakadt a kapcsolat a Földdel. - Melyikre gondol?
- Igen, igen - mormogta mintegy önmagának, s érződött, hogy még mindig nem találja a beszélgetés számára a legmegfelelőbb hangot. - Huszonhárom X és Y, de... amint ezt ön is tudja, időnként megjelenik egy számfeletti, páratlan Y kromoszóma.
- A gonoszság kromoszómája, ugye? - jutott eszembe.
- Honnét szedi- ezt a meghatározást? Semmiféle gonoszságot nem hordoz.
- Amennyire emlékszem, a számítógép enciklopédia memóriája szerint a Földön élő gonosztevőknél szinte törvényszerűen kimutatták ezt a kromoszómát, ezért is nevezik némelyek így.
- Na igen. De azért a számfeletti Y kromoszómával rendelkező emberek többsége mégsem gonosztevő. Úgyhogy ez a bizonyíték...
- Ha így igaz, akkor miért zárták ki az ilyen genetikus struktúrával rendelkezőket az Ikárosz legénységének kiválogatásánál?
- Hát... minden eshetőségre. Személy szerint én elleneztem ezt a megszorítást. Megvannak a magam külön nézetei és megfigyelései.
- De hát mit akar nekem tulajdonképpen mondani? - sürgettem türelmetlenül, mert biztos voltam benne, hogy újra mellékvágányra tér.
- Nem ülne le? - csak most kínált hellyel, de én nem ültem le, és nem indokoltam meg, miért állok, nehogy megint eltérítsem a beszélgetés irányát.
- Van ilyen számfeletti kromoszóma az Ikároszon is.
- Tudom.
- Tudja? - Terin valahogy túlságosan is meglepődött.
- Persze. Évekkel ezelőtt, amikor a Földről hozott klónokat mutatta meg nekünk, mutatott egynéhány olyat is, amelyre ráírták, hogy a sejtben van egy számfeletti kromoszóma is. Alá volt húzva, ahogy néhány edényre a méreg szót írják - nem álltam meg, hogy ne csúfolódjam egy kicsit Terin különös nézeteivel a “gonoszság kromoszómájáról”.
Előbbi meglepetése, amelyben mintha némi öröm is lett volna, elhalványodott.
- Nem erre gondoltam. Ön orvos, Zenon, ezért egyenesen megmondom önnek. Ön rendelkezik ezzel a kromoszómával.
- Hogyhogy?
- Nem tudom. És nehéz lenne magyarázatot találni rá. Sem az anyjának, sem az apjának, sem a nagyszüleinek, sőt a dédszüleinek sem volt szám feletti kromoszómája. És egyszer csak... Bizonyára valamilyen trauma idézte elő a kromoszómatapadást, illetve -szakadást, vagy a csuda tudja, mit.
Egyelőre még nem fogtam fel a közlés jelentőségét. Csak valami nagyon hideg és nagyon borzongató indult el felfelé a gyomromból, s az egyetlen kérdés, amit még fel tudtam tenni, sértett büszkeségemből származó, együgyű kérdés volt:
- Lionel tudja ezt?
- Igen. Hiszen a mi foglalkozásunk...
Aztán hallottam, ahogy utánam kiabál: “Zenon, nagyon kérem! Zenon, várjon...” De semmi kedvem se volt a magyarázkodását vagy a vigasztalását meghallgatni.

2

Nyugalom, mondtam magamnak útközben, nyugalom, először föl kell mérni, mit jelent ez. De sem azt nem tudtam, hogy mit is akarok fölmérni, sem azt, merre visz a lábam. Úgy látszik, a tudatalattimnak nem volt kedve visszatérni a dolgozószobába, Lionel társaságához, aki a saját maga apja, sőt nagyanyja is lehet, ha akar, de ez az átkozott kromoszóma nincs ott a sejtjeiben. Azonkívül az ügyeletem is véget ért. Egy sor más kötelesség várt, de nem néztem az órámra, amely az idővel együtt a munkaprogramot is mutatta. Az ikárosziaknak nem volt szükségük rám, egyébként is ritkán betegeskedtek, de rám akkor sem volt szükségük. Nem volt rám szükségük, mint rendőrre sem. Ezért nem jöttek hozzám. Ezt kerülgette az elnökünk - nem jöttek úgymond, mert nem szerettem őket. Azért nem jönnek, mert félnek. Miféle tanácsadó vagy gyógyító ember lehet az, aki a gonoszság kromoszómáját hordozza magában? Ebből fakadt hát minden! És a magányból. És abból, hogy fekete bárány vagy fehér holló maradok, vagy nem is tudom, miféle állatot szokás emlegetni még...
Egy félhomályos alagútba jutottam, amelynek mindkét oldalán számtalan kicsi ajtó volt, s én nem jöttem rá rögtön, hogy ezek az anabiotikus kamrák. Az ajtók fölött szelíd zöld fénnyel égtek a jelzőlámpák, annak bizonyítékául, hogy belül háborítatlan, síri nyugalom uralkodik. Kedvem lett volna bemenni az egyik üres kamrába, és befeküdni a medencekoporsóba. Akkor aztán nem gyötörném az agyam elemzésekkel és önelemzésekkel, s a gonoszság kromoszómája velem együtt aludna, és nem ijesztgetne senkit az Ikároszon.
Egyáltalán, miért hagytak életben? Hiszen már a harmadik hónapban, amikor kiemeltek anyám duzzadó méhéből, hogy áttegyenek az inkubátorba, ismerték genetikai struktúrámat. A régi spártaiak egyszerűen szakadékba hajították beteg, satnya újszülöttjeiket. Az ikárosziak pedig igazán spártaiabbak a spártaiaknál. Humanizmus? Nincs őbennük egy csepp humanizmus se. Egyszerűen arról van szó, hogy a kísérletet, mint minden kísérletet, végig kell csinálni. Csinálni, hogy lássák, mi lesz belőle, ennyi ezeknek a kutató masináknak a humanizmusa. Ezért történt, hogy nem ismételték meg a kísérletet, minden további gyerek klónszülött. Egyetlen ilyen kromoszóma-tulajdonos is elég az Ikároszon ahhoz, hogy megfigyeljék. No de hogy egész életemben figyeljenek...
Természetesen az üres kamrák is zárva vannak, és nekem nincs kulcsom hozzájuk, és még ha vissza is mennék egy kulcsért, akkor se engednék meg, hogy befeküdjek egy medencekoporsóba. Ugyhogy feleslegesen mászkálok itt. De ez a folyosó - még mindig nem tudtam, hogy kerültem ide - nem kellemetlen. Csodálatos egyensúly uralkodik itt élet és halál között: Csipkerózsikák álma. Hűvös van, meglehetősen hűvös, csaknem hideg. De a hőmérséklet harmonizál a mellkasomban képződött hideg kocsonyával. Érzem, hogy ez a hideg inkubátor nemsokára hideg döntést kelt életre bennem. De a titkárautomata fenyegető hangja már épp elég régen ismételgeti: “Zenon Balov azonnal jelentkezzen az első koordinátornál!” S aggodalommal tölti be az Ikárosz legrejtettebb zugait is.
A hangja mellesleg cseppet sem fenyegető - egyszerű géphang -, a megállapított műszaki norma szerint udvarias és közönyös, de amikor azt mondja: “nullánál bekapcsolom a keresőszisztémát”, és számolni kezd: “hatvan, ötvenkilenc, ötvennyolc...” - lehetetlenség nem jelentkezni. Azt nem lehet. Ez a kurta perc a halálba menekülni se elég. Még ha a fejed is szakasztod, akkor is időben megtalálnak, és visszavarrják. Ez a mi ellenőrző bizottságunk keresőszisztémájának a jelszava.
De hát minek is nyugtalanítsam tovább az ikárosziakat? Nem aggódnak-e eleget a kromoszómám miatt? És már mindenki hallotta, mindenki keres. Természetesen nem tudják, miért, de ha már a keresőszisztémáig jutott a dolog, csak rosszra gondolhatnak. Anyám már biztosan ott sápítozik az összes polivizoron.
Előveszem hát zsebpolivizoromat, egy kis stifttel lenyomkodom a koordinátorterem számát, s kínosan igyekszem nyugodtan mosolyogni a miniatűr képernyőre.
- Parancsoljon. Az anabiotikus szekció előterében vagyok.
- Mit csinál ott? - kérdezi tőlem az Ikárosz első koordinátora személyesen, de a hangja nem nagyon különbözik kérlelhetetlen titkárautomatája hangjától; az arca meg se rezdül pici képernyőmön.
Korábban is megesett, hogy hazudtam. Azt mondják, az Ikároszon ez csak rendkívüli esetekben engedhető meg, s csakis orvosoknak. De ha már egyszer a gonoszság kromoszómájának tulajdonosa vagyok, ez a legkevesebb, amit megengedhetek magamnak.
- A külső indikátorok működését vizsgálom az ellenőrző berendezés szerint. Úgy látom, nem minden egyezik.
Az első koordinátornak, aki vette magának a fáradságot, hogy személyesen jelenjen meg polivizoromon, a szeme sem rebben a szemtelenségemtől. A pici képernyő által összezsugorított arca most azon igyekszik, hogy jóindulatot sugározzon. Az a benyomásom, hogy semmi kifogása nem lenne az ellen, hogy az Ikárosz megszabaduljon tőlem és a kromoszómámtól. Nyugodtan hagyná, hogy öngyilkos legyek. De a főnököm által elrendelt riadó kötelezi.
- Balov, ha óhajtja, beszélhetünk arról, amiről épp az imént tájékoztatta önt az ellenőrző bizottság elnöke. Vagy... esetleg egyedül is képes megoldani a problémát?
- Nyugodt lehet - feleltem -, megoldom egyedül.
Beszélgetésünk, amint ez magától értetődik, magáncsatornán folyt, nem hallotta senki, legfeljebb a főnököm, aki vagy az első koordinátor irodájában tartózkodott, vagy élt mindenható privilégiumával, hogy egy speciális készülék segítségével lehallgasson bármely magánbeszélgetést. Elvégre az Ikárosz rendőrfőnöke! Ezért külön a rendőrfőnök számára hozzátettem: - Máris megyek és megszerzem a szükséges adatokat. Döntésemről értesíteni fogom önt.
- Köszönöm, Balov - sietett válaszolni az első koordinátor, aki feltehetően úgy vélte, máris túl sok időt szentelt jelentéktelen személyem jelentéktelen problémájának -, bízom önben.
Remélem, mondtam neki, miután kikapcsoltam a polivizort, hogy módod lesz megbánni előlegezett bizalmad. Egész testem reszketett a folyosó hidegétől - mintha a bennem lévő hideg mégsem lenne azonos a külső hideggel. De ez valamiféle jókedvű hideg volt, mint amikor az ember egy nagyszabású rosszaságra készül. S csakugyan, mintha minden porcikám rosszaságra készült volna. Miért tegyem nyugodttá, és kellemessé az ikárosziak életét? Eszemben sincs megszabadítani őket magamtól. Lássák csak meg, mire képes a gonoszság kromoszómája!
Visszamentem Lionelhez közös dolgozószobánkba, mert az adatokra vonatkozó könnyelműen tett ígéretet teljesítenem kellett. Bizonyos voltam benne, hogy ebben a pillanatban az Ikárosz minden élő- és gépszeme rám szegeződik. Természetesen találhattam volna máshol is gépet az adatkereséshez, de reméltem, hogy Lionel nem fog faggatni. Lionel általában tapintatos fiatalember, de különben is mindig el tudtam őt hallgattatni, amikor csak szükségem volt erre.
Redstar a díványon hevert, és egy sárgás folyadékkal telt poharat tartott a kezében; ő is valamiféle szerepet játszott - külön nekem. Leültem a pult elé, benyomtam az enciklopédikus memória hívószámait, de hirtelen nem jutott eszembe a genetikaszektor kódja. Miközben ezen törtem a fejem, halk szörpölést hallottam: Lionel hörpölte az italát. Ezzel palástolta kíváncsiságát, hiszen idegesen lapozgattam a kódkönyvet.
- Tudod, mit, beszélgessünk egy kicsit - szólalt meg óvatosan a hátam mögött.
- Dolgom van. Ha unatkozol, menj csak, majd én helyettesítelek.
Már lebillentyűztem, hogy mire vagyok kíváncsi, és vártam az eredményt.
- Azt gondolom, hogy kár pocsékolnod a számítógép energiáját. Én is felelhetek arra, amit kérdezni akarsz.
Mindig tudtam, hogy erősséged a telepátia - morogtam, megértve, hogy Lionel is tudja már, mi történt. Furcsa is lett volna, ha nem így van.
- És ha megkérlek, hogy bocsáss meg nekem? - kérdezte egészen szokatlan hangon Lionel, és hallottam, hogy feláll. - Megtiltották. A lehető legszigorúbban megtiltották. Pedig számtalanszor tiltakoztam. Azt mondták, hogy még nem vagy kellőképpen előkészítve. De ki ismer téged jobban, mint én?
A készülék csöngetett, és jól ismert hangon krákogott, mintha nehezére esne kiköpni a kész mikroszalagot az adatokkal. Mialatt a filmet befűztem a vetítőgépbe, kíméletlen választ adtam:
- Mit bocsássak meg nektek? Hogy az egész eddigi életemen át idiótának tekintettetek?
- Szívesebben lennék a te helyedben - mondta erre ugyanazon a különös hangon Lionel.
- Aha - vágtam rá epésen -, tetszene, hogy egyedülálló vagy a magad nemében.
- Igen. Szívesebben lennék én magam, még ha egy számfeletti kromoszómával is, mint hogy valaki másnak a kópiája legyek, akit ráadásul nem is ismerek.
Tudtam, hogy Lionel szenved emiatt, de azon a napon még saját magamat sem voltam képes sajnálni.
- Nem hagynál nyugton, hogy elolvashassam ezt a szalagot?
- Olvasd csak, te tirannosaurus! - mondta olyan mérgesen, hogy most már tényleg jókedvem lett.
Nem ostobának vagy idiótának nevezett, hanem tirannosaurusnak - ez volt a legeslegtávolabbi idők legeslegvérengzőbb vadállata; bizonyára legalább egy tonnával rendelkezett abból a gonosz kromoszómából.
Az adatok meg igencsak érdekesek voltak. Amikor úgy a huszadik század közepe táján fölfedezték ezt a számfeletti kromoszómát, kiszámították, hogy a Föld lakóinak több mint negyven százaléka rendelkezik vele. A bűnözők és garázdák sejtjeiben mindig megtalálták, de megtalálták neves politikusok, tudósok, művészek sejtjeiben is. Az agresszivitással hozták összefüggésbe, a bűnözést pedig a szociális körülmények termékének tekintették. Hanem mire az Ikárosz útnak indult a Földről, az ottani negyven százalék tizennyolcra csökkent. Ezzel szemben az elméletek száma megkétszereződött. Nem volt türelmem valamennyit végigolvasni - kiválasztottam a legutolsót, az úgyis biztosan hivatkozik a megelőzőekre.
Az emberszabású-majmoknak negyvennyolc kromoszómájuk van. Úgy vélik, hogy az az unokatestvérük, amelytől származunk, és amelyet nem sikerült megtalálni, negyvenhét kromoszómával rendelkezett. Emiatt, mint fajtának csökkent az ellenálló képessége, s ezért nem volt képes majomként sem fennmaradni, hanem mutáció és alkalmazkodás után végül ember lett. Az evolúció a későbbiekben törvényszerűn jutott el a számbeli egyenlőséghez, amely garantálta az új fajta életképességét, és a negyvenhetedik kromoszóma eltűnt...
Ha ez igaz, akkor én afféle fordított mutáció vagyok. Miután az evolúció apámban elérte a szuperzseni fokát, vagy megunta a dolgot, vagy csalódott az új fajtában, és elhatározta, hogy visszafordul. Semmi meglepő nem lesz abban, ha a gyerekeim vagy az unokáim valódi majmok lesznek, fürge, kozmikus makimajmok.
De mi jut eszembe'? Hiszen az ikárosziak nem fogják megengedni sem azt, hogy gyerekeim szülessenek, sem azt, hogy unokáim. Egyszerűen egymásba ültetik és újramásolják magukat, amíg csak kedvük tartja! Kész csoda, hogy eddig még nem semmisítettek meg engem, ahogy némely állatfaj egyedei kiirtják az albinó példányokat!
- No, megnyugodtál? - kérdezte Redstar, aki akárcsak az evolúció, megunta a meglévő állapotot.
- Megnyugodtam - feleltem. - Van az Ikárosznak valamilyen saját teóriája erről a jelenségről?
- Honnét lenne? Egyetlen eset nem teremt elméletet.
- Nekiállok, és hipp-hopp csinálok nekik még vagy egy tucatot.
Lionel elnevette magát, megkönnyebbülten, vidáman, hallottam a hangján.
- Hej, Zenko, épp ez az, amiért szeretlek. Fogadni mernék, hogy ha nem lenne az a kromoszóma, te sem lennél ilyen, és én se szeretnélek.
- Én is szeretem a csimpánzokat.
- Elég volt a hülyeségekből! Bár lenne az Ikároszon több olyan csimpánz, mint te, mindjárt vidámabb lenne az élet!
Értett a vigasztaláshoz az ördögadta, ezért is jártak az ikárosziak hozzá és nem hozzám. Én csak nyugtalanítani vagy megijeszteni tudtam az embereket. Semmi baj. Tegye mindenki azt, amihez ért!
- Majd igyekszem kompenzálni ezt a hiányosságot - feleltem, miközben kikapcsoltam a vetítőt.
Redstar megértette a szavaimban rejlő fenyegetést, hosszú pillantást vetett rám, aztán így szólt:
- Veled leszek, Zenko. Mindig veled leszek, még ha apám előjön is a sírjából, hogy eltángálja a kópiáját!
És odajött, hogy megszorítsa a kezem. Olyan váratlanul, ünnepélyesen és összeesküvő módra, hogy nem is tudom, miként szorítottam meg én is az övét. Úgy álltunk ott, egymás kezét szorongatva, mint két, bandát alapító kisfiú. De hát tulajdonképpen csaknem azok is voltunk. Két egykorú kisfiú, minden tudományos fokozatunk és rendőri kötelezettségünk ellenére is. Így történt, hogy mi, akik arra voltunk hivatva, hogy fenntartsuk a rendet, elsőként szövetkeztünk a rendbontásra.
Afölötti mámorom azonban, hogy szövetségesre tettem szert, sajnos igen hamar elmúlt. Rendszeres munkába kellett volna fognunk, és én alkalmatlan voltam erre a jellemem és szinte kolerikus vérmérsékletem miatt, amely hol erre, hol arra lódított kereséseimben, s amely miatt néha évekre megfeledkeztem arról, amit korábban életcélomnak tekintettem: ez történt azzal a szándékommal is, hogy az embergép-problémát tanulmányozzam. Tovább tévelyegtem hát, képtelenül arra, hogy gyorsan válasszak, vagy éppen túlságosan is gyorsan választottam, könnyen felhevültem egy-egy eszmétől, aztán ugyanolyan gyorsan ki is ábrándultam. Természetesen fiatal korom is ludas volt ebben, de az Ikároszon a fiatalság meglehetősen viszonylagos dolog. A tanítógépek kicsiny koromtól töltötték a fejembe az ismereteket - rengeteg ismeretet -, úgyhogy jócskán volt, ami a legkülönbözőbb fajtájú kételyeket ébressze bennem.

A NAGY NEM TUDÁS KÖRE

Egy ízben Zenontól, a régi görög filozófustól ezt kérdezték a tanítványai:
- Mi az oka, mester, hogy te, aki többet tudsz nálunk, mindig kételkedsz azoknak a válaszoknak a helyességében, amelyeket mi valamennyien kézenfekvőnek és helyesnek találunk?
Az öreg egy nagy és egy kicsi kört rajzolt a homokba, majd így válaszolt:
- A nagy kör területe azén tudásom szimbóluma, a kicsi a tiéteké. Én valóban többet tudok, mint ti, de ami a körön kívül van, azt nem tudom. Mint látjátok, a nagy kör kerülete sokszor nagyobb a kicsinél, következésképp az én tudásom határai sokszor hosszabb vonalon érintkeznek az ismeretlennel. Ezért sokkal több bennem a kételkedés...
Eszembe jutott ez a rég elfeledett tanmese - ott van a gyerekek tanítógépének a memóriájában. Erre utalt az apám, amikor nevet keresett számomra. Mert én azon a matematikailag kiszámított körön kívül fogantam s születtem, amelynek határait a Naprendszer alkotja, túl azon a helyen, ahol műszer még képes érzékelni a Nap valaminő hatását. Az első gyerek voltam az Ikároszon, s szükségesnek találták, hogy szimbolikus nevet kapjak. Az ikárosziak, akik rengeteg emberi tudást halmoztak fel elméjükben és gépeik memóriájában, elértek a történelmi pillanathoz - ez nem az én születésem, hanem a Naprendszer határának átlépése -, amelyen túl a nagy nem tudás beláthatatlan birodalma várt rájuk: ellene indultak útnak. Ezért neveztek el arról a tiszteletre méltó öregről, azt képzelve, hogy emberi győzelmet tesznek emlékezetessé. Csalóka győzelem volt ez. Lényegében a sziszifuszi erőfeszítés folyamatossá tétele.
Most úgy képzelem, hogy a névválasztásnál nemcsak apám ironikusan kettős szemlélete játszott szerepet, hanem az a bennem lévő számfeletti Y kromoszóma is, amely váratlan és megmagyarázhatatlan megjelenésével még nagyobbra húzta az Ikárosz körül a nem tudás körét, és még fájdalmasabban emlékeztette az ikárosziakat arra, milyen keveset tudunk arról a pici végtelenről is, amelyet magunkban hordozunk.
Zenon, kételyek és szenvedések kedves patrónusa, vajon volt-e gonoszságkromoszómád? S vajon te is olyan tökéletesen egyedül érezted-e magad, mint én a nem tudás nagy köre előtt?

ANYÁM, A NEMESÍTŐ

Anyámnak kitűnő érzéke van a formákhoz és színekhez, de idővel ez ellen is fellázadtam. Anyám évente többször is megváltoztatta - irigylésre méltó találékonysággal és nagyszerű ízléssel - házunk egész külső és belső képét. Mellesleg ezt tette a többi ikároszi is - ez nemcsak egyéni óhaj kérdése volt, hanem viselkedési szabály is, amelynek betartását bizottságunk féltékenyen őrizte, mert az egyhangúság a kozmikus utazók első számú közellensége. A házak szellemesen konstruált elemekből épültek, amelyeket akár egy nő is szétszedhet és összerakhat. Olyanok, mint a közismert gyerekjátékok, amelyeket azért találtak ki, hogy fejlesszék a kézügyességet és a fantáziát. S mivel az Ikárosz még mindig nagyon távol van a túlnépesedéstől, elég építőelem áll rendelkezésre ahhoz, hogy mindenki azt építse, ami eszébe jut - a számára biztosított lakóterületen belül.
A lakóépületek kicsiny lakónegyedeket alkotnak. Tíz, tizenöt, legfeljebb száz épületből egy szektoron belül. Minden szektor teljesen független a többitől, és kilométeres sziklafal választja el tőlük. Úgyhogy, még ha az egész Ikárosz neki is ütközne valaminek, vagy az Ikároszt törné is szét valami, bizonyos, hogy legalább egy szektor épen maradna, és jól-rosszul, de folytathatná az útját. Egyik szektorból a másikba hermetikus zsilipek vezetnek, s eleinte csak néhány embernek volt joga használni őket. Ezért is hozták létre a holografikus látogatások rendszerét, meg a nagyszerű zsebpolivizorokat, amelyek ugyan nem olyan jó minőségű képet adnak kicsi képernyőjükön, de a kapott képet akármilyen falra ki lehet róluk vetíteni. Miután azonban évtizedek bizonyították, hogy az Ikárosz megbízható és nem sérülékeny, a korlátozások legnagyobb részét feloldották. De az ikárosziak még mindig kerülik a sűrű személyes találkozásokat.
Hogy ne veszítsék el térérzéküket ezen a miniatűr planétán, és ne nyomassza őket mindenfelől a kő és a fém, az ikárosziak, ha ki akarnak pillantani szobájuk ablakán, kedvük szerint gyönyörködhetnek valamilyen óceánban, amelyen vidám hajók úsznak a kikötők felé, vagy kinézhetnek az Amazonas partjai mentén húzódó őserdőkre, szemlélhetik az Andromeda-ködöt, Grönland jégmezőit vagy a Merkur lángsivatagjait. Olyan tájban gyönyörködhetnek, amilyenben akarnak, s addig, ameddig kedvük tartja. Csak nehogy megzavarodjanak a háromdimenziós illúziók tökéletességétől, és ne próbáljanak kilépni a csalóka ablakon, hogy sétáljanak egyet a hívogató tájban. Mert akkor beütnék a fejüket a vetítőernyőként szolgáló sziklába.
De ők nem verték be a fejüket, én vertem be a fejem gyerekkoromban, miközben azt tanultam, hogyan különböztessem meg az Ikároszon az illúziót a valóságtól.
Meglepett, hogy anyám nem alakította át a házunkat, pedig jó néhány hónapja már, hogy elhagytam. Csak nem miattam találta ki olyan sűrűn az átépítéseket? Hiszen apám, aki mindig nyakig volt a munkában, alig-alig vette őket észre. Azok közé a tudósok közé tartozott, akik a Földön is az intézeti dolgozószobájukban töltik egész életüket.
Még csak az hiányzik, hogy kiderüljön: anyám időközben másik hobbijáról, a kozmetikáról is lemondott! Az én anyám biológus, biokémikus, biofizikus, azonkívül azoknak a növényeknek és állatoknak a nemesítésével foglalkozik, amelyeket az Ikárosz magával hozott, de mindezen túl saját jószántából - és természetesen az asztronavigátorok tanácsának áldásával - szüntelenül tökéletesíti ezt a tudományt, amely már a Földön is fantasztikus eredményeket ért el, hogy biztosítsa az emberi faj kiválasztott képviselőinek testi szépségét.
Pontosan húsz évvel fiatalabb apámnál. Ő maga is a földi génsebészet egyik legtökéletesebb alkotása. Elsőrendű csillagként tündököl az Ikárosz szépasszonyai között.
A külső ajtótól, amelyen szüleim neve világít, s ott világlik még az enyém is, egyenesen a nappaliba lehet jutni. A nappali kicsi, mint minden lakásban az Ikároszon, mert azt a célt szolgálja, hogy emberek szűk körének nyújtson kényelmet. A beszélgetés, a társalgás egyfajta művészet az Ikároszon, amelyet a tudomány is támogat komoly szociális jelentősége miatt. De szép eszmecserét egyszerre csak néhány ember folytathat, ezért kicsik ezek a szobák. Nem gyakrabban, mint havonta kétszer-háromszor, két, három, legfeljebb négy szép és okos férfi és nő jön el ide. Lassú kortyokban valami kissé serkentő italt isznak, s úgy mámorosodnak meg virtuóz gondolatmeneteiktől s azok elegáns előadásától, akár a herointól. Az ilyen beszélgetés leginkább egy szóban lejátszott sakkpartira emlékeztet, s nekem nagyon nehezemre esne felidézni, mert... mert én rossz sakkozó vagyok.
Természetesen ismerem a kollektív élet szabályait, hiszen szinte rendőri felügyeletként kell figyelnem betartásukat. Mint már mondottam, nem engedjük meg, hogy az Ikároszon túlságosan kifejlődjék a közösségi élet. Egy ilyen kicsiny közösség csakhamar börtönre hasonlítana, mivel el van vágva az emberiség vérkeringésétől. Az emberek megutálnák egymást, s elkerülhetetlenül klikk-konfliktusok törnének ki. Ezért vigyáznak az ikárosziak olyan nagyon az érintkezés szigorú és bonyolult rítusának betartására, mert ez megóvja őket a felületes, henye közelségtől. Másképp lelki egységük, amelynek alapja a közös cél és a közös áldozatvállalás, elkopott volna az évtizedek során, amelyek alatt látszólag nem történt semmi. A társalgás e rítus része volt, és a későbbiek során meggyőződtem róla, hogy beszélgetés közben mindenki önmagát és nem a másikat keresi, s megint csak meglepődtem, hogy miként tudták ilyen tökéletessé fejleszteni ezt a művészetet. Ugyanis, amennyire tudom, a szép beszélgetés a társalgók közötti bizonyos érzelmi kapcsolat nélkül megvalósíthatatlan. Csak most, ahogy eszembe jutottak Terin szavai az ikárosziak magányosságáról, gondoltam arra, hogy éppen ez az a szükséges érzelmi alap, amelyen néhány évezred szünet után s távol a Földtől, újra kivirágozhatott a retorika művészete.
A nappali sötét volt, de a sarkaiban mintha még ott tündököltek volna a legutolsó beszélgetés sziporkázó mondatai. Gyorsan továbbléptem, s kinyitottam előbb anyám, majd, apám szobájának ajtaját. Mindkét szoba sötét volt és üres, habár szüleim munkaideje - a kívül kifüggesztett programból ítélve - régen lejárt. Megálltam annak a szobának az ajtaja előtt, amely nemrég még az enyém volt. Aztán beléptem - nem érzelgős remegés, hanem hideg kocsonyabú volt, amit még egyre éreztem. Az a valami a mellkasomban tovább reszketett és hűlt. Itt is minden úgy állt, ahogy hagytam. De mégsem lágyultam el anyám iránt. Minek jöttem? Hogy kérdezzek tőle valamit? Hogy az ölébe öntsem kétségbeesésemet? Azt a kétségbeesést, amit a Lionellel kötött szövetség sem tudott eltompítani? De hát lehet-e elkeseredés nélkül összeesküvő az ember?
Végigfeküdtem az ágyamon, és a fejem alá tettem a kezem, de a nappali fény zavart - az összeesküvéseket nem nappal szövik, még ha egyszemélyesek is -, és az éjjeliszekrényemen lévő kapcsolóhoz nyúlva kioltottam a nappalt. Beállt az éjszaka, csöndes és ábrándos, lágy kék-ezüst csillagfénnyel, ami a mennyezet sarkából sugárzott, és sötét ibolyaszín homállyá csillapult a padlón. Miért döntött úgy főnököm és tanítómesterem, hogy épp most jött el az az idő, amikor közölnie kell génjeim titkát - kérdeztem magamtól. Mert elhagytam a szüleimet, és végérvényesen tudnom kell, ki vagyok. Vagy mert belekaptam az embergép-problémába és Alec históriájába, és Terin így akar másfelé terelni? Vagy épp ellenkezőleg: az ember rejtelmességének teljességét akarja demonstrálni számomra, hogy az embergép-problémával foglalkozva vegyem figyelembe, hogy a gépnek nem lehet gonoszságkromoszómája?
De a halvány ibolyaszínű homály nem válaszolt. Átadtam magam a képzelet játékainak - meglehet, mivel abban a szobában voltam, amelyben felnőttem, egy embriót pillantottam meg az inkubátor kémlelőjén keresztül. Akkora volt ez az emberi magzat, mint az ujjam, rózsaszínű és nyálkás. úgy nőtt a szemem láttára, mint a tudományos filmeken a növények. Aránytalanul nagy fejű lénnyé változott, testéhez tapadó végtagokkal, megmozdította az egyik kezét, aztán a másikat, úgy fújta fel rózsaszín hasát, mint a labdát, kinyújtotta az egyik lábát, hogy megrúgja az anyja hasát, tudtára adandó, hogy él. De az inkubátor fala messze van. És még messzebb van az anyja hasa, amelyet az simának és elegánsnak őriz meg. Az Ikárosz pedig az esztelenségig fokozódó sebességgel röpíti a kis torzszülöttet egyre messzebb a Nap gravitációs ölelésétől, fényének csókjaitól, röpíti a Galaktika fekete méhébe...
Újra bekapcsoltam a nappali világítást, és felugrottam az ágyról. Reszketve nyomta le ujjam a biológiai laboratórium hívószámát, ösztönösen hozzátéve a riasztójelet is. Anyám arca abban a pillanatban megjelent a képernyőn, és remegő szájjal kérdezte:
- Zenon, mi történt?
Néztem őt, de nem feleltem.
- Történt valami? Miért kerestek téged az előbb? - kérdezte most már egészen rémülten.
Elfordítottam a fejem, s mintha most végre valami a helyére került volna az agyamban:
- Semmi baj, mama. Csak látni akartalak. Komolyan. Csak ennyi.
- Tényleg nem történt semmi?
- Egyáltalán semmi! Tévedésből nyomtam meg a riadó gombját. Bocsásd meg, hogy megijesztettelek.
Az arca úgy felragyogott, hogy elviselhetetlenül szép lett:
- Nagyszerű! Nagyszerű, kisfiam, mert különben észre sem vettem volna, egyszerűen meg sem hallottam volna a hívást, annyira elmerültem a munkában. Honnét beszélsz?
Hátráltam egy kicsit a készüléktől, hogy lássa.
- Otthonról? - kiáltotta ellágyulva és boldogan. - Máris jövök. Ugye megvársz?
Szomorúan bólintottam, de addigra ő már el is tűnt a képernyőről. Igen, mintha az én anyám semmiben sem különbözne azoktól a földi anyáktól, akiket regényekből és filmekből ismertem.
Visszaroskadtam az ágyra, és borzasztóan szerettem volna újra az ő kisgyereke lenni, de anyám nem adott erre időt. Elfelejtettem, hogy mivel az Ikároszon élő állatokért is felelős volt, szintén rendelkezett kulccsal a rakétakocsikhoz. Egy perc sem telt el, és ott állt az ajtó keretében, a pillantása ködös volt, s egy kicsit támolygott, mintha épp most lépne ki tízéves álom után az anabiotikus kamrából. Elszédült az iszonyú sebességtől. Gyengéd félelemmel mosolygott, és olyan óvatosan lépett hozzám, mintha látomás lennék, vagy mintha félne, hogy elesik. Térdig érő, lágyan leomló ruhája nemesre tenyésztett, tökéletes női alakot ölelt körül. Testet, amely arra termett, hogy szüljön, de amely nem szült soha. Lábszára szokás szerint csupasz volt, vakítóan fehér és kecses. Összeszorított foggal fogadtam a csókját. Mert nem akartam ellökni, ahogy ellöktem vagy elfutottam a becézése elől sok éve már. Azóta, mióta megéreztem, hogy számomra van abban valami természetellenes, hogy az anyám fiatalabb és szebb, mint azok a lányok, akik évekkel később születtek, mint én.
- Zenko - hüppögött -, Zenko! Kisfiam! - És homlokon csókolt - félve, sietősen -. s megborzongott, mintha újra megérezte volna belső ellenállásomat.
Állt, nézett engem, és közben összeszedte magát:
- Nagyon örülök, hogy úgy döntöttél, meglátogatsz. Apád is nagyon fog örülni.
Elég érzékeny volt, nyomban rájött, hogy nem költözöm haza.
- Hogy vagy, mama? - kérdeztem, azon iparkodva, hogy legalább egy kevés hőt összeszedjek a sejtjeimből ennek az értelmetlen kérdésnek a kedvéért.
- Jaj, Zenon, nem jól nézel ki! - mondta tartózkodóan. - Nem vagy egészséges?
- Egészséges vagyok, mama. Tökéletesen egészséges vagyok, épp csak nem használom a te kozmetikumaidat.
- A szépség az egészség külső megjelenése - felelte anyám háborítatlanul; már régóta nem engedte meg magának, hogy ironikus megjegyzéseim sértsék.
- Nem vagyok szép, mama?
- Számomra a legszebb vagy - mondta, és a hangjában nem volt se kacérság, se zavar az anyai vallomás miatt.
- Nem vagyok szép. Nagyon csúnya vagyok, de ez nem bánt különösebben!
Hazudtam, persze. És most már azt is tudtam, minek köszönhetem csontos, égimeszelő külsőmet - valóságos torzszülött voltam a kiválasztottak között.
Leült a szemben lévő fotelba, szemembe ragyogtatta vakító térdeit, és újra óriás szemének csillogó hálójába kerültem. Kedvesen rámosolyogtam, de egyidejűleg arra gondoltam, hogy biztosan természetesebb volna, ha a feleségem lenne, s nem az anyám, és a polivizor üres ernyője felé fordítottam a fejem. Nem, nem lehet az anyám, akármilyen makacsul ismételtem is magamban a szót: mama!
A tudomány és a művészetek már egy évszázaddal korábban nagyon pontosan leírták ezeket a zavarokat, amelyek akkor jelentkeztek, amikor tömegesen elterjedtek az életet meghosszabbító szerek, mert az élet meghosszabbodott szakasza főleg az ifjú- és felnőttkort érintette. A huszonöt és hatvan év közötti emberek külseje között gyakorlatilag nem volt különbség, ami hosszú évekre zavarokat okozott, annak ellenére, hogy ha a milliárdos sokaságot egésznek tekintjük, az emberek sokfélesége nem változott nagyon. De az Ikároszon pillanatnyilag mintegy ezer, egyformán szép és fiatal ember élt, akik között mi, az a száz, akik itt születtünk, sokkal jobban elütöttünk a többiektől, mint a harminc vén.
Az én kivételemmel a többi ikároszi gyerek kisebb volt, kevésbé izmos, törékenyebb csontozatú, de fantasztikus ellenállás volt bennük. mindenféle sugárzással, mágneses térrel s a vákuum jeges magányával szemben. A termetemet is annak az átkozott kromoszómának köszönhetem.
Anyám a maga módján értelmezte a polivizorra vetett pillantásomat:
- Megvárod apádat? Megpróbáltam kapcsolatba lépni vele, de nem sikerült.
Értékeltem a vakmerőségét. A munkaidő letelte után még két órán át tilos volt apámat zavarni - ő tiltotta meg. Apám volt a legtekintélyesebb az Ikárosz teoretikusai és gondolkodói között, úgyhogy senki sem neheztelt rá ezért.
- Nem tudom - feleltem kitérően. - Egy óra múlva kezdődik az ügyeletem - és nem sikerült visszafojtanom egy mosolyt. - Mama, te tényleg az anyám vagy?
- Mi okod támadt kételkedni? - kérdezte élesen.
- Hát... te olyan szép vagy, én pedig... egyszerűen egy csöppet sem hasonlítok rád. Pedig azt mondják, a fiúk törvényszerűen az anyjukra hasonlítanak.
- Az Ikároszon egyetlen gyerek sem hasonlít a szüleire - mondta anyám szomorú komolysággal. - Te legalább valóban a miénk vagy, a mi kettőnk gyermeke.
- Miért nem hordtál ki végig? Akkor talán jutott volna nekem valamicske a szépségedből.
- Zenko, orvos létedre úgy beszélsz, mint egy gyerek. Az öröklődés kérdéseiben tisztán kellene látnod.
- Úgy is van. De az ember szeretne néha gyerek lenni. Igazából azt akartam kérdezni, miért nem döntöttek úgy, ha már amúgy is kísérletről volt szó, hogy kihordasz?
- Én akartam is, és nagyon szerettem volna, de hát tudod, hogy engedelmeskednünk kell az Ikárosz törvényeinek. Mindenben. Te voltál az első gyerek, elsősorban rólad kellett gondoskodni. Tudod, hogy az inkubátor biztonságosabb, mint az anyaméh. Azonkívül az Ikárosz nehezen engedheti meg magának, hogy egy lakója akár csak néhány hónapra is, de munkaképtelenné váljék!
- Persze, persze -, siettem egyetérteni azzal, amit nagyon is jól tudtam -, biztosan nagyon boldogok és büszkék voltatok, amikor legelőször nektek engedték meg, hogy gyereketek legyen.
- Soha életemben nem voltam boldogabb, Zenko, mint abban a három hónapban, amikor a testemben hordtalak! - anyám úgy felelt, hogy képtelen voltam visszatartani egy epés megjegyzést:
- Igen, nagyon kurta idő volt az!
- Miért?
- Hát... a számfeletti kromoszóma!
- Miféle kromoszóma?
- A gonoszságé!
- A gonoszságé?
Abban a pillanatban a térdére fektethettem volna a fejem, és hálás könnyeket ejthettem volna anyai feledékenysége miatt. De túlságosan is kacéran vakított a térde, s egyébként is sokkal inkább volt nemesítő, mint anya. Nemesítő volt, aki mindenféle növények, állatok és mikrobák után végül egy kísérleti emberpéldányt is létrehozott.
- Ó, tudom már! - szólalt meg végre és elmosolyodott. - Hatalmas pánik tört ki. Végül mégis megmondták neked? Vagy te állapítottad meg? Mindenesetre nagyon mulatságos volt. El sem tudod képzelni. Legalább akkora pánik, mintha az Ikárosz bele akarna rohanni egy csillagba. Annyira megijedtek, hogy akkor határozták el az információellenőrzést!
A nevetés nem tudta leplezni aggodalmát.
- Feltételezem, hogy akkor nem nevettél.
- Zenon! - szólt rám óvatos szemrehányással, és gyorsan hozzátette. - Én néha még akkor is sírva fakadok, ha nem sikerül jobb helyett balra polarizálnom egy vírust.
Fölugrottam az ágyról, de iparkodtam visszafojtani a haragomat.
- Hogy lehetséges, hogy te, a nemesítő, nem javítottad ki időben a természet hibáját?
- A magzatvíz nem mutatott genetikus anomáliát, és hát a feladat is az volt, hogy ne történjék beavatkozás... - magyarázkodott, de az arckifejezésem arra késztette, hogy témát váltson. - Zenko, kisfiam, mi van veled? Csak nem csinálsz ebből tragédiát?
Amilyen nagy és szép volt a szeme, olyan nagy volt benne az aggodalom. Biztosan jó anya lett volna belőle... ha nem lenne ikároszi.
- Dehogy. Légy nyugodt! Hogy van a kozmetika?
Szemlátomást megörült a beszélgetés új fordulatának és annak, hogy az ajtóhoz léptem. Ő is felállt, s lélekben készen már, hogy kikísérjen, jött utánam.
- Nektek, fiataloknak csak eleinte tilos kozmetikázni magatokat. Addig, amíg megfigyelés alatt vagytok. Miért nem élsz ezzel a lehetőséggel most sem?
- Mama, sosem jutott még eszedbe, hogy minél szebbé teszed az ikárosziakat, esetleg annál csúfabbnak látják majd őket azok a lények, akikkel egyszer talán mégis találkozunk a Kozmoszban? Bizonyos, hogy egészen más elképzelésük van a szépségről.
Anyám réges-rég hozzászokott az ehhez hasonló csipkelődéseimhez, és most még meg is nyugtatta, mert ebből arra következtetett, hogy nyoma sincs lennem se tragédiának, se lázadásnak - pedig már gyanította.
- Annak ellenére, hogy ironizálsz, ez létező probléma, Zenko. Már mész is? Mikor jössz el újra?
Az első kérdés egy ikároszi kérdése volt, a második - egy édesanyáé.
- Tulajdonképpen azért jöttem, hogy elhívjalak egy koncertre. Van kedved este koncertre jönni?
- Persze - újra felragyogott, és háromszorosan megszépült, amikor tapintatosan apámat is beleértette a meghívásba: - Nem tudom, apád eljön-e. De megpróbálom rábeszélni. Milyen koncert lesz?
- Baj, hogy nem ismered a műsort, anya - mondtam, nehogy kiszaladjon a számon, hogy csakis őt hívtam, apámat nem, apámra semmi szükség ezen a koncerten. - Még jelenteni fogom, hogy kitértek a művészetekkel való találkozás elől. Nem úsztok meg egy fegyelmit.
- Megérdemeljük - komorodott el egy pillanatra -, de annyi munkám van, el sem tudod képzelni!
- Igen, valamennyiőtöknek rengeteg a dolga - és hogy elrejtsem újra feltámadt dühömet, siettem megölelni.
Mást is leplezni akartam ezzel az öleléssel, mindazt, amit egy gyerek képes és szeretne anyja ölelésébe rejteni. De nem lett belőle semmi. Nagyon régen volt, amikor anyámat még át tudtam ölelni, asszonyt pedig nem öleltem soha. Valami szörnyen suta dolog kerekedett ki az egészből. Vajon így ölelem majd Maiola Benit is? Az anyámmal folytatott próba nem növelte a bátorságom - az asszony még kívül volt a patrónusom által megvont körvonalon.
Ugyanilyen ügyetlenül csókoltam meg anyám valamiféle földi virág illatát árasztó arcát, és a küszöbön hátat fordítottam, hogy ne lássam még egyszer könnyes izgalmát, amelyet ez a mindkettőnk számára váratlan ölelés okozott:
- Érted jövök, mama.

CONCERTINO NŐI HANGRA

1

Később, amikor az alkalomhoz előírt öltözékben érte mentem - nevetségesen sokáig öltözködtem, és bódult kétségbeeséssel kellett róla megbizonyosodnom, hogy nincs az a ruha, ami elfedné rútságomat -, azt kérdeztem magamtól, nem lehetséges-e, hogy Alec ölte meg Nilát. A korkülönbség akkora volt közöttük, mint anyám és köztem. Elképzelhető-e, hogy egy bátor és tapasztalt űrhajósnő elveszítse az eszét egy - legalábbis látszatra - egészen közönséges felderítő repülés körülményei között? Hiszen rengeteg repülés volt Nila háta mögött, s az egyik után ő maga helyezte a férjét egy vanádium-kerámia ötvözetből készült lövedékkoporsóba. (Ilyen koporsókban őrizték az Ikárosz halottait. Azért találták ezt ki, mert eleinte úgy képzelték, hogy majd kilövik őket a Föld irányába, de már az első haláleset után rájöttek, hogy nem tudnak megválni halottaiktól. Egyelőre csak Nila és a férje nyugszanak az Ikárosz pantheonjában. Még senki sem halt meg, pusztult el magán az Ikároszon, a Kozmosz pedig nem adta vissza áldozatait.)
Alec Derry akkor repült először önállóan. De hát egy nagy hírű földi űrhajós klónszülötte volt, s új életre keltek benne mindazok a ragyogó tulajdonságok, amelyekre egy kiváló csillagközi pilótának feltétlenül szüksége van. És lám csak, mégse bírta ki! Mi történhetett, amikor szembe kerültek egymással, egyedül, sok hónapja már kettesben a Kozmosz mélyén? A kezdő űrpilóta önérzetét sértő kicsinyes házastársi súrlódásokkal indult-e, a magát tapasztaltabbnak és tájékozottabbnak érző Nila megjegyzései miatt, s ez öltött-e később beteges méreteket? Derry összefüggéstelen monológjából, amelyet a felvétel őrzött meg, erre is lehet következtetni. Vagy ugyanazok a sötét erők kerítették hatalmukba velem egykorú barátomat, amelyeket önmagamban is éreztem? Az ikárosziak idősebb nemzedékétől ezek a bennem dolgozó erők szinte eltaszítottak, egyidejűleg azonban valami érthetetlen bosszúvággyal űztek is feléje. De hát Alec ugye nem rendelkezett az én kedves kromoszómámmal?
Mi történhetett? Kit kérdezzek? A halott Nilát vagy az éppoly halott, idiotikusan normális Derryt? Vagy... önmagamat?
“Alec, te ölted meg Nilát?”
Bánatosan ostoba mosolyt küldött felém, aztán az ujja láthatatlan spirált írt le a levegőben - annak jeléül, hogy szerinte rosszul forognak a kerekeim.
“Alec, én is meg fogom ölni Maiolát, ha magammal viszem, amikor megismétlem az utazásod? Én... én ezt már eldöntöttem, Alec: igen, útra kelek én is.”
Anyám elbűvölő szemrehányással fogadott:
- Miért nem mondtad, hogy Maiola Beni szerzői estjére hívsz? Hiszen barátnők vagyunk, nem. tudtad?
- Nem, mama - feleltem, hogy ne hazudjak feltűnően.
- De hát annyiszor járt nálunk!
- Mikor volt itt utoljára, mama? - kérdeztem gúnyosan, konokul ismételve a megszólítást, amellyel mégiscsak távolságot teremtettem kettőnk között.
- Igaz is, Zenko, kisfiam, miért alakult úgy az Ikároszon, hogy az emberek ennyire elszakadnak egymástól?
Ragyogóan nézett ki, és a kérdésére nem várt választ. Nem tiltakozás volt ez, hanem kacér-bús megállapítás; még csak azért sem bántódott meg, hogy Maiola Beni elfelejtett meghívót küldeni neki.
Nekem viszont küldött. S én, mint egy kisfiú, úgy képzeltem, hogy ez a meghívás feljogosít arra az eltökéltségre, amelyre oly régen készültem, s amely elpárolgott abban a szempillantásban, amikor tudomást szereztem sejtjeim titkáról. Nem azért akartam-e anyámmal menni, mert éreztem, hogy pajzsra van szükségem, hiszen olyan sebezhető lettem? És szarkasztikus megjegyzéseim céltáblájául is őt akartam használni, miután meggyőztem magam, hogy Maiola Beni meghívásában nem volt semmi egyéb, mint udvarias kötelesség - szerzői estjére meghívta volt tanítványait.
Az Ikároszon mindennél nagyobb hatással volt rám a koncertterem. Mintha ez kötne legerősebben a Földhöz, s egyidejűleg ez éreztetné leginkább, milyen távol kerültünk tőle. Odasiettünk még az első évtizedben mi, gyerekek, havonta három-négy alkalommal, és már az ajtóban megtorpantunk, mert a terem minden alkalommal másféle volt, és mi lenyűgözve ültünk le a puha fotelekbe. Eltűntünk bennük, mert túlságosan nagyok voltak, belemerültünk csaknem anyagtalan ölelésükbe, úgy, hogy legfeljebb a szemünk látszott.
Megbámultuk az aranyból vagy márványból formált angyalokat, állatokat és virágokat, amelyek a terem óriás falait és mennyezetét ékesítették - mígnem a kicsi, nyitott színpadra ki nem lépett néhány rendkívül különös férfiú, sosem látott cifra ruhában, nagy, csipkés gallérral és kézelővel, hálóba fogott, púderezett hajjal; csaknem a padlóig hajoltak előttünk, aztán játszani kezdtek ugyancsak rendkívül furcsa hangszereiken...
Máskor nem lehetett azonnal észrevenni a színpadot - hatalmas, sűrűn redőzött, borzasztóan rejtélyes függöny mögött bújt el. A terem falait sötét falapok burkolták, fejünk fölött ijesztő méretű kristálycsillárok függtek. Lassan húzódott szét a függöny, annyira lassan, hogy a szívünk összeszorult a visszafojtott lélegzettől, s mikor a két szárnya végül egészen kétfelé lendült, mintha velünk együtt szakadt volna ki belőle a megkönnyebbülés hosszú, bársonyos sóhaja. A színpadon most másféle zenészek voltak. Másfajta emberek - ilyeneket sem láttunk az Ikároszon soha. Legalább száz fényes, fekete ruhába öltözött ember kezdett muzsikálni, olyan hangszereken, amilyeneken szintén senki nem játszott az Ikároszon. Egy ember pedig ott állt, szemben velük, és egy vékony, rövid pálcával hadonászott. De a pálcás ember mellett egyszer csak megjelent Maiola Beni, előúszott valahonnan hosszú, földig érő és legalább olyan súlyos ruhában, mint a függöny, és az az érzésünk támadt, hogy ő sem az Ikároszról való, hogy korábban csak álmodtuk őt, vagy valamelyikünk meséjében szerepelt ez a látomás...
Megint máskor ez a függöny ugyanilyen rejtélyes és nesztelen módon ereszkedett le - nekünk legalábbis úgy rémlett - a terem végtelenbe veszően magas, tölcsér alakú kupolájából. A terem sosem látott formát öltött most is az ijesztő kupolákkal, a mozaikablakokkal, amelyeken át misztikus fény csóvázott a spektrum vörös színeiben. S egy ember képével, akit valamiféle keresztre feszítettek, s egy márvány anyával, aki egy márvány kisbabát tartott a karjában... Nem volt színpad, viszont volt egy teljes fal különböző hosszúságú, hegyes végű, aranyszín csövekből, amelyeknek a hegyes vége fordult lefelé, úgyhogy azokra a pálcákra hasonlítottak, amelyekkel a tanítóautomaták képernyőire írtunk és rajzoltunk, csak sokkal, de sokkal nagyobbak voltak. Egy titokzatos, feketébe öltözött fért, begombolt, állig érő gallérral valami pult fölé hajolt, s az álló pálcák ezerhangú kórusként szólaltak meg - utolérhetetlen hangok utolérhetetlen kórusa, s a hangok mind együtt akkora erővel zuhogtak le ránk a tölcsér alakú kupolából, hogy ez alázatra és áhítatra kényszerített...
Vele szállt le a kupolából Maiola Beni is egyszerű, fehér ruhában, nem is ruhában, csak ingben, amely mezítelen lába ujjáig ért, hosszú karja és nyaka fedetlen volt, bőre sötétarany a fénytől, hosszú haja, mely mintha a legfeketébb és legvakítóbb fémlapokból lenne, felolvadt a katedrális vörösen lángoló homályában, s mint a láva folyt végig a vállán és a hátán. Ő is lassan és ünnepélyesen hajolt meg előttünk, és az ezerhangú kórus éppoly felismerhetetlenül alázatos és áhítatosan halk lett, mint mi, mert ő beszélni kezdett. Elaludtunk meleg fekvőfoteleinkben, s amikor félórával később felébredtünk, már tudtuk, hogy valahol a végtelen Mindenségben élt egy ember, aki ezt a zenét írta, s azt éppilyen termekben játszották, amilyen most a miénk, és éppen ilyen hangszeren. Tudtuk, mikor és hogyan írta, és tudtuk, mit akar kifejezni vele, és mit szóltak az emberek ehhez akkor, és miért szól most is mindenütt, ahol emberek vannak. És a sok száz aranypálca ezerhangú kórusa újra felzúgott, de már másképp hallgattuk, és éreztük, hogy noha most mindent tudunk erről a zenéről és szerzőjéről, mégsem tudunk semmit sem a zenéről és semmit a szerzőről, de lám csak, tudunk már valami egészen mást, amit nem a hipnopédikus lecke során sajátítottunk el, amit lényegében meg sem mondott nekünk senki, hanem épp az imént fedeztük fel, mi magunk. És ez annyira hatalmas, amennyire a miénk is, de sajnos nem lehet magunkkal vinni mégsem. Mindannyiszor, mindegy, kinek a zenéjét hallgattam, és milyen volt épp akkor a terem, mindig egy mesebeli barlangra hasonlított, amelybe bejutottam, de mielőtt kicsi zsebeimet megtölthettem volna kincseinek darabjaival, a mágikus szezám lassan, ünnepélyesen bezárult előttem, kérlelhetetlenül, s amit magammal vihettem, az csak... Maiola Beni búcsúmeghajlása.
Ilyen volt valaha az egyéves előadás-sorozat, amit a gyerekeknek tartottak. Régóta tudtam, hogy a terem színpadára furcsa öltözetükben kilépő emberek, akik nekünk játszanak furcsa hangszereiken, már nem léteznek a Földön, mert réges-rég meghaltak. Tudtam, hogy mindezek a híres zeneszerzők és muzsikusok, akik meghajolnak előttünk a színpadon, ugyancsak nem léteznek már máshol, mint a háromdimenziós varázslatban, a holográfvetítő diffrakciós rácsaiba szőve, mint ahogy hangszereik szövik muzsikájuk varázsát. Az egyetlen lény ebben a teremben, akit meg lehetett érinteni, hogy megbizonyosodjunk valódiságáról, Maiola Beni volt. De ez nem csökkentette számomra a terem vonzását, épp csak a forrására, varázslóúrnőjére lokalizálódott. Ezért féltem közeledni hozzá, nehogy beleütközzem létezésének realitásába. Maiola Beni rejtély maradt számomra ebben a teremben. Ő és az ősi harmóniák.
Csak egyetlenegyszer - tizennégy évesen - mentem el egy szerzői estjére, és dühös, vak kamaszkönnyeket sírtam utána. Attól kezdve jobbnak láttam, ha a szobámban maradok, a polivizornak csupán a hangját kapcsoltam be, és úgy hallgattam, iparkodva, hogy ne lássam őt magam előtt. Édes volt és gyötrelmes. De most más volt.

2

Most más volt, és ott ültem a teremben, feltöltve kirobbanni készülő iróniával ellene és minden ellen, ami ő volt, s leginkább - önmagam ellen. A terem a meghirdetett program szerint azt a látszatot igyekezett kelteni, hogy földi hangversenyteremben vagyunk. Maiola Beni Az Ikárosz születése című szimfóniát még akkor írta, amikor belül voltunk a Naprendszeren. Elküldte a Földre, s az előadás felvétele később utolérte az Ikároszt - a legjobb földi zenekar és a legjobb földi karmester ily módon biztosította nekünk időről időre fantomhódolatát. Azt azonban nem mondhatom, hogy az ikárosziak ezt ugyanúgy viszonozták: összesen negyvenkét ember volt a teremben.
A szimfónia sok tekintetben magán viselte egy kezdő zeneszerző művének jellemzőit, de rendkívül őszinte és mesterkéletlen volt. Magába foglalta s megőrizte a nagy kezdet lelkesedését és félelmét, a bánatot és a hitet, az ujjongást és a búcsút, amelyben megbújva szóltak az önfeláldozás tragikus hangjai. De mégsem rejtőzhettek el azok elől, akik meg akarták hallani. Reméltem, hogy legalább ez a zene - mert a műsor egyéb darabjaitól nem vártam ilyesmit - feloldja pocsék hangulatomat. De ez nem történt meg. Gúnyosan néztem a földi zenészeket és a híres Dolinyint, de még az ő spontán tisztelettudásuk az Ikárosz vállalkozása előtt sem zaklatott fel annyira, mint máskor: most csaknem csúfolódónak láttam. Maiola Beni nagyon egyszerű, fekete kosztümjében költőietlenül kicsinek látszott önnön alkotása előtt. S amikor a többiekkel együtt tapsolni kezdtem, igyekeztem, hogy a lelkesedés paródiájával töltsem meg az üres termet, s mégis az jutott az eszembe, hogy ez olyasvalami, ami talán fennmarad az Ikárosz zenéjéből, hacsak nem születnek itt majd másféle zenészek.
Eltűnt a híres Dolinyin híres zenekarával együtt, és velük a híres moszkvai hangversenyterem és Maiola Beni is. A falak és a mennyezet megszabadulva minden borítástól és díszítéstől, durván faragott kőzet hidegét árasztották ránk, előacsargott a Hidalgó sziklája. Mintha egy történelem előtti barlangban lettünk volna. Vajon ilyen a terem a valóságban? Anyám odasúgta: “Ez a Maiola! Mi jutott eszébe? Nagyon jól tudja, hogy kár improvizálnia a videofonon.”
Minden ceremónia nélkül felálltam, és odamentem a falhoz, hogy megérintsem. Sima volt, persze, megint a holográfia hókuszpókuszai! A többi negyvenegy vendég nyilván tudta ezt, mert csudálkozva néztek rám, amikor visszamentem a helyemre. Kedvem lett volna valami gorombaságot vágni a fejükhöz, olyat, amit még életükben nem hallottak. De nem jutott megfelelő gorombaság az eszembe, s különben is, még mielőtt leültem volna, a barlang megvilágítása tompulni kezdett, a falakon élesebbek lettek az árnyak, fantasztikusabbak és titokzatosabbak a sziklák. Hirtelen teljesen sötét lett, majd mintha a gigantikus barlang közepéből, a sötétség mélyéből tűnne fel: egy óriási dodekaéder. Először csak az élei foszforeszkáltak misztikusan, a belsejében tökéletes volt a sötétség, de az a sötétség nem volt üres. Mozgott benne valami, a sötét ismeretlenség sötét magzata. Akkord, még egy... az óriási tizenkét lapú kristály enyhén felsugárzott belülről, de mintha nem is a kristály fénylene, hanem Maiola Beni, aki ott ült benne, olyan meztelenül, amilyen meztelen egy kristály lehet. Meztelenül és mozdulatlanul ült a kristályban, mint egy megfagyott, sötét virág, vagy mint azok a történelem előtti lepkék, amelyeket a Földön a tengerek borostyánkönnyeiben találnak. Szerettem volna legalább magamban kinevetni az olcsó szimbólumért, amelyet egy videofonimprovizációval együtt tálalt nekünk. De nem sikerült - olyan szép volt, hogy minden porcikámba belehasított a fájdalom.
Azután másodszor is belém hasított a fájdalom, de az a rémület fájdalma volt, amilyet gyerekkoromban éreztem a zenei előadások idején, amikor Maiola Beni, miközben a videofonon improvizált nekünk, szétfoszlott és eltűnt a fényzene villámai és lángjai között. A sötét bőrű, meztelen magzat első kézrebbenése után, amelyet a kristály szívében tett, fekete-vörös föld alatti morajlás rázta meg a barlangot, a falak üregeiből és réseiből ibolyaszínű levegősugár tört elő, kék lángnyelvek és vörös-narancsszín láva. A falak még jobban recsegtek-ropogtak, zöldessárga, mérgező gázok áradtak a hátunk mögött. Lecsapott egy villám, és én becsuktam a szemem. A kristály már eltűnt a zene és a fény káoszában - valóságos káosz támadt, mert a lényegében sikerült bevezetés után, amely a bolygó állapotát mutatta, mielőtt a szerves élet megjelent volna rajta, Maiola újra bebizonyította, hogy nem tud improvizálni a videofonon. Volt néhány ember az Ikároszon, akik annak ellenére, hogy nem voltak hivatásos zenészek, mint ő, ehhez mégis sokkal jobban értettek.
A videofon valóban nagyszerű találmány. Mindenekelőtt azért, mert az interpretátor szinte fizikailag feloldódik a zene és fény ötvözetében, miközben eltűnik minden távolság a zeneszerző, a mű és a hallgató között, mert a hallgató teljes egészében belesüllyedve a hangok, formák és színek fantasztikus világába, önmagában konkretizálja ezt a világot, miközben absztrakcióból önnön érzéseinek és szenvedélyeinek felzaklató konkrétumává alakítja át.
Lehunyt szemem mögött mégsem született egyéb konkrétum, mint az egész barlangot betöltő fényzene kvantumaiban feloldódott Maiola Beni. És én vártam őt, mint egykor a gyermekek számára tartott előadásain, az ijedtségtől összeszorult szívvel vártam, mert féltem, hogy nem fog visszatérni.
Visszatért, de nem úgy, ahogyan látni szerettem volna legalább még egyszer - hogy aztán akár sose lássam többé. És én mérges fullánkot eresztettem a lelkembe, hogy magához térítsem: mint minden a mi szegény Ikároszunkon, ez is csak gép-délibábokból mesterkedett ügyes montázs és...
Mintha csak eltalálta volna hangulatomat, új alkotásában Maiola hatásos műszaki trükkök nélkül jelent meg. Teljesen persze nem mondhatott le róluk. Végül is a mi hangversenytermünk csak egy barlang volt, amelyet a Hidalgó szikláiba vájtak. A világítás és a holográfvetítő tették koncertteremmé. De most teremből napsütötte síksággá változott, amelynek nem voltak falai, nem volt mennyezete, egyetlen felhőtlen, örömteli, szeretetet és elragadtatást árasztó ég ölelt át bennünket - ugyanúgy, ahogyan Maiola Beni hangja.
Nem adott címet a művének, csak ez a felirat villant fel: Concertino női hangra. Maiola kilépett a színpadra - alig lehetett észrevenni azon a szédítő, napfényben úszó síkságon, mert hosszú ruhája is a Nap sárga ragyogásának színében csillogott. Karját és fejét a láthatatlan Nap felé emelte, könnyedén meglendítette csuklóját, a láthatatlan zenekar felzendült a fejünk felett, és Maiola énekelni kezdett: egy kislány állt egyedül egy hatalmas, határtalan, napos réten, és olyan jól érezte magát, hogy nem tehetett semmi egyebet, mint hogy széttárja a karját, és vezényeljen a madarak kórusának, és együtt énekeljen velük, mert szerelmes szívét különben szétrepesztette volna a boldogság.
Anyám nagylelkűen feláldozott néhány szál virágot a nemesítőágyásokból, de nem rohant rögtön átadni őket, hanem pontosan azt tette, amit szerettem volna: megvárta, míg a többiek mind befejezik a gratulálást. Maiola sem akart senkit megváratni miattunk, de azután egyenesen anyám karjába vetette magát, és úgy összeölelkeztek, úgy összecsókolóztak, hogy kis híján megszöktem.
- Maiola, csodálatos vagy, nagyszerű, felülmúlhatatlan!
- Milyen boldog vagyok, hogy eljöttél! - kiáltotta Beni, holott én esküdni mertem volna, hogy szándékosan nem küldött neki meghívót. De az volt a legvisszataszítóbb, hogy mindketten maradéktalanul őszintének látszottak.
- A fiam - mutatott be végül anyám.
- Ismerem, hát hogyne - mondta Maiola. - Hiszen én tanítottam meg zenét hallgatni.
- Nem vagyok biztos benne, hogy sikerült - mondtam, és egy lépést tettem előre, hogy megfogjam hajdanvolt meseországom hajdanvolt varázslónőjének kezét.
Illetlenül sokáig tartottam a kezemben a kezét. Lehajoltam és megcsókoltam. Senki sem csinált ilyet az Ikároszon, de én a földi filmekből tudtam, hogy az emberek ezt tették Beethoven korában és századokal később, Sterius idejében is.
- Köszönöm! - suttogta Maiola Beni.
- Egy kicsit bolondos a fiam, Maiola - mentegetett az anyám -, de nagyon sokra becsüli a muzsikádat.
- Tudom - mondta Maiola, és én nem értettem, melyiket tudja a kettő közül, de megfogadtam magamban, fogy az elsőt bizonyosan tapasztalni fogja. - Miért nem látogatott meg egyszer sem? - fordult most először hozzám, s a szeme összeszűkült, és olyan lett, mint a szivattyúcső fekete nyílása. - Az önök csoportjából mindenki meglátogatott... akkor is, később is... vártam önt.
Megint nem értettem, hogy ez az “akkor is, később is” a várakozására vonatkozott-e, vagy a többiek látogatására, de a magam bolondos stílusában válaszoltam:
- Miért? Hogy finom beszélgetéseket folytassunk zenei témákról? Én nem vagyok a szavak, sem a hangok művésze.
- Ugye mondtam neked, hogy bolondos! - anyám egészen elkeseredett, de nem azért, mert neveletlen voltam, hanem mert már megérezte, milyen megalázó szerepre kényszenítettem.
Meg kellett volna sajnálnom, és biztosan őszintén megsajnáltam, és szerettem is volna azokban a pillanatokban, ha nem hasonlítom össze szándékosan a barátnőjével, hogy meggyőződjem, mennyivel szebb a másik. Az arca, a teste, a gesztusai, a mimikája - mert az anyám egy speciálisan létrehozott klónfajtához tartozott. De Maiola közönséges csodagyerek volt, akit a tehetsége miatt küldtek az Ikároszra. És ezzel magyaráztam a bensőmben élő homályos szenvedélyt.
- Tudom, hogy nem mestere a... ezért vártam önre.
A szemtelenségem nem érte el, hisz mégiscsak az első ikárosziak, a hidalgók, a csodagyerekek közé tartozott.
- Maiola, mit fogsz most csinálni? Van valami dolgod?
Az én szépséges anyám vagy belenyugodott a szerepébe, vagy megérezte, hogy köteles segíteni nekem, annak ellenére, hogy ilyen alantas módon kívántam a segítségét. Valami számomra előnyöset készült neki javasolni, de Maiola nem is titkolt türelmetlenséggel szólalt meg:
- Megengeded, hogy ezt az estét a fiaddal töltsem?
- Hogy megengedem-e? - lepődött meg anyám, és láttam, hogy egy nő, még ha ikároszi is, képes az őszintétlenségre, ha a büszkeségén esett csorbát kell eltitkolnia. - Hiszen már régóta nem én rendelkezem vele!
- Tekintve, hogy együtt láttalak benneteket, azt gondoltam, hogy a mai napon esetleg te rendelkezel vele. Ne haragudj, de ő az egyetlen, akivel ezt a számomra mégiscsak ünnepi estét el szeretném tölteni. Kifejezetten fel is készültem erre.
Mellettük topogtam, és ostoba langalétaságom magasából hallgattam udvarias fecsegésüket, a tenyerem pedig izzadni kezdett- Maiola felkészült arra, amire nekem gyerekkorom óta nem sikerült felkészítenem magam. És most is készületlenül ért, mert abban a pillanatban, amikor felfogtam, mit mondott, ahelyett hogy boldog megkönnyebbülést éreztem volna, arra gondoltam, nem lehetséges-e, hogy Alec egy ilyesfajta egyszerű, leplezetlen, nem kérdező, hanem felszólító mondatért ölte meg a szépséges Nilát.
Anyám még a nevetést is bevetette, hogy visszavonuljon a csapamezőről, amelyen egyszer s mindenkorra otthagyja a fiát.
- Óh, Maiola, egy ilyen hangverseny után senkinek sincs joga megtagadni tőled valamit. Csak félek, hogy bolondságával az én Zenonom esetleg tönkreteszi az ünnepedet.
Maiola Beni is nevetett, de a nevetése csak nekem szólt.
- Tudod, kedves, hogy az önbizalmunk megingathatatlan.
És minden gátlás nélkül búcsúcsókot adott anyámnak, és anyám sietett kijelenteni, hogy nem kell kikísérnünk, amúgy sem megy gyalog, mert apám várja őt vacsorára. Kellemes szórakozást kívánt. Félénken megkért bennünket, hogy látogassuk meg néha, tudtunkra adta, hogy rendkívül boldog, és sztoikus büszkeséggel elvonult. Könnyű fájdalommal gondoltam rá: miért nem jutott nekem mégis valamicske a szépségéből? De ez csak megrögzött szokás volt abból az időből, amikor úgy gondoltam, hogy a külsőm miatt nem fogok Maiola Beninek tetszeni soha.

3

Maiola leereszkedett az egyik fotelba, mintha azt mutatná nekem, mennyire elfárasztotta a szóváltás anyámmal. Most nem volt több mint egy fekete hajú, erősen sötét bőrű nő, arról a földi kontinensről, amelyen valaha, akár a videofon színei, három földi fajta keveredett össze, hogy megteremtsék számomra ezt a látomást a teremben. S lám, a látomás végül lejött a színpadról, kilépett titokzatos kristályából, megérinthettem, szabad volt megérintenem. De a napsütötte síkságtermet már nem éreztem üresnek: megtelt lélegző feszültséggel.
Maiola ült, kezét az ölébe ejtette, mint kimerítő munka után. Tekintetét felém fordította, dicséretet vagy jutalmat várva a végzett munkáért. S nem moccantotta meg a bizonytalanság egyetlen rebbenése sem ezeket a csaknem negroid ajkakat, s nem homályosult el nagy barna szemének csendes fénye egy pillanatra sem, hogy talán mégsem kapja meg, amit akar.
- Jaj, de elfáradtam! Nem hittem, hogy ennyire fogok izgulni ezen a koncerten. Olyan volt, mintha először lépnék fel...
- Én sem hittem, hogy nem fogja legalább megkérdezni, vajon egyetértek-e azzal, hogy együtt maradjunk - szakítottam félbe gorombán, olyan gorombán, hogy hangom úgy hasított a terem napfényes síkjába, akár egy dühös ütés a mély hangú billentyűkre.
- Meg kellett volna kérdeznem?
Naiv csodálkozása komolyan kétségbeejtett. Nem feleltem, és ő tovább csodálkozott:
- Ugye, hogy akart engem, Zenon? Nem akart?
Ujjaim végigsiklottak izzadt tenyeremen, mintha el akarnának kapni valamit, ami nem is volt a kezemben.
- Azt gondoltam, hogy szeret - mondta Maiola kisvártatva -, és ön tudja, hogy én is szeretem.
Már az elején meg akartam neki mondani: ha az ember akar valamit, akkor akarja megkapni, amikor... Aztán azt akartam mondani neki: hiába számítattál az éleslátásomra, én rossz pszichológus vagyok - de nem mondtam semmit. Az akadály, amelyről annyit kérdeztem kishitű szívvel önmagam: leküzdhető-e számomra egyáltalán, egyszerre eltűnt. Eltűnt. Körülnéztem, hova lett, de eltűnt. Csak egy kicsiny barnás bőrű lény ült a fotelban, s összegörnyedve várta, mi következik: ütés vagy simogatás. Lehajoltam és megcsókoltam a haját, s az ujjaim közé fogtam azt a fekete vízesést, hogy legalább egyet megvalósítsak legerőteljesebb ifjúkori álmaim közül. Lágy és rugalmas volt a haja, s ahogy simogattam, felerősödött az illata, mintha kiszabadítottam volna a frizura bilincseiből. Egyedül neki volt ilyen hosszú haja. Az ikároszi nők többsége rövidre vágta a haját, mert munkájuk közben - mindegy, hogy az Ikároszon kívül vagy belül - gyakran kellett felvenniük a szkafander sisakját. Simogattam ezt a hosszú hajat, de nem ifjonti mohósággal; csókjaim s ujjaim mozdulatai mintha kutattak volna valami után.
Maiola lesütött szemmel, moccanás nélkül ült. A koncert előtti néhány napon, miközben a meghívása értelmén töprengtem, elmerülten ábrándoztam arról, milyen goromba leszek vele, hogy megalázom és meggyötröm majd a kiválasztottat, aki oly sok évig várakoztatott. De most legfeljebb a hajfürtjeit gyötörhettem. Hanem amikor végül magamhoz akartam vonni, hogy szájon csókoljam, hirtelen felállt, és így szólt:
- Menjünk haza! Várjon csak, kikapcsolom a holográfot!
Nagyon keserű lett a szám - oda menjek, ahol már mindent előkészített a fogadásomra? Vagy: ne szentségtelenítsük meg ezt a termet? De amint kiléptünk, megragadtam a karját, s pontosan az ellenkező irányba fordítottam. Nem ellenkezett. Az arca tökéletesen elveszítette sötét nyugalmát. Elsápadt a kíntól, amit akkor, ragaszkodva a rögeszmémhez, tévesen értelmeztem: nem, édesem, jutottam el magamban mind erősebben egy poétikus jelképességhez, nem. Mi azt fogjuk tenni, amit az őseink. Nem pedig azt, amit az ikárosziak! Mi legelőször nem az embereknek és a gépeknek, hanem a természetnek valljuk meg szerelmünket, hiszen rá tartozik. A fáknak, a víznek és a madaraknak teszünk vallomást. Mindannak, ami az embereknél jobban tudja, mi a szerelem - adják ránk ők az áldásukat.
Miközben erre gondoltam, magamban többször is kimondtam a szerelem szót, tapogatózva, mintha ezt is tanulmányoznám - és nem éreztem át a tartalmát. Nem volt most énbennem egy csöpp szerelem sem. És soha nem is volt! Igaz; siettem a park felé, hogy megcsókolhassam Maiola Benit, de szerelmet nem érzékeltem ebben a szándékomban.
Nem úgy, mint én, Maiola Beni pontosan tudta, mit akar, és képes is volt rá, hogy megvalósítsa vágyait. Meglepetésszerűen hozzám simult, karjával átölelte a derekam, és én döbbenten láttam, hogy a park üres fasora felől két ember közeledik. Maiola eltökélte, hogy azonmód megmutatja az ikárosziaknak: mi már egymáshoz tartozunk, vagy inkább, hogy én már az övé vagyok. És sikerült megelőznie.
Nem maradt, időm semmire, de amint megismertem apámat és Terint, mesteremet és főnökömet, kamaszos büszkeségem, hogy mégiscsak alighanem az Ikárosz legszebb asszonyát tartom átölelve, fiúi rémületté változott. Mindketten ikároszi módra, udvariasan és hivatalosan üdvözöltek bennünket, nem látszott rajtuk egy fikarcnyi meglepetés sem. Apám pedig így szólt:
- Maiola, csak a Concertinó-t tudtam meghallgatni. Gyönyörű! És nagyszerűen énekelt.
- Örömmel csatlakozom az előttem szóló véleményéhez - hajolt meg az ellenőrző bizottság mindenható elnöke.
Maiola, miközben köszönetet mondott, még demonstratívabban simult a vállamhoz. Már megfeledkeztem negyvenhét kromoszómámba vetett bizalmamról, elöntött a szégyen és a kín, olyannyira, hogy szerettem volna megfutamodni. Apám még ezt mondta:
- Zenko, örülök, hogy így alakult. Maiola nagyszerű társad lesz. Anyád is nagyon fog örülni, hiszen jó barátnők.
- Ő már tudja! - szólalt meg ujjongó, éneklő hangon Maiola.
- Remek! Akkor mielőbb látogassatok meg bennünket!
Hát ennyi időt tudott szakítani az Ikárosz első számú teoretikusa és gondolkodója a fia szívügyeinek. Nem tette-e föl legalább magában a kérdést, hogy normális dolog az, ha a fiát egy olyan asszony öleli át és sajátítja ki, aki az anyjával egyidős? Ámbár tulajdonképpen ők ketten előre is tudhatták, hogy így lesz. Tekintve, hogy az ő kísérletük vagyok, semmi csodálatos nincs abban, ha meg lenne határozva, hogy pontosan mikor és melyik asszony révén ismerem majd meg a szerelmet. Lehet, hogy beprogramozták és egyeztették a titok, titkom felfedésével. A lábuk elé kellene hajítanom ezt az asszonyt, köpnöm kellene a kísérletükre, de erőtlenül, harag nélkül álltam ott, mintha istenekkel kerültem volna szembe, akik egyedül jogosultak dönteni a sorsomról.
Terin csak egy bátorító s egyúttal jóindulatúan szeretetteljes mosolyt küldött felém búcsúzóul. Bizonyosan meg volt győződve róla, hogy Maiola Beni képes eloltani azt az emésztő tüzet, amelyet ő gyújtott meg bennem.
- Nagy ember az apád - mondta Maiola, amikor újra ketten maradtunk, mintha büszke lenne erre. - Az emberiség ismeri a nevét, és még nagyon sokáig nem is fogja elfelejteni.
Tegezni kezdett; e találkozás után bizonyára végérvényesen a feleségemnek tekintette magát. De a kromoszómám már magához tért:
- Különös, honnan került akkor mégis a génjeibe mindaz a kicsinység, amit örököltem tőle.
- Zenon, ne beszélj így! Nem tudok olyan embert szeretni, akinek az erejében és tehetségében nem vagyok bizonyos!
- De hát nekem nincs se erőm, se tehetségem. Csak...
- Nem kívánom, hogy más legyél - szakított félbe, és a cipőjét nézte; minden lépésnél kivillant hosszú, aranysárga ruhája alól, amelyben a Concertinó-t énekelte.
Úgy öleltem át a vállát, ahogy erre ifjúságom hosszú, magányos óráiban sóvárogtam. Éreztem testének fiatal erejét, és megfeledkeztem arról, ami egyszerre vonzott és taszított benne: a koráról. Megfeledkeztem kiválasztottságáról is, ami egy pillanattal korábban újra megfogalmazódott, amikor megmondta, hogy csak milyen férfit tudna szeretni. Mellkasomat, amelyen oly kényelmesen helyezkedett el a válla, majd szétfeszítette a büszkeség, hogy a karomban tartom, legyőzve, végleg meghódítva ezt az asszonyt.
Megálltunk a tó partján, amelynek csillogó vizétől kicsit világosabb lett a környék. A tó visszatükrözte a szórt éjszakai világosságot, amelyben aludtak a füvek és a madarak, aludt az erdő. A mesterséges éjszaka automatikusan váltotta fel a mesterséges nappalt, mert nem csak az emberek igényelték ezt. Minden, ami a Földről indult, s génjeiben még ott hordozta a Föld emlékezetét, továbbra is az ottani biológiai óra ketyegésének ritmusa szerint élt.
Szótlanul akartam lefektetni Maiolát a partra, és szótlanul akartam fölé hajolni - ez legyen az első csókunk. Így tettek nagyszüleink is. De ebben a pillanatban Maiola megszólalt:
- Heli, te vagy az? Miért bújtál el?
Egy vékony, sötét figura surrant el a fák között.
- Gyere ide! - Maiola hangja csaknem parancsoló volt.
Heliana Dolla-Moreni! Először tizennégy évvel ezelőtt láttam az inkubátorban. Ő volt az első embrió, akinek megfigyelését rám bízták tanulmányaim során. Persze csak a legegyszerűbb dolgokat: az inkubátor műszaki paramétereit figyeltem, és tanulmányoztam a magzat fejlődését. Még csak tizennégy éves voltam, de úgy szerettem azt a miniatűr csecsemőt, mintha az apja lennék, mert utánam ő volt a második gyermek az Ikároszon, aki nem klón módszerrel jött a világra. Az ikárosziak végül is úgy határoztak, tesznek még egy kísérletet. Egyszer, amikor Wary Lotz, az ellenőrző bizottság alelnöke épp kikérdezett engem, bejött Moreni, az apa. Gyakran bejött, és szörnyen büszke volt a kísérletére. Szemét, mint mindig, a kémlelőablakra szorította, boldogan felnevetett, s ki tudja, miért, nem Lotzhoz fordult, aki az egyik legnépszerűbb és legközkedveltebb ember volt az Ikároszon, hanem hozzám:
- Mi a véleménye, fiatalember, milyen nevet adjunk ennek a lánynak?
Azonnal válaszoltam, mert magamban régen elneveztem már az én kisbabámat:
- Heliana!
- Heliana? Honnét ásta ki ezt a nevet?
- A Nap görög nevéből: Héliosz.
- Hm. He-li-a-na - próbálta ki Moreni, hogy jól hangzik-e.
Abban az időben mesék után kutatva, mohón, válogatás nélkül olvastam össze mindenfélét, amit a számítógép enciklopédiája nyújthatott, és el voltam bűvölve az ókori emberek költői babonáitól - innét ötlött eszembe ez a név.
- Távoli őseink jókívánságaikat tömörítették a gyermek nevébe. Heliana - hogy találja meg a maga valódi Napját!
- Érdekes. Meg fogom beszélni az anyjával...
- Kitűnő - támogatott a nagyszerű Wary Lotz. - A név-is szép, s a névadó is megjárja. Tudja mit, most az egyszer ne törődjünk a hagyományokkal.
Így esett, hogy én, a jelentéktelen, pubertáskorban lévő tanuló névadó lettem. Pedig ez a kiemelkedő ikárosziak privilégiuma volt. És ezzel már akkor, bár akaratlanul, rombolni kezdtem az Ikárosz rendjét.
Két évvel ezelőttig ez az én patronált leányom rendszeresen megjelent a szűrővizsgálatokon, aztán egyszer csak abbahagyta: nem jött többé hozzám. A serdülőkorba lépő lány természetes szégyenlőségének tulajdonítottam, hogy így történt, és még örültem is, mert az ikároszi nők annyira szuverén és büszke lények voltak, hogy még a férfi előtti szemérmet is leküzdötték magukban, mint olyasvalamit, ami megalázó rájuk nézve. És tovább szerettem ezt a kislányt - pici, rózsás bőrű bogárka -, ezért is jöttem zavarba jelenlététől.
- Mit csinálsz itt? - kérdezte tőle Maiola, amikor a kislány kilépett a fa mögül, de nem jött közelebb hozzánk. - Egyedül vagy?
- A tavat néztem.
Heliana tartásában volt valami, mintha elfutni, vagy épp támadni készülne - valami határozottan ellenséges. Biztosan megzavartuk a magányát. Az Ikárosz gyermekei szabad idejük legnagyobb részét ebben a nagy és szép erdőben töltötték, menekültek a holt ikároszi technika elől, amely számukra egyáltalán nem volt csoda, hogy felkeressék az élő természet csodáját. Én is itt töltöttem a gyerekkorom, és áldottam azt, akinek eszébe jutott, hogy kozmikus utazásunk céljára az aszteroidák közül épp a Hidalgót javasolja, hiszen ily módon lehetővé tette az ikárosziak számára azt a luxust, hogy legyen néhány hektár gondosan ápolt földi parkjuk. És az első dicséretet, még mint az ellenőrző bizottság ifjú tagja, akkor kaptam, amikor azt javasoltam, hogy néhány, a gyerekek számára szolgáló tanítógépet az erdőben helyezzünk el.
- Ő a legtöbb gondot okozó tanítványom - mondta Maiola Beni. - Heli, férjhez mentem. Ez itt a férjem. Gyere, gratulálj nekünk.
A kislány nem mozdult, és én gondolatban kijavítottam Maiola szavait: “Ez itt az új férjem” - azon a napon jutott először az eszembe halott férje, habár az Ikárosz egyik laboratóriuma, amely az én ellenőrző szektoromba tartozott, az ő nevét viselte. Gondolatban megismételtem: “Az új férjem.” És figyeltem kimondatlan szavaimra, mert még nem tudtam felfogni, mit is mondhatnak nekem pontosan. Maiola megmozdult a sötétben. Lehet, hogy maga akart odamenni a kislányhoz, de az hirtelen elfutott. Törékeny alakja néhányszor megvillant a fák között, azután eltűnt.
- Mi van vele? - kérdezte szomorúan Maiola. - Különös kislány!
A füvön ültem, és kinyújtottam a lábam a tó felé. A víz sötétszürke volt, mint az eloxált alumínium. Csak a túlparton, ahol beleveszett az éjszakai horizontba - mert a másik partot sötétbe burkolta az éjszaka -, s ahonnét a sápadt éjszakai fény derengett, játszottak krómszínű foltok a vízen.
- Tényleg a legnehezebb eset a tanítványaim között! Nagyon furcsa gyerek, képtelen vagyok megérteni. ,Muzikális, de kereken megtagadja, hogy befogadjon bármilyen harmóniát. Alig tudtam egyszer is rávenni, hogy komponáljon egy dallamot. Nem lett belőle semmi. Tudod, minden gyerek képes komponálni egy melódiát a hallott zenék alapján, valamit, ami megtetszett neki. De ő olyan kakofóniát állított össze az egyébként jól hangzó részletekből, hogy a fülemhez kaptam. De te nem figyelsz. Mire gondolsz?
- Eszembe jutott valami. Gyerekkoromban én is mindig az erdőben lógtam. Egyszer Alec, a barátom, meg én, leguggoltunk egy fa mellé, és ástunk, ástunk, ástunk, amíg bele nem tört a körmünk, hogy lássuk, hol végződnek a gyökerek. S amikor elértünk a tápanyagot szállító csövekig, úgy elfutottam, mint most Heliana. És soha olyan keserűen nem sírtam, Maiola, sem azelőtt, sem azóta.
Hallottam, hogy felsóhajt, és így szóltam:
- Ülj mellém. És ne haragudj rám, tényleg bolondos vagyok, anyámnak igaza van. Meg kell majd szoknod engem, ahogy én is megszoktam az Ikárosz illúzióit.
Nem leült, hanem letérdelt, s a sziluettje, amely természetellenes módon tükröződött szokatlan póza miatt, ráfeküdt a tó sötétszürke lapjára.
- Nem tudok improvizálni - szólalt meg. - Ha nem jöttél volna el, nem kapcsolom be a videofont. Egyszerűen meg akartam neked mutatni magam.
- Szebb voltál minden zenénél.
- De a Concertinó-t neked írtam - folytatta, mintha nem is hallotta volna a bókomat -, neked énekeltem, és bizonyos vagyok benne, hogy jól. De neked nem tetszett.
- Nagyon szeretem Az Ikárosz születésé-t - mondtam, s már a nyelvemen volt, hogy megkérjem, ne faggasson, mert óhatatlanul beleütközik a számfeletti Y kromoszómámba.
- Nem. Neked nem tetszenek az én koncertjeim. De miért nem tetszenek legalább a dalaim?
- Tetszenek - ellenkeztem, mert képes voltam hazudni, és most jó akartam lenni hozzá; szükségem volt rá és kevés jóságra magamban.
- Nem, nem. Tudom, hogy nem tetszenek.
- Mindenki másnak tetszenek. Ez nem elég neked?
- Nem elég. De akkor... én miért... tetszem?
- Mert te kívül vagy a zenéden - feleltem ügyetlenül.
- Zenon, te tudod ezt? Igen, tudod, biztosan tudod, ezért is jöttem hozzád... - félénk remény sóhaja volt ez, amely kétségbeesésbe robbant ki. - Zenon, én zeneszerző vagyok, zeneszerző, akinek a műveit nem hallgatják.
Megrendültem bánatának erejétől. Mit akart mondani? Csak nem tudta azt, amit reggel szigorú titokként bízott rám a tanítómesterem? Vagy csak megérezte a művészek kifinomult érzékenységével? Siettem az olcsó vigasszal:
- Nincs igazad, az ikárosziak szeretnek téged. Annak, hogy kevesen voltak a koncerten, nincs jelentősége. A többiek polivizoron hallgattak téged. Nincs idejük hangversenyekre járni. Általában nincs sok idejük a művészetekre, de rád különös szükségük van...
Maiola nem figyelt. Felhúzott térdére tette a kezét, leszegte a fejét, s mintha gyónt volna:
- Egész sorsunkat ki akartam fejezni a zenével, mindent. De csakis úgy tudom átérezni, mint tragédiát. Ha most írok egy dalt arról, ami bennem végbemegy, nyomban énekelni fogják, és neked is megtetszik... Van már néhány ilyen dalom különböző régi szövegekre. Egyszer majd megmutatom... De nincs jogom szomorú dalokat írni. A szomorú daloknak ott kell maradniuk bezárva az ember földi szívében. Hogy énekeljek a magányról, az elhagyatottságról, arról az érzésemről, hogy félredobott vagyok, mint valami fölösleges dolog, amikor... Nem. Nincs jogunk másról énekelni, csak arról, milyen hatalmas az ember, és milyen bátran harcol a Kozmosszal.
- Miért gúnyolod ki saját magad? - könyököltem fel, s kész voltam vitatkozni.
- Hát kit gúnyoljak? - kérdezett vissza Maiola ernyedten.
- Azokat, akik természetellenes feladatot diktálnak neked.
- Senki nem diktál nekem olyant.
- Vagyis te magad találod ki magadnak? - kérdeztem, és már-már kész voltam megütni azért a kiválasztottakra jellemző sértett büszkeségért, amivel ezt mondta.
- Én magam. A diktátort a körülmények teremtik, Zenon. De legelőször önmaga diktátora lesz az ember. Ő a diktatúra első rabszolgája.
Diadalmas érzés fogott el, mert végre egy első nemzedékbeli ikároszi szájából hallottam ezt a szót.
- Tehát beismered, hogy az Ikároszon diktatúra van!
Biztosan anyai elnézés volt a mosolyában. Nem láttam, hiszen sötét volt. De másféle mosoly nem lehetett:
- Igen. Ezer diktátor van az Ikároszon. És ezer rabszolga.
Sebezhetetlenek voltak ezek az ikárosziak. De én, én sebzett voltam:
- Igen... valamennyien diktátorok vagyunk.
Maiola térden csúszott közelebb hozzám. Kezét a vállamra tette, és nagyon egyszerűen mondta:
- Te nem vagy az, kisfiam. Azért is szeretlek - de ez sem vigasztalt engem.
- És én miért szeretlek téged, ha gyűlölöm a diktátorokat?
- Nem szeretsz.
Úgy megdöbbentem, hogy bizonytalanra sikerült a tiltakozásom:
- Hogy mondhatsz ilyet...
- Nem szerelem ez, Zenon - magyarázta ugyanolyan egyszerűen és szomorúan. - Te csak arra törekszel, hogy megszerezd azt a tudást, amit egy férfi csak nőtől kaphat meg. És benne van az anya iránti vágyad is, akinek elpanaszolhatod, mennyire magányos vagy, és milyen rossz és gyenge, és mennyire összezavartak a saját titkaid. Nem tudom, hogy jó feleséged leszek-e, de jó anyád, az talán igen.
Éles, szinte ijedt mozdulattal kapta el a kezét a vállamról, és hanyatt feküdt a füvön.
Gondolkodtam. És hessegettem a gondolatokat, hogy képes legyek valamit mondani vagy tenni, de nem volt rá időm. Csodálkoztam. És magamban kinevettem magam, amiért volt min csodálkoznom. Faggattam magam, és nem akartam magam faggatni. És újra vergődtem az ikároszi életkötöttségek között, mint vadmadár a kalitkában.
Mit tudott Maiola és mit nem? Ő kívánt meg engem, vagy az ellenőrző bizottság küldte - Terin és Wary Lotz? Ha én anyát kerestem benne, milyen férfit kereshetett bennem ő? Vagy a kis számok kérlelhetetlen törvénye nevében küldték - nincs választás, nincs szabadság? De hát azt mondta: szeret. Lehetséges, hogy ő is tud hazudni, vagy ez is az ikárosziak tökéletes alávetettségének egyik jele, előre elhatározott, tudományosan megkonstruált feltételek előtt a legintimebb szférában is, az az öndiktatúra, amelyre szükségük van, hogy semmiféle belső akadály ne tartóztassa fel őket útjukon a Galaktikában?
- Énekeljek neked egy dalt? - szólalt meg Maiola Beni, de mintha nagyon távol lett volna.
- Most nincs kedvem meghódítani a Kozmoszt a te dalaiddal - morogtam, és megfordultam a füvön, hogy ne is lássam.
De ő énekelni kezdett. Először egészen halkan, remegő hangon, aztán anélkül, hogy a tökéletességig kimunkált hangja, amely most kész volt sírásba fulladni, felerősödött volna, sikerült úrrá lennie rajta. Nem értettem a szavakat, mert egy számomra ismeretlen földi nyelven énekelt, de mintha bennem zsongott volna az a dal, mintha átütött volna bennem valamit, amelybe a fájdalmam és a vágyam rejtettem, és hömpölygött forró árja, míg teljesen be nem töltött engem, s a tavat előttem, az erdőt köröttem, az egész Ikároszt, s körülötte a teljes, fekete űrt. Éreztem, ha így folytatódik, megfulladok, és lehunytam a szemem. De ahelyett, hogy megfulladtam volna, úszni kezdtem abban a forró vízben, s az magával sodort valahová, és éreztem, hogy ez az a hely, ahová mindig szerettem volna eljutni...
Az ujjaim sokáig tapogatóztak a fűben, míg megtalálták Maiola kezét.
- Te... te valóban...
Nem engedte, hogy megtaláljam a kellő szót:
- Ez nem az én dalom, Zenon. Ez egy ősrégi földi dal. Én nem tudok ilyet komponálni. De hát úgysincs már senki, aki meghallgatná. Se itt, se...
És sírva fakadt.
Igen, tudta hogy a Föld nem hallja már a dalainkat.
Biztosan ismerték a “titkot” a többiek is - mindenki, aki figyelemmel kísérte az Ikárosz útját a csillagok között. Könnyen rájöhettek, nem olyan laikusok, mint én, de tapintatosan titkolták egymás elől. Elzárták a lelkük mélyére, hogy a korábbi, a győzelemben biztos, büszke és szép emberek maradhassanak - az emberiség küldöttei. Hogyan zavarhatta volna meg őket egyetlen torz kromoszóma?
Először láttam sírni egy ikároszi nőt. És mozdulatlanná dermedtem, mert olyan volt ez a sírás, mintha az énekszó folytatódnék. Később, egészen kimerülten az ujjongó érzéstől, hogy elértem valamit, ami felé első tudatos gondolataim óta törekedtem, gyors mozdulattal két hideg tenyerembe fogtam az arcát. Ő nem kevésbé viharosan ölelt át engem, s amikor megszólalt, megcsapott tűzforró lehelete:
- Ne engedj el, Zenon! Kérlek, ne hagyj el! Segíts élnem!
Segíts élnem - fohász volt ez, amely átalakított engem. És amikor később ez eszembe jutott - ó, hányszor, de hányszor jutott eszembe -, mintha csak eljutottam volna a magam igazságaihoz, az engem illetőkhöz. Lehet, hogy anyát is kerestem benne, hogy legyen, akinek elpanaszolom a tragédiám, de egészen biztos, hogy inkább asszonyt kerestem, aki megerősíti, hogy normális férfi vagyok, nem pedig félresikerült kísérlet. Abban a bűvös percben Maiola pontosan ezt adta nekem, elsírva tragédiáját s férfiúi segítségemet keresve. Abban a percben Maiola nem ikároszi nő volt, hanem valódi, földi asszony. Mert egy asszony csak akkor mutatja ki lényegét, amikor bebizonyítja nekünk, hogy valódi férfiak vagyunk.
- Miért hagynálak el? - kérdeztem akkor értetlenül. - Maiola én... én soha nem hagylak el!
De ügyetlen becézéseim közepette egyszer csak tudatom valamiféle szörnyű önkénye folytán megláttam Helianát. Láttam, hogy fut el tőlünk, és most ott állt egylépésnyire, láttam megmagyarázhatatlan gyűlöletet sugárzó szemét, amelyet eddig elrejtett előlem a sötétség, és az iszonyodás feneketlen mélységeit éreztem meg ebben a szempárban... Nem. Ez nem is látomás volt, plasztikusabb volt annál, anyagszerűbb, mint egy hologram, anyagszerűbb minden valóságos képnél - valamiféle szuperlátomásnak nevezhetném. S én kétségbeesetten csókoltam Maiola nedves arcát, hogy ne lássam többé Helianát.
Így kezdődött Maiola Benihez fűződő furcsa és gyötrelmes szerelmem.

MÁSODIK RÉSZ

OLY ÖREG-E A MI FÖLDÜNK,
HOGY NINCS MÁR RAJTA A REMÉNYNEK HELY?
(Egy másik ősi énekből, amelyet Maiola Beni énekelt nekem)

POÉMA A BOLDOGSÁGRÓL

1

Maiola Beni ölelése sem tudta hosszú időre elaltatni a bennem lévő engedetlenséget, de azért évekre sikerült eltérítenie a tervemtől, hogy megismételjem Alec Derry útját, mivel új problémák elé állított, s csak növelte bennem tétovázásomat. A szeretett nő nem mindig teszi erőssé és bátorrá a férfit, de a szerető feleség mindig képes félénkké és határozatlanná tenni a férjét.
Maiola úgy szeretett engem, ahogyan bizonyára csak az érett asszonyok szeretnek, mert az ilyen szerelemhez érzelmi tapasztalat kell, s a szerelemről való gondolkodás évek során gyűlt bölcsessége, s a telhetetlen vágy, amelyet az az érzés hevít, hogy ez a szerelem az utolsó. De Maiola mégiscsak ikároszi nő volt, s ez sok egyében kívül a következőket is jelentette: napi egy óra munka a parkok öntöző-tápláló berendezéseinél. Egy óra a polivizorok nappali műsorának összeállításában. Egy óra mindenki számára kötelező fizikai munka. Két óra foglalkozás a gyerekekkel és az énekelni tanulókkal. Egy óra a műkedvelő zenészekkel. Négy óra, amelyet komponálással vagy hangja és ujjai gyakorlatoztatásával töltött. A fennmaradó órákban képes volt megszervezni az Ikárosz egész zenei életét, társadalmi munkát végzett, figyelemmel kísérte a tudományos problémákat és eredményeket, aludt és... velem volt.
És többé soha nem láttam szenvedőnek és kétségbeesettnek.
- Maiola - mondtam szemrehányóan -, te nem szeretsz engem.
Olyan meglepetten kerekedett el fekete szeme, mint a gyerekeké, ha a felnőttek igazságtalanok velük.
- Maiola - kiáltottam -, te nem szeretsz engem!
És ő megírta új művét, a Poéma a boldogságról-t.
A premieren az ikárosziak félórán át zavartan ültek, mire végre annyira magukhoz tértek, hogy képesek legyenek tapsolni.
Apám, aki bizonyára miattam jött el, ezt mondta:
- Van ebben a zenében valami...
Töprengő volt, mint amikor a matematikai formulák hálójában egy új és különösen érdekes ötletpillangót akart elcsípni.
Terin, az ellenőrző bizottság elnöke ezt mondta:
- Ebben a műben benne van az Ikárosz egész értelme. Be kell vallanom önnek, Zenon, hogy szánalmasnak éreztem magam Maiolához képest, aki erőt tud adni az ikárosziaknak, hogy befejezzék útjukat. Nem gondolja-e, hogy...
Anyám néhány szép könnyet ejtett, és komolyan elfulladt:
- Maiola géniusz! Az Ikárosz jó szelleme! Micsoda szív! Nem is szív, Galaktika, Mindenség! Csak abban férhet el a teljesség érzésének ilyen grandiozitása... Óh, nem találok szavakat!...
Anyám, mint minden ikároszi nő, nemcsak szép volt, hanem okos is. Értett a zenéhez, s ki tudta fejezni a muzsikával kapcsolatos érzelmeit.
- Nem. Ez tényleg isteni! Mi másnak nevezhetnénk ezt a képességet, hogy hangokba sűrítsed össze egyetlen órában csupán mindazt a sok komponenst, amelyből boldogságvágyunk s e boldogság elérése szövődik az oly konkrét és határt nem ismerő emberi szív mikrovilágában. Hogy az emberi élet legtragikusabb akkordjából indulj, az értelmetlenség megérzéséből, hogy leereszkedj a kétségbeesés legmélyére, elhagyd az illúziók legsíkosabb gleccsereit, és ne félj belépni a lelkesedés kapuján, de nem a könnyű felbuzdulásén, amelyet az illúziók szülnek, hanem azén, amely bizonyára felzeng, amikor két Galaktika egyesüléséből milliárdnyi csillag katasztrófájának tűzijátéka közepette új Galaktika születik...
- Mama - szakítottam félbe -, elhatároztad, hogy most rögtön elmondasz nekem mindent, amit a holnapi kritikádba szánsz?
Az Ikárosz demokráciája lehetővé tette mindenkinek, hogy bírálatot írjon bármiről - erre a célra külön órát tartottak fenn a polivizorműsor központi stúdiójában.
- Bocsáss meg, drágám - jött bűbájos zavarba -, megértelek: csakugyan, szavakkal elárasztani azt, ami számodra a legszentebb titok, hatalmas élmény! Csak azt akartam elmondani, mennyire boldog vagyok, hogy éppen te, az én fiam...
- Nem én tehetek róla, mama, hidd el nekem! Semmiképp nem vagyok bűnös ebben a zenében, nem tehetek róla, ne akard, hogy bűntudatom legyen!
- Fiam - anyám alig tudott megszólalni -, neked semmi sem szent?
- Semmi - feleltem ünnepélyesen -, a mi Ikároszunkon semmi.
És otthagytam, de Terin újra megállított, amikor a még mindig a teremben tartózkodó közönség sorain igyekeztem áttörni - ezúttal meglepően sokan voltak.
- Zenon, már az előbb is mondani akartam: nem gondolja, hogy ez a Poéma megérdemli, hogy az ellenőrző bizottság külön tudományos ülésszakot szenteljen neki?
- Mester - feleltem tisztelettudóan, miközben tekintetem ide-oda vándorolt a teremben, amelyet ebben a percben szívből gyűlöltem -, mester, teljesen igaza van. Ez a Poéma pontosan az az ideális eszköz, amelyet keresünk, hogy egy kis lelket öntsünk a szegény hidalgókba. Ezt a zenét hallgatva végre meggyőződhetnek majd róla, mennyire boldogok, és végérvényesen olyan elbizakodott tökfilkókká válnak, amilyenek már régóta szeretnének lenni.
És legelbűvölőbb mosolyomat ragyogtattam Terinre.
Éjszaka Maiola átölelt:
- Te vagy az egyetlen, aki semmit sem mondtál a poémámról. Nagyon kérlek, ne is mondj semmit!
- Miért? Legalább az ellenőrző bizottság véleményét csak elmondhatom. A poémádnak rendkívüli agitációs és ideológiai jelentősége van. Hogy is hívják ezt a művészetben? Katarzisnak? Akkor, amikor az Ikárosznak a lehető legkevesebb esélye van a boldogságra, úgy tálalod fel nekik személyes jó közérzeted, sikeredet, hogy általános boldogságot sugallsz. A hatás azt mutatja, hogy jókor jutott eszedbe...
- Miért vagy ennyire kegyetlen? - sóhajtott Maiola, de ölelése nem lazult.
- Igazából gratulálni akartam, mert ellenőrző bizottságunk bizonyára a legnagyobb, legmagasabb kitüntetésre terjeszt elő. Ugye nem fogsz haragudni, ha nem szavazok a meggyőződésem ellen?
- Zenon, csak nem szavazol a gyerekünk ellen?
Erről valahogy megfeledkeztem: a legmagasabb kitüntetés kivételes tudományos és munkateljesítményért - a gyerekhez való jog. Ágyam hirtelen-váratlan olyan vészrakétává változott, amely néhány pillanat alatt az Ikárosz túlsó végére röpíti az embert. Eltávolodtam, de továbbra is arra a törvényre gondoltam, amely a szaporodás szabályozásának tudományosan kidolgozott rendszerét az alkotói aktivitás ösztönzőjévé változtatta. Hatásos törvény volt - de vajon emberséges-e?
- Zenon - szólalt meg Maiola, akinek nem válaszoltam -, te már nem vagy velem.
Nem lett volna értelme, hogy hazudjak. Időm se lett volna rá, hiszen már megértett. S felkészültem, hogy sírni hallom. De az után a legelső közös esténk után nem sírt többé soha.
- És... a gyerek kedvéért sem maradsz velem?
- Nem tudom - feleltem idegesen. - Hosszú és veszélyes út vár rám.
Egy pillanatra átfutott az agyamon, hogy meglehetősen embertelen ennyire közömbösnek lennem az iránt, ami minden ikároszi számára a boldogság csúcsa, de szinte csak fizikai undort éreztem attól a gesztustól, amely ajándék formájában nyújtja át legelemibb emberi jogunkat, amelytől előzőleg megfosztott. Ez az undor olyannyira erős volt, hogy még az a kérdés sem izgatott, vajon Maiola ragaszkodik-e majd ahhoz, hogy én legyek az apa, vagy másik partnert keres. Esetleg klónbébit kíván? Mert a törvény e kitüntetést egyetlen embernek adományozta, s a kitüntetettnek jogában állt kívánsága és elképzelései szerint világra hozni a gyermeket. Természetesen ez a szabadság is viszonylagos volt - az utolsó szó a bizottságunk genetikai kontrolljáé.
Maiola nem reagált, és én elhatároztam, hogy megkönnyítem a dolgát:
- Ha józanul mérlegelsz, beláthatod, hogy nem én vagyok a legalkalmasabb. Meg aztán az ellenőrző bizottságnak sem lenne kellemes, ha az Ikároszon még egy gonoszságkromoszóma jelenne meg.
Ezt mondtam, és szerettem volna, ha Maiola rám borul, átölel, könnyei az arcomra hullanak, és teli torokból kiabálni kezd, hogy csakis a szerelemnek van joga az ilyesmiről dönteni, és ő köp valamennyi genetikai előírásra, és kész lemondani az anyaságról, ha megtiltják, hogy én legyek az apa. De Maiola csak ennyit mondott:
- Nagyon különös fiú vagy. Még mindig nem értem, miért szeretlek annyira.
- Maiola! - kiáltottam helyette én. - Ha ezt is megértjük, ha valaha megértjük, miért szeretünk valakit, akkor aztán örökre végünk lesz. De ne nevezd az érzelmed szerelemnek! Ti csak saját magatokat szeretitek, és bizonyos fokig az utódaitokat, persze, csak ha nem fenyegetik genetikai anomáliák...
De Maiola oda se figyelt az érzelmeimet tükröző szónoklatra. Úgy látszik, leendő anyasága minden egyéb gondolatot kiszorított.
- Te kis butám, eleget kérkedtél már a kromoszómáddal! Hamarosan elutazol?
Erre a kérdésre másképp, mint határozottan, nem felelhettem:
- Nagyon hamar. - Pedig még egyetlen lépést sem tettem utazásom ügyében, és azt sem tudtam, megengedik-e egyáltalán, hogy elutazzam: végső esetben csatlakozhatom egy másfajta expedícióhoz, hiszen az Aleckel történtek óta minden expedícióban kötelezően részt vett az ellenőrző bizottság egy tagja.
Maiola nem kérdezte meg sem azt, hogy hová, sem azt, hogy mennyi időre, sem azt, hogy mi okból, mint ahogy egyetlen más ikároszi sem tette volna fel ezeket a kérdéseket, kínosan tiszteletben tartva a személyiség szabadságát. De Maiola még azt sem várta, hogy én mondjam meg neki. Az Ikárosz elleni haragom megint feltámadt, s bizonyosan Maiolára zúdítottam volna minden indulatom, ha szelíd vallomásával le nem fegyverez:
- Várni foglak, Zenon. A gyerek... nem tudom, megvárlak-e vele. Lehet, hogy az eszem vagy a türelmetlenségem valami mást sugall majd. De egyébként várni foglak, mert szeretni csak téged tudlak. Habár te semmit, egyáltalán semmit nem értesz. Az Ikárosz születése óta ez a poéma a legőszintébb, amit valaha írtam, kedvesem. Nem általában szól a boldogságról, lehet, hogy nem szerencsés a cím, amit adtam neki. Ez a zene az én anyai örömömről szól, amit már előre érzek. Váratlanul jelentkezett ez az érzelem. Nem tudom, honnét. Hiszen alighanem egy zeneszerző számíthat legkevésbé erre a kitüntetésre - mert ugyan miféle, az Ikárosz-expedíció számára sorsdöntő dolgot tehet? Akkor ébredt fel ez az érzelem, amikor összekötöttem veled az életem, és az értelem minden ellenérvének szembeszegülve, bennem meggyőződéssé változott. Az Ikárosz pedig nyilván azért fogadta így, mert állandó igényt érez, hogy szülő legyen, vagy talán nekik is van valami előérzetük, nem tudom...
Visszatértem az Ikárosz túlsó végéről, hogy újra átöleljem ezt a csodálatos asszonyt, aki gyorsan a fülembe súgta úgy, mint rég:
- Tudom, tudom, ne mondj semmit!
És én nem mondtam neki semmit, csak az Ikárosznak mondtam gondolatban sok mindent, de leginkább azt, hogy megteszek minden tőlem telhetőt, hogy számfeletti Y kromoszómákkal népesítsem be, bárcsak azok fokról fokra emberibbé tennék.

2

Az ellenőrző bizottság gondoskodott róla, hogy a Poéma a boldogságról megjelenése rendkívüli eseménnyé váljék. Nem tudom, fogyasztott volna-e ennyi energiát a sok harsogásában az Ikárosz általános kommunikációs hálózata, ha egy másik civilizációval készülne találkozni, vagy ha arról lett volna szó, hogy visszatérünk a Földre. Maga az első koordinátor tartott egy, a Poémá-nak szentelt beszédet - nem is emlékszem, mikor esett meg ilyesmi legutóbb. Ő és a koordinátorok ötös bizottságának többi tagja mind ritkábban jelentek meg az emberek előtt, és mind rövidebben beszéltek - szavaik általában valami új rendelkezés indoklására korlátozódtak. De most az első koordinátor egy teljes órán át szónokolt, mintha meg akarná parancsolni az ikárosziaknak, hogy legyenek boldogok.
Az ellenőrző bizottság ünnepi ülése elől természetesen megszöktem. Előzőleg a bizottság számos tagjával beszéltem. Meggyőződtem róla, hogy a kitüntetés kérdését már eldöntötték, úgyhogy sem az agitációmra, sem a szavazatomra nem lesz szükség. És felajánlottam Redstarnak, hogy átveszem az ügyeletét. Lionelnek minden oka meglett volna rá, hogy ugrasson, ahogy csak tud, de mióta szövetségre léptünk, már nem gúnyolódott velem. Terin sem tiltakozott:
- Persze, Zenon, persze, kínos lenne önnek - egy kicsit hallgatott, és hozzátette: - Hanem kénytelen vagyok elmondani egy rossz hírt. Ne igen reménykedjék, és ne áltassa magát az apaságot illetően.
- Ezt talán mégis Maiola fogja eldönteni! - válaszoltam tartózkodóan.
- Félek, hogy ebben a kérdésben nem ő fog dönteni. Önnek, mint az ellenőrző bizottság tagjának kell a legjobban...
- Nem vagyok köteles megérteni az obskurantizmust. Jobban érdekel az ön személyes véleménye, mester.
Lényegében már a figyelmeztetéséből következtethettem a véleményére. De magamban elkezdtem már a harcot mesterem és főnököm ellen, és most csak kényszeríteni akartam, hogy végérvényesen állást foglaljon. Irántam táplált őszinte vonzalma még mindig zavart abban, hogy végleg ellenségeim táborába soroljam.
- Még nem alakítottam ki a véleményem.
- Csak nem habozik? - tettem fel a provokatív kérdést.
- De - felelte egy ókori bölcs szelídségével. - Mint tudós, hajlok a gondolatra, hogy egy öntől származó gyermek semmivel sem fenyegetné az Ikároszt. De mint az ellenőrző bizottság tagja köteles vagyok elkerülni a veszélyes precedenseket. Na de mindegy. Ezt a kérdést az asztronavigátorokkal közösen fogjuk megoldani, s a többség ott, amint tudja, az első koordinátort támogatja.
Könnyű lenne feje tetejére állítani az Ikároszt, jutottak eszemben keserű iróniával teli szavai, amelyeket előző beszélgetésünk idején intézett hozzám. Én, akárhogy is, az első csatát elveszíthetem, de ez még nem jelenti azt, hogy előre megfutamodom. A harcnak valahogy el kell kezdődnie, és én vagyok annyira karakán, hogy személyes okból is elindítsam, még ha azt kockáztatom is, hogy elhomályosítom Maiola boldogságát.
Az ikárosziak otthonaikban és munkahelyükön hallgatták az ülés közvetítését. De én kikapcsoltam a reproduktort, és hogy elfoglaljam magam valamivel, azon töprengtem, hogyan tegyem elkerülhetetlen első vereségem az eljövendő győzelmek kezdetévé. Ültem, és azzal foglalkoztam, hogy felmérem az ellenfél erőit. Külön mérlegre tettem valamennyit, még a legutolsó pszichofiziológiai vizsgálatok eredményeit is kikértem a számítógép orvosi tárából, mert kerestem, hol vannak a gyenge pontjaik. A koordinátorok öttagú bizottsága több mint világos volt előttem: nem emberek, hanem tökéletes irányítórobotok. A hatalom precíz eszközei, és életüket adnák az Ikárosz programjáért. Azért választották meg őket az ikárosziak mindig újra. Bizonyos időközönként csak az asztronavigátorok tanácsa egy részének összetétele változott, de ez egyáltalán nem tükröződött a tanács vezetői tevékenységén. Az ikárosziak olyan kényelemben és biztonságban érezték magukat ennek az ötösfogatnak a hatalmában - három férfi és két nő alkotta -, hogy még az ellenőrző bizottság is elveszítette reális hatalmát a koordinátorok fölött, és Terin, a bizottság elnöke, aki a törvény szerint ugyanannyi hatalommal rendelkezett, mint az első koordinátor, és vétójoga is volt, az idők folyamán a szétverhetetlen ötösbizottság szótlan függvénye lett.
Mi volt ennek az oka? Valószínűleg nem más, mint az Ikárosz addigi, mindent összevéve nyugodtnak nevezhető útja. “Rossz dolgok érlelődnek, és én félek tőlük” - mondta volt Terin, amikor azt a nevezetes beszélgetést folytattuk. De miféle események? Én nem vettem észre semmi szörnyűt, azon kívül, hogy épp az Ikárosz rendőrségében jelent meg egy-két lázadó. Mit tud az én főnököm, amiről én nem tudok? Vagy csak rossz előérzetei vannak? Bizonyára éppolyan jól kellene ismernem az itt élő ezer koponya mindegyikének belsejét, mint ahogy ő ismeri, hogy megértsem, mitől fél. Hiszen az én számomra az ikárosziak többsége csak név. Legnagyobb részüket évek óta nem láttam; még azokat ismertem leginkább, akikkel egy szektorban laktam. Márpedig úgy látszik, egyenként kell tanulmányozni őket, hogy megtaláljam a gyenge pontot. Itt van például Salis Gordahl...
Miközben az asztronavigátorok tanácsa tagjainak dossziéit hívtam a képernyőre, sor került őrá is, habár nem tartozott a vezetők közé. Salis Gordahl egyike az Ikárosz nevű csillaghajó-planéta közönséges polgárainak. Profil, en face egész alakos kép, a legutolsón furcsán lefogyva, az arca beesett, a szeme óriásinak látszik. És szakállt növesztett! Ugyan ki engedte meg ennek az embernek, hogy szakálla legyen? Az űrsisakban... nem. Ó nem vesz fel szkafandert, ő robottechnikával foglalkozó mérnök, konstruktőr. A második szakmája a holográfrendszerek, a harmadik a felderítő szondák műszaki karbantartása. Tagja a nagy távolságba sugárzó kommunikációs kapcsolatok rendszerével dolgozó csoportnak és az alapvető hajtóművekre felügyelő automatikus berendezések kezelőszemélyzetének is. Valamint az elméleti pszichológiával foglalkozó társaságnak. Aha... mint robotkonstruktőr! Igen. Az Ikárosz egy átlagos lakója, átlagos tudományos és munkaterhekkel. És mégis az az ötlete támadt - vajon mikor volt rá ideje? -, hogy szakállt növesszen!
Ez a szakáll egészen ostoba módon megörvendeztetett, mintha kivételességében váratlan szövetségesre leltem volna. Ez az ember legalább önmagán kívánt változtatni, ha már a környezetén nem változtathatott. Nem volt-e ez kezdődő lázadás a fennálló rend ellen? Az utolsó teszt három hónapja készült... Megfigyelés alá helyezték? Miért?
Gordahl portréja mellett a képernyő másik felén lassan mozgott lefelé az utolsó vizsgálat szövege. Minden normális, eltekintve a súlyvesztéstől. Normális a pszichológiai teszt eredménye is. Mellékeltek egy kiegészítő tesztet is. Az is normális. Wary Lotz mégis speciális megfigyelést rendelt el. Megéri ez egy szakáll miatt? Nem. Lotz nem olyan... Kedvem támadt felhívni vizofonon a mérnököt, de előbb mégiscsak beszélnem kell Lotzcal; Chares kollégám, akinek a szektorához Gordahl tartozik, s aki a megfigyelést végzi, nem mondana el nekem semmit - ez szigorú szolgálati titok. Érdekes arca van Gordahlnak. Csak nagyon homályosan emlékeztem rá ritka találkozásaink idejéből, és a szakáll megváltoztatta. Furcsa és idegen lett az ikároszi szem számára...
Egy kattanás - a képernyő önműködően kikapcsolt. Már nyúltam a megfelelő gomb felé, hogy visszahívjam a dossziét, de az utolsó pillanatban meggondoltam. Salis Gordahl iránti érdeklődésem szakállas arcának szemlélésévé változott. Elszomorodtam, és homályos, de gondolatokkal teli szemlélődésbe merültem. Nem. Ilyen állapotban nem lehet dolgozni. De ha már elkezdtem bámulni az ikárosziak arcképcsarnokát, hát folytatom!
Szatik Omar-Dada. Uh! Ennek az arabnak a matematikán kívül nem kell semmi! Ha otthagynánk egy lakatlan bolygón kettesben a számítógépével, észre se venné, hogy nincs már az Ikároszon. Ettől eltekintve kellemes ember, de nincs ideje körülhordozni szépségét és büszkeségét, hiszen folyvást képleteket hajszol, és a matematikai törvények képletekbe foglalása bizonyára megakadályozza, hogy kiválasztottnak tekintse magát. Kipusztult belőle a hiúság, amely egyébként mégiscsak sajátja e földi fajnak. Szatik dossziéja tiszta és áttekinthető, mint egy megoldott egyenlet. Ezt nyomban látni, még gyorsolvasással is.
Dolla-Alva... Az ujjam nyomban átugrotta. Dolla-Moreni! Heliana! Kislányom! Hiszen én teljesen megfeledkeztem rólad! Hogy vagy, vörös bogaram? Miért vagy ilyen sovány és áttetsző? És miért hagytál el engem? Waryt választottad helyettem, a főnököt... Mi az, Wary mindenkit megfigyelés alá helyez? Megmagyarázatlan anomália a vérsejtek citoplazmájában... Igen... A Sztahov-reakció negatív... A bioáramok és az agyvelő mágneses terének ereje... Hűha! Nem több, nem kevesebb: tízszerese a normálisnak!... Mi történt veled, kislány?... Nem tette le a vizsgaminimumot kozmológiából, biológiából, antropológiából... Hát miért nem csinálod meg a leckét? Csak nem vagy szerelmes? Miért tagadtad meg, hogy válaszolj a pszichológiai teszt kérdéseire?... Heliana Dolla-Moreni...
Alighogy kimondtam a nevét mindentudó vizofonunk előtt, észbe kaptam: hiszen tulajdonképpen azt sem tudtam, miért hívom, és azt sem, hogy mit fogok mondani neki. Hiába is kapcsoltam volna ki a készüléket: most már minden vonalon futott a neve és a száma. Az automaták villámgyorsan kapcsolnak át a lakásáról a tanulószobákba, a sporttermekbe, a nyilvános helyekre és mások lakásába, míg föl nem kutatják. S ha bizonyos idő elteltével tényleg nem találják meg, félbeszakítják az ünnepi ülésszak közvetítését is, megszakítanak minden beszélgetést, és az egész Ikárosz minden hangszórója bömbölve őt fogja keresni az ellenőrző bizottság ügyeletese nevében.
- Jó napot, parancsoljon!
Idegesen felugrottam, mintha a hátam mögött bukkant volna fel váratlanul. Átkozott automata, ilyen hamar...
- Heliana... Heli... - dadogtam -, hogy vagy?
- Köszönöm, Balov doktor, jól vagyok.
Nyomban megismerte a hangom, mert a kétoldali gépet nem kapcsoltam be. Ez izgalommal töltött el, ugyanúgy, mint Heliana profilja. Amint kimondtam a nevét, elfordította az arcát, mintha nem akarná, hogy lássam, vagy mintha félne a szemembe nézni. Most csak pici kislányfülét láttam, hegyes pofacsontjának halvány rózsaszínjét, fényes orra hegyét és vértelen szája szélét. A képernyő többi részét betöltötte hajának kondor, narancssárga-napszínű lángja.
- Honnan beszélsz?
- Otthonról.
- Nem jönnél át, hogy beszélgessünk egy kicsit?
- Miről? - a kérdés gyerekesen duzzogó volt.
- Orvosi témákról - tréfáltam erőltetetten.
- Egészséges vagyok. Ezenkívül miben lehetnék segítségére? - továbbra is magázott, de olyan udvariatlan volt a hangja, amilyent szülei nemzedékéből senki nem engedett volna meg magának.
- Rég nem láttuk egymást...
- Én most sem látom magát.
- Óh, hát ezt vetted zokon? Bocsáss meg! - elnevettem magam, és megnyomtam egy gombot, hogy ő is láthasson. - Itt vagyok!
De Heliana nem akart látni. Csak a fülét ajándékozta nekem - meghatóan pici és áttetsző fülecskét.
- Heli, miért hagyott el engem, mint... orvost? - tértem át én is a magázásra.
- Csak ezt akarta kérdezni tőlem?
Ez a visszakérdezés nyilvánvalóan zavart takart, de úgy éreztem, Heliana kész megadni a választ is - én azonban féltem ettől a választól.
- Inkább... - mondtam -, inkább azt szeretném megkérdezni, miért hidegült el tőlem? Hiszen mindenen túl még a névadója is vagyok!
Már a nyelvemen volt, hogy emlékeztessem: valaha azt mondtad, engem szeretsz a legjobban - de meggondoltam magam. Hatéves volt. Vitaplasztikkal kentem be a térdét, amit lehorzsolt, s hogy gyorsabban száradjon, ráfújtam, ahogy azt a gyerekek szeretik. Ő pedig arcon csókolt, és a fülembe súgta: “Zenko, téged szeretlek a legjobban.” De hat év nem tizennégy. Heliana most hallgatott.
- Nem jön el?
- Ha mint az ellenőrző bizottság tagja nem parancsolja meg, akkor nem.
- Találkozzunk máskor?
- Minek?
Zavartan mondtam:
- Felelősséget érzek magáért, Heli, és én... nekem fontos maga!
A profil egy picit megremegett, egy nagyon picit felém fordult, de rögtön újra az élőző, gőgös tartásra váltott vissza.
- Ha annyira fontos vagyok magának, kérje meg Lotzot, ne kémkedjen tovább utánam. Egészséges vagyok, és az égvilágon semmi bajom.
- Meg fogom neki mondani. De esetleg van valami, amit vele nem akar megosztani. Maga meg én pedig mégiscsak ugyanahhoz a nemzedékhez tartozunk. Itt születtünk az Ikároszon - mondtam csaknem könyörögve.
- Nem tartozunk ugyanahhoz a nemzedékhez, Balov doktor.
- Nem értem magát, Heli...
- Látja, ez az! Ugye most már kikapcsolhatom? Hallgassuk inkább az ünnepi ülést.
- Heli - mondtam megijedve a tulajdon hangomtól, és suttogva tettem hozzá -, nekem is szükségem van valakire, aki közel áll hozzám.
Heliana megfordult, rám pillantott erősen csillogó, sötét szemével, s már el is tűnt a képernyő hideg tejszínkékjében. Még kétszer megismételtem: nekem is szükségem van valakire, aki közel áll hozzám... s figyeltem ennek az állításnak értelmetlen konokságát - a csuda tudja, hogy jutott eszembe. Hiszen Maiola Beni, aki jelenleg az Ikárosz legkívánatosabb asszonya, az enyém és az enyém...
Mi az enyém? Az enyém volt valaha egy gyerek - a sajátomnak tekintettem, és már nincs többé. Hogy érezhetik magukat a szüleim, hogy érzi magát Terin, mikor így bánok velük? De mi oka lehet Helinek, hogy ennyire gyűlöljön engem? Csak nem gondolja, hogy átálltam azokhoz, akik a hatalmat gyakorolják az Ikároszon? Gyűlöl, ahogy én gyűlölöm az asztronavigátorokat és a többi öreget? Csak nem látszom olyannak a szemében, mint azok? Szörnyű lenne. Igen, beszélnem kell majd Lotzcal. A szakállról is, és arról is, milyen események érlelődnek az Ikároszon, ez a neveletlen fruska pedig...
Ujjaim végigfutottak a vizofon billentyűin, de még nem nyomták le egyiket sem. Ha Heliana csak a vizuális kapcsolatot szakította meg, biztosan hallotta, amit az előbb suttogtam. Mit szóltál hozzá, te kis buta? Nem, komolyabban kell foglalkoznom a fiatal nemzedékkel! Őket kell megnyernem, ha azt akarom, hogy az Ikárosz jövője az enyém legyen. De mit akartam tulajdonképpen? Szemrehányást tettem a koordinátoroknak és az asztronavigátoroknak antidemokratikus magatartásukért, azért, mert beleavatkoznak mindenbe. Ugyanakkor mintha én is pusztán a hatalom kedvéért törekednék hatalomra. Heliana ilyesvalamit érzett meg bennem. Azért volt ilyen... Tetszik nekem a foglalkozásom és ellenőri hatalmam. De nekem ez sem elég. Meg akarom változtatni az emberek életét, ahelyett hogy azon őrködnék, hogy a nálam sokkal okosabbak által kigondolt és jóváhagyott program keretei között maradjon. És voltaképp miért akarom megváltoztatni? Ha jól tudom, a Föld minden diktátora hatalomra kerülve és mindenféle disznóságot végrehajtva, azt állította, hogy jó irányba akarta megváltoztatni az emberek életét. Őszintén azt akarták az esetek többségében... Szövetségeseket keresek, harci terveket kovácsolok, de mi jobbat tudok ajánlani?
Ott ültem az ügyeletesek ellenőrző pultja előtt, s úgy éreztem, Elveszítettem életem egyik támaszát, de hogy milyen támasz volt számomra Heliana, nem volt egészen világos előttem. Mit akarok az ikárosziaktól én, kérdeztem magamtól. Hogy felsoroljam... sok mindent fel tudtam volna sorolni, de egybegyűjtve nem alkottak egységet, semmit, ami többé-kevésbé élet- vagy harci program lehetett volna. Sok éven át fogom még feltenni magamnak ezt a kérdést az erőtlenség perceiben, mert nyilván továbbra is tanulatlan kamasz maradtam, öröklötten csodabogár jellemmel, aki maga se tudja, mit akar.
Még az is átfutott az agyamon, hogy számítógépen modellezem Heliana viselkedését pszichológiai szempontból - akkor talán kapok támaszul valamiféle magyarázó algoritmust a hozzám való viszonyáról. De nem volt erőm, hogy emlékezetemből előbányásszam kapcsolatunk minden lényeges összetevőjét - a gondolat is fájdalmat okozott. És az ünnepi ülés is befejeződött már. Bejött Redstar, és azt mondta: “Gratulálok.” Persze csak ugratott az átkozott, de kiigazodhat az ember azon a robotfizimiskán? “Remélem, mihamarabb viszonozhatom” - mondtam, és elindultan, hogy megkeressem Wary Lotzot.

3

Megnéztem a munkabeosztását, és tudtam, hol találhatom. De nem ez volt a legmegfelelőbb pillanat arra, hogy az Ikárosz nyilvánossága előtt mutatkozzam. Összetalálkoztam azokkal, akik épp kijöttek az ellenőrző bizottság ünnepi üléséről, és most meg akartak állítani, hogy gratuláljanak családi boldogságomhoz, vagy távolról integettek, hogy jóakaratukkal dühítsenek. Nem szállhattam egyszemélyes gyorskocsiba - Lotz túlságosan közel volt. Az ideje, mint minden ikároszié, percre pontosan be volt osztva; mi, az ellenőrző bizottság tagjai, mindig akkor voltunk a leggyanakvóbbak, ha valaki felborította a munkaprogramját, függetlenül attól, hogy ez azt jelentette-e, hogy csökkenti vagy növeli a terheit. Lotznak, miután elhagyta az ünnepi ülést, már az elnökhelyettesi dolgozószobában kellett lennie, ahol egy félóra múlva megkezdődik majd a robottechnikai bizottság ülése. Ezt a félórát akartam igénybe venni, hogy kérdéseket tegyek fel Gordahl szakálláról, Helianáról, meg arról, hogy miért nem vagyok boldog Maiola Benivel, és hogy mit is gondoljak magamról általában... Hogy kérdezzem, kérdezzem, kérdezzem, mert minden kérdéssé alakult bennem, bizonyára nevetséges és ostoba kérdéssé, de nagyon fájdalmas kérdések voltak ezek, és valakinek fel kellett tennem síket. Valakinek, aki ki is nevethet, de akinek a nevetése nem lesz bántó, hanem világosabbá és nyugodtabbá teszi a lelkem. Ilyen ember volt számomra Wary Lotz. Úgy tudott nevetni, mint senki más az Ikároszon. Különösen a magas beosztású emberek közül. Pedig Wary Lotz a legfelelősebb emberek közé tartozott, még ha nem is volt a harminc öreg egyike, mint apám és Terin, hanem Maiolával és anyámmal volt egyidős. Lévén az ellenőrző bizottság második alelnöke, a bizottság három legfontosabb szekciójáért volt felelős, és tagja volt az asztronavigátorok tanácsának is.
Névtáblája zölden világított, annak jeléül, hogy be lehet menni hozzá. Így aztán meg sem vártam, míg felel a csengetésemre, hanem kinyitottam az ajtót, hisz részben amúgy is mint beosztottja mentem be hozzá munkaidőben. A hatalmas helyiség a falakat tapétaként borító műszerfalak szemkápráztató fényével fogadott. Színes görbék mozogtak a négyszögletes, elliptikus és kerek képernyőkön. A jelzőlámpák tarka csillagképekként ragyogtak, s mint üstökösök tűntek fel közöttük itt is, ott is a hosszan tartó fényjelek, és megéreztem, hogy ebben a gépkörnyezetben nehéz lesz feltenni a kérdéseimet, mert az állandó mozgás mintha fülsiketítő zajjal töltötte volna be a termet.
Pedig csak a Kozmoszban lehet ekkora csönd, s benne mint robbanás ért Maiola hangja:
- Lotz, maga nem ember, hanem a lehető legkellemetlenebb varázsló.
- Köszönöm - felelte Wary Lotz, és nevetése vidám hangokkal töltötte meg a termet. - Jöjjön ide, Balov. Maiola kérdezni akar valmit öntől.
Maiola az óriási laboratórium közepén ült valami láthatatlan ülőalkalmatosságon. Fekete tornatrikó volt rajta, s hosszú, kreolszín lába, meztelen válla és szép, hosszú nyaka, amelyet most lassan felém fordított, a fekete trikó miatt halványabbnak látszott, és szégyentelenül kihívónak is ezek között a gépek között, amelyek az Ikárosz életét ellenőrizték. Maiola mozgásából - mint a vaké, aki csak hallja és érzi, hogy valaki bejött, és most tudni akarja, ki az, és hol van - megértettem, hogy ez nem ő, csak a hologramja, és éppen a pontos hallástól és érzékeléstől van megfosztva, s csak a kamera szemére számíthat, ha meg akar találni. Beljebb léptem, de nem rá néztem, hanem Lotzra, aki kisfiúsan rázkódott a nevetéstől felfújható karosszékében.
- Türelmetlen vagyok, Zenon - búgta színésznőhangján Maiola. - Azért fordultam Lotzhoz, hogy elmondjon egyet-mást abból, ami a kulisszák mögött történt az ünnepi ülésen, és... és hogy megkérdezzem, miért te vagy az egyetlen, aki nem gratulált nekem. Hiszen tudod, hogy Lotz a mi Püthiánk.
Lehet, hogy szomorúság is volt a szemrehányásában, de én nem hallottam - megsüketített szégyentelen magamutogatása. Mintha testének minden közszemlére tett gömbölyűsége és hajlata ezt kiabálta volna: íme, ez vagyok én, a jövendő anya, nézzétek, milyen megfelelő és alkalmas vagyok erre a célra, gyönyörködjetek, és örüljetek a boldogságomnak!
- És mit felelt a mi Püthiánk? - kérdeztem komoran.
- Szörnyű ember! Kérdezd meg magad, mindjárt csönget és bejön.
Összerezzentem. Eszembe jutott, hogy Wary Lotz kollektívánk legjobb parapszichológusa. Jobb, mint a többiek együttvéve. Lehet, hogy ő volt, aki idehívott, lehet, hogy ő sugallta, hogy jöjjek el összegyűjtött kérdéseimmel. Vagy úgy fogta fel az állapotomat, mint annak jelét, hogy elindulok hozzá? Összezavarodtam, és egy pillanat alatt megfeledkeztem valamennyi kérdésemről.
- Bocsáss meg, Maiola - mondtam még komorabban -, dolgom volt. Redstart helyettesítettem az ügyeleten...
- Tudom, hogy egész idő alatt csak rám gondoltál - szakított félbe Maiola anyásan figyelmeztető hangon -, de nagyon szerettem volna...
Ekkor azonban Wary Lotz felugrott karosszékéből, az hátraborult a lendülettől, és félbeszakította Maiolát:
- Maiola, csillagcsalogányom, az ön ifjú férje nyolcszáz kérdést akar feltenni nekem, azonkívül tizennyolc perc múlva meg kell jelennem egy fontos értekezleten, amire még nem tudtam felkészülni. Nem kell bocsánatot kérnie, már megbocsátottam.
Maiola kunkori szempillái, amelyek oly fényes feketék voltak, mint a trikója, megremegtek. De jobbnak látta, hogy csak nevessen a ceremóniátlan búcsúztatáson. Egy másodperc múlva elfoszlott. Csak győztes, boldog kacagása csengett még egy darabig a koponyámban.
- Balov, tényleg szégyen és gyalázat, hogy most, amikor minden ikároszi a boldogságára gondol, ön a tragédiájukon elmélkedik - szólt oda a vállán keresztül Lotz, mert időközben az egyik műszerpulthoz ment, ahonnan felvett valami rajzot, s azt nézegette.
Megigazítottam a felborult fotelt, és belezuhantam légpárnás ölelésébe:
- Erről elmélkedem, Lotz, ezen töprengek folyton, és szeretném, ha egyszer komolyan beszélnénk...
- Egyetértek. De most csak a beszélgetésünk tervét állítsuk össze. Többre nem lesz időnk. No meg a hely sem alkalmas...
- De hát az a legnehezebb - feleltem csüggedten.
Wary Lotz elég sokáig hallgatott, úgyhogy akár meg is sértődhettem volna, mert a rajzba merülve mintha megfeledkezett volna rólam a közeledő értekezlet miatt. De egyszer csak éreztem, hogy elgyengülök, hogy se mozdulni nem tudok, se azon sajnálkozni, hogy idejöttem.
- Bizony igaz, hogy az a legnehezebb - morogta Lotz szórakozottan -, de a legszebb is. Ha meg tudod határozni akár csak két ember között folytatandó beszélgetés pontos belső határait, elmondhatod, hogy általában is meghatároztad az élet paramétereit. A régi görögök, Balov, a következő maximához tartották magukat: ismerd meg önmagad, hogy megismerhesd a világot. Mi csupán fejtetőre állítottuk ezt a szabályt: ismerd meg a világot, s akkor megismered önmagad is. És kész! Egyébként semmivel sem lettünk okosabbak náluk. Épp csak tótágast állítottuk a módszert, mert tudományfejlődésünk több eszközt adott a kezünkbe a külső, mint a belső világ megismerésére. S közben teljesen elfelejtettük, hogy a fejlődés minden korszakában nemcsak rajtunk kívül, de bennünk is ott van a megismerhetetlen. Mint szükséglet, mint vallási impulzus, mint a fejlődés motorja - mindegy, minek nevezzük. Ha ez nem lenne a természetünkben, rákényszerültünk volna, hogy kitaláljuk, ahogy annak idején különböző isteneket találtak ki...
Még nem értettem, miért beszél nekem ezekről a dolgokról. Az volt a benyomásom, hogy egészen másra gondol, és egyáltalán nem is hozzám intézi a szavait.
- Ha egyáltalán feltételezhetünk valamilyen komoly drámát az ikárosziaknál, Balov, amit maga oly igen szeretne, ha lenne, akkor azt csak velük született önteltségük válthatja ki, amely nem ismeri el a megismerhetetlent, csak a még ismeretlent. Vagyis hiányoznak az életükből a mítoszok. Mi, bármily kevesen vagyunk is, mégiscsak miniatűr társadalmat alkotunk, és a társadalom nehezen van meg mítoszok nélkül.
- Nem vettem észre, hogy szükségük lenne ilyesmire - mondtam fáradtan és keserűen, mert eszembe jutott, hogyan törölte ki nagy sebesen az első koordinátor és Terin Alec agyából egy mítosz emlékét.
- De magának, Balov, szüksége van mítoszokra, ezért keresgél jobbra-balra.
Most már meg kellett sértődnöm. Felálltam, mögöttem nyomban kigömbölyödött a karosszék - visszanyerte szokásos ránctalanul sima felületét, mintha soha nem is ült volna benne senki.
- Maiola azt mondta, hogy ön nagyon szeretné, ha a gyerek az öné lenne - állított meg Lotz. - Ez is arra utal, hogy igényli a mítoszokat. Persze nemcsak ön. A klón sokkal direktebb folytatása az individuumnak, mert pontos kópiája az apának vagy az anyának, és mégse részesíti előnyben senki a természetes nemzéssel szemben, holott az ily módon fogamzott gyerek gyakran egyáltalán nem a szüleire, hanem valamelyik távoli ősére hasonlít. Ez is egy mítosz az életünkben. Ez esetben - a fogamzás titkának misztériumáé, annak ellenére, hogy épp elég régen ismerjük prózai mechanizmusát.
- Lotz, ön mellette van, vagy ellene?
- Mellette, Balov. Mert mindennek ellenére ez mégis titok. És az ilyen titkok viszik előre az embert.
- Akkor folytathatjuk a beszélgetésünket - bocsátottam meg illetlen nagylelkűséggel a korábban mondottakat.
Hangosan nevetett:
- Tudja, Balov, miért vagyok én nagy optimista? Mert titokban hiszek a titkokban. Egyébként maradjon itt az értekezleten - tette hozzá jelentőségteljesen.
- Maguk is az ikárosziak boldogságáról fognak beszélni?
- Ezúttal valami érdekesebbről.
Lotz karon fogott, és az ajtóhoz vezetett, kikísért, vagy - a maga csöppet sem sértő módján, ahogy Maiolával is tette - kirakott.
- Lotz - mondtam -, engedje meg, hogy legalább egy kérdést feltegyek azok közül, amelyek miatt idejöttem. Miért helyezte Helianát megfigyelés alá?
- Ó, ez titok, amelyről nincs kedvem beszélni!
Bármilyen tréfás hangon felelt, nyilvánvaló, hogy szolgálati titokról van szó, és Lotz semmi többet nem fog mondani. De, amilyen szemtelen vagyok, tovább makacskodtam:
- Tudja, hogy úgy érzem, mintha Heliana a gyerekem lenne. Van vele valami azon kívül, ami a dossziéjában szerepel?
- Talán kevésnek tűnt?
Leplezetlenül csúfolódott, ezért már abba kellett hagynom a beszélgetést, így aztán nem is kérdeztem meg, miféle anomáliák vannak Heli citoplazmájában.
- Heliana azt kéri, hagyják abba a megfigyelést.
- Igen. Ezt megtehetem magáért és a maga kedves gyermekéért - mondta Lotz, és gáláns mozdulattal kitárta előttem az ajtót. - Most jut eszembe, Balov, jól emlékszik Daidalosz és Ikárosz történetére? Feltette magának valaha a kérdést, melyikük volt a boldogabb, illetve melyiküknek jutott boldogabb sors? Különös kérdés, ugye? Gondolkozzék rajta, és este innét kezdjük majd a beszélgetésünket. Most pedig menjen Maiolához - legalább egy kicsit vegyen erőt magán! Fél óra múlva pedig várom. Salis Gordahl egy érdekes modelljét fogjuk megbeszélni.
Miután kiléptem Lotz laboratóriumából, az órámra pillantottam: napi programom négyzetében, mint egy vércsepp, izzott egy hatos számjegy, jelezve, hogy már régóta az asztrofizikusoknál kellene lennem a szokásos heti ellenőrzésen. Megtehettem, hogy most se menjek oda, hanem elszaladjak Maiolához, mert aligha akad valaki is az Ikároszon, aki gyakrabban mulaszt el valamit napi kötelezettségei közül. Vajon miért bocsátanak meg nekem olyan sok mindent? Talán beszámíthatatlannak tekintenek a számfeletti kromoszómám miatt?
Ez a kérdés nem okozott sem kényelmetlen érzést, sem fájdalmat - érzelmeim valahogy tompák lettek, s bizonyosan Lotz és az ő paradox tréfabölcsességei tehettek erről. Már amennyiben nem folyamodott az a ravasz róka egyéb eszközhöz. Az a különös fáradtság, amely váratlanul a hatalmába kerített, és megölte bennem a lázadás és a vita iránti vágyat, hipnózis eredménye is lehet. De nem haragudtam Lotzra, s amíg egy gyorskocsit kerestem, hogy az asztrofizikusokhoz menjek, azon erőlködtem, hogy pontosan felidézzem, mit mondott nekem. Meséjének látszólagos könnyedsége és komolytalansága mögött egyértelműen érezni lehetett, hogy egyrészt tudja, milyen állapotban vagyok, másrészt, hogy ha nem is erőszakkal, ha nem is nyíltan, de határozott cél felé akar irányítani. Mintha tudta volna, hogy nem sokkal azelőtt Salis Gordahl szakállát bámultam, és... Nem. Egy ilyen varázsló, mint Wary Lotz, semmit sem csinál véletlenül! És hogy gondolkodjam Daidalosz és Ikárosz legendáján... Jól van, megteszem, kedves Wary, mert még hiszek a jóindulatodban, és mert vidám ember vagy, és mert hiszel a titkokban... És mert megszünteted Heliana megfigyelését. És mert épp ezzel összefüggésben kívánod, hogy Daidaloszra és Ikároszra gondoljak. De Maiolához egyelőre nem megyek, bocsáss meg, de képtelen vagyok rá! Bár ébredne fel bennem idővel az, ami szeretni képes őt.
A fantasztikus gyorsulás úgy belevert a rakétakocsi ülésébe, mint egy szöget.

4

Az asztrofizikusoknál mindig vidám a hangulat. Ha az ember megnyomja ajtajukon a jelzőgombot, kigyullad a felirat: “Gyere be, de ne felejtsd el: vannak dolgok, amelyek annyira komolyak, hogy csak tréfára fogva lehet róluk, beszélni.” Ha épp nincs kedvük fogadni, egy másik felirat gyullad ki: “A tudomány az eszmék drámája, de nincs mindig szüksége nézőközönségre.” Mint megtudtam, mindkét felirat idézetparafrázis. Az egyik eredetileg Einsteintől, a másik Bohrtól származik. Nem vállalkozom annak megítélésére, mennyire illő vagy illetlen dolog ilyen célra használni a nagy elődök gondolatait, de mint már mondtam, a mi asztrofizikusaink nem mindennapi emberek.
Nem tudom, nem olyasmit kívánnak-e tőlük, ami valószínűleg lehetetlen. Mellesleg se többet, se kevesebbet, mint a földi csillagászoktól és asztrofizikusoktól: hogy alkossák meg a Világegyetem érthető és használható modelljét. És ők, akárcsak földi kollégáik, jó munkát végeznek: mondhatni évente megajándékoznak bennünket egy új modellel. Mindegyik pontosabb és áttekinthetőbb az előzőnél. És előre tudható, hogy a következő még pontosabb és még áttekinthetőbb lesz.
Amikor megálltam az ajtajuk előtt, azt kérdeztem magamtól, folytatva a rakétakocsiban megszakadt gondolataimat: vajon boldogok-e az én gyámolítottaim, az asztronómusok és asztrofizikusok? A humoruk az ellenkezőjét jelezte. Newton talán boldogan halt meg, és lehet hogy Einstein is... De utánuk minden nagy fizikus igen hamar tanúja lett a Világegyetemmel kapcsolatos felfedezései gyors és megfellebbezhetetlen cáfolatának. És mind rövidebbé válik egy nagy felfedezés átlagos életkora. Hát hogy legyen az ember boldog, ha már a felfedezés pillanatában, amikor rájön valami nagyszerű dologra, tudja, hogy egy éven belül akad valaki, aki minden ceremónia nélkül a történelem szemétdombjára söpri ezt a felfedezést? Persze lehet, hogy a fejlődés lépcsőfokának nevezik majd, lehet, hogy elneveznek a felfedezőről egy elemi részecskét vagy egy dinnye nagyságú aszteroidát, esetleg még egy utcát is a szülővárosában... Hát hogyne legyenek jókedvűek? Van-e más mód, mint a szüntelen nevetés, hogy az ember megvédje ökölnyi szívét a káosztól?
Úgy éreztem, megértem asztrofizikusainkat, és ezért általában szomorú voltam a társaságukban. Nyomasztott a mérhetetlen mennyiségű megfigyelés, amit az Ikárosz memóriájába tápláltak, s ami - kizárt dolog, hogy épp ők ne tudták volna - biztos, hogy nem jut már el a Földre.
De most az is eszembe jutott, vajon meg tudnám-e őket nyerni: tökéletesen el vannak zárva az Ikárosz belső problémáitól, tökéletesen átadták magukat ennek az ostoba Világegyetemnek. Szolgálati kulcsommal kinyitom a külső fal páncélozott szekrényét, amelyben a kontrollberendezés van, nézem a különböző skálákat, az ugráló, színes jeleket, anélkül hogy látnám is őket, és arra gondolok, hogy épp a csillagászokat, akik megszokták, hogy szinte havonta új Világegyetem-modellt készítsenek, igen, épp a csillagászokat kellene bevonni az Ikárosz rendjének megváltoztatásáért folytatandó harcomba. De mindeközben agyam egyik rekeszében ott mocorog Wary Lotz kerge kérdése Daidaloszról és Ikároszról.
Az asztrofizikusokat már régóta nem bosszantja, hogy ellenőrzöm őket, de attól az örömtől még nem fosztották meg magukat, hogy a bolondot járassák velem. A leggyakoribb tréfájuk, hogy közlik velem: épp most figyeltek meg valamit, ami olyan óriási felfedezés, hogy tótágast állítja a- Világegyetemmel kapcsolatos valamennyi eddigi elképzelésünket. Természetesen ez az új megfigyelés valami komikus és abszurd dolog. De hát én egyrészt nem nagyon értek a csillagászathoz, másrészt a Világegyetem telis-tele van abszurdumokkal, úgyhogy mindig beugrom nekik, s amilyen együgyű vagyok, megyek és viszem szét a “korszakalkotó” felfedezés hírét. A másik kedvelt ugratási módszerük az, hogy bevonnak egy nem létező teória vagy frissiben kigondolt hipotézis megvitatásába. Megszokták, hogy abszurditásokkal zsonglőrködjenek a tudományban és a logikában, s képesek pillanatok alatt kitalálni mindenféle elméletet vagy hipotézist, amellett remek színészek is ezek a kedves, öreg fiúk.
Mellesleg legutóbb nem sikerült a tréfa. De nem az én hibámból. Amikor beléptem, mindhárman szörnyen töprengő arcot vágtak.
- Milyen óriási felfedezésre jutottak már megint? - kérdeztem.
- Mindig csak csúfolódsz - mondta Bulgakov -, de ha ez beigazolódik... - és széttárta a karját annak jeléül, hogy hát akkor tényleg el se tudja képzelni, mi lesz.
- Micsoda? - kérdeztem, s szinte fizikailag éreztem, hogy ötlik ki ott helyben a játékukat.
- Nem hiszem, hogy közölnünk kell, mit láttunk - mondta szigorúan Darjan, tenyerét arca elé tartva, s mint egy ollóval két ujja közé csippentette húsos, örmény orrát. Ez a mulatságos mozdulat mindig azt jelentette, hogy tétovázik vagy tanácstalan. - Korai - dörmögte a tenyerébe. - Amellett a mi ellenőrünk nem tartozik azok közé, akikre tudományos titkokat lehet bízni.
Ez sértés volt, de éppen ezzel a sértéssel tudtak kelepcébe csalni.
- Miért bántod - korholta Darjant Peter Night -, még sosem mondott el semmit, ha megkértük, hogy tartsa titokban. Azt hiszem, Darjan, bocsánatot kell kérned tőle!
Darjan megdöbbentő őszinteséggel zavarba jött. Még az orra is kifehéredett a két ujja között.
- Bocsásson meg, Balov. Nem volt szándékos. Inkább Bulgakov fecsegése bosszantott, őrá haragudtam. Hiszen eldöntöttük, hogy nem szólunk senkinek, erre ő...
- Az ugratásaival provokálta ki - mentegetőzött Bulgakov. - Amellett ez tényleg döbbenetes...
- Nem szép dolog, hogy miután így felcsigáztatok valakit... - mondta Peter Night. - Idefigyeljen, Balov, de most aztán valóban maradjon köztünk! Darjan tegnap megfigyelte, hogy valami kijön, és aztán visszamegy egy fekete lyukba.
A “fekete lyukak” még mindig a legtöbb gondot okozó rejtélyek közé tartoznak. Csak velük kapcsolatban legalább ezerötszáz hipotézis létezik. A pillanatnyi álláspont szerint a fekete lyuk - ahogy ők mondják - gravitációs kollapszus a térben. Egy csillag, vagy az ördög tudja, minek a kollapszusa, amelyben olyan óriási tömegvonzás jön létre, hogy egy fotonnyi fény sem tud kijönni onnét. Ezért látszik az a hely a nem is olyan sötét Kozmoszban fekete lyuknak. Más elméletek szerint ezek antivilágok, ahol az anyag ellenkező előjelű, vagy valami egészen más, általunk elképzelhetetlen állapotban van. Világos, hogy mit jelentett volna egy ilyen megfigyelés - valami bement és sértetlenül ki is jött az antianyag világából!
- Bement és kijött? - kérdeztem még mindig bizalmatlanul.
Válaszul Darjan lassan és halálos komolysággal bólintott.
- Fordítva - mondta Bulgakov. - Kijött és újra bement.
- Hogy nézett ki?
- Nehéz megmondani - morogta Darjan, és vállat vont.
- De mi jöhet ki egy fekete lyukból? - csak úgy égett bennem az izgalom és a türelmetlenség. - Semmire se hasonlított?
- Hasonlított, de... szóval...
- Szóval mire?
Darjan másodszor is összecsippentette az orrát:
- Egy egérre.
Három szempár nézett rám igencsak furcsán, és később megértettem, milyen reakcióra számítottak. De én így reagáltam:
- Az mi?
Akkor a három szempár megtelt szomorúsággal. Először láttam őket ennyire szomorúnak. Annak ellenére, hogy mindenekelőtt pszichológus vagyok, mégse értettem, miért lettek ennyire bánatosak csak azért, mert nem tudtam, mi az az egér. De hát honnét is tudhattam volna, ha egyszer az Ikároszon születtem?
Aztán megmutatták nekem a képernyőn a számítógép biológiai enciklopédiájából ezt a rokonszenves állatkát, de egy vicc, ami magyarázatra szorul, már nem vicc.
Mit tálalnak fel nekem ma?
Először ez a szentségtörő Einstein-”idézet” az eszmék drámájáról. Vagyis vagy értekezletet tartanak, vagy kísérleteznek. De a tilalom nem vonatkozhat az ellenőrre. Jogom van bármikor bemenni, és kötelességem percnyi pontossággal betartani az ellenőrzésre szánt időt. Ha el vannak foglalva - annál jobb, legalább nem leszek ott soká, nyilván minden rendben van. A külső ellenőrző műszerek szerint a laboratórium és a megfigyelő berendezések kifogástalanul működnek. Úgyhogy elég lett volna csak benéznem az emberekhez, épp hogy a lelkiismeretem ne furdaljon, mert a kötelességem nem teljesítettem volna. Aztán - oda is érek Lotz értekezletére.
De a küszöbön valódi meglepetés várt. Igaz, nem épp kellemes. Az első ember, akit az asztrofizikai laboratóriumban megláttam - a saját apám volt. Ott állt és ült körülötte a csillagászok és asztrofizikusok egyébként egymást váltó csoportja. Rám vetett pillantásaik kifejezetten ellenségesek és bosszúsak voltak. Valószínűleg épp apám jelenléte tartotta vissza őket attól, hogy valami csípős megjegyzést tegyenek. Nyilvánvaló volt, hogy fontos megbeszélést zavartam meg. Apám jelenléte megerősítette ezt.
- Bocsánatot kérek - hátráltam zavartan -, a program szerint most kell ellenőrző körutat tennem, de...
- Ne feszélyezd magad - biccentett apám -, a programok azért vannak, hogy teljesítsük őket. Nem zavar minket, ugye?
A kérdést a többiekhez intézte, és apám, az Ikárosz dicső főteoretikusa jelenlétében nem tehettek egyebet, mint hogy buzgón megerősítsék: tényleg nem fogok zavarni. Gyorsan bekapcsoltam az univerzális indikátort, amelyet a külső kontrollrekeszből vettem ki az ellenőrzendő egységek sémájával együtt, és végigmentem a berendezések mellett. Türelmetlenül igyekeztem, hogy mielőbb a pillanatnyilag üres helyiségekbe jussak. A széndioxid itt több volt a megengedettnél, de mivel sokan voltak, ez elkerülhetetlen. Fokoztam a ventillációt, s felírtam, hogy a szobai klímaberendezés nem kapcsolt be automatikusan, s hogy ki kell küldeni a szerelőt. Nagyon el lehettek merülve, ha nem vették észre, milyen fülledt a levegő. De, mint mondtam, apám jelenléte mindent megmagyarázott. Miközben siettem az ellenőrzéssel, és feljegyeztem az adatokat, ösztönösen hegyeztem a fülem, hogy meghalljak valamit.
Apám hangját hallottam, de nem értettem, mit mond. Csak annyit értettem meg, hogy valamilyen sugárzásokról beszélnek, amelyek a legkülönbözőbb fajtájúak és összeegyeztethetetlenek. Apám mellesleg egyáltalán nem úgy viselkedett, mint aki csakhamar nagyapa lesz. Mintha nem is tudott volna erről, pedig a hangosbeszélők épp az előbb tették közhírré az ünnepi ülés határozatát menye poémájával kapcsolatban. Boldognak kellett volna lennie. A nagyapák a Kozmosz legritkább jelenségei közé tartoznak, mert ez feltételezi, hogy két nemzedék is előnyben részesíti a természetes fogamzás módszerét. Ha győzök a gyerekért folyó harcban, az egészből megint csak az apám nyer: ő lesz az Ikároszon az első valódi nagyapa. Hát olyan nagy ember, hogy a legnagyobb dicsőség mindig az övé mindenben? Vagy biztos abban, hogy úgysem engedik meg, hogy a gyerek az enyém is legyen?
Mérges voltam rá, mérges voltam, amiért nem értem, miről beszélnek, mérgelődtem, amikor eszembe jutott Maiola, megint bűnösnek éreztem magam előtte, és nesztelenül jártam végig a laboratórium helyiségeit, majd lábujjhegyen kifelé indultam, hogy ne zavarjak.
- Zenko... - állított meg apám, de nem azért, hogy a nap nagy eseményét hozza szóba, és a többiek sem jelezték még egy tekintettel sem, hogy a Poéma a boldogságról tiszteletére tartott ünnepi ülés boldoggá tette volna őket: egyiküknek se jutott eszébe, hogy gratuláljon. - Zenko - ismételte apám, mint aki figyelmeztetni akar valamire -, nem azt kérted, hogy részt vehess egy kísérleti repülésben? Mi a helyzet?
Nem éreztem csúfolódást a kérdésben, pedig rég megérdemeltem volna. Úgy tűnt, egyszerűen azért kérdezi, mert észrevett, vagy mert titokban é1 benne irántam valami apai féltés, de az is lehet, hogy különösebb érzelmek nélkül ugyan, de meglepte, hogy még mindig itt lát. Ezért egy kicsit mogorván feleltem:
- Még mindig menni akarok. De ez nemcsak tőlem függ.
- Hívj fel, holnap majd megbeszéljük!
Ohó, ez már más! A hanghordozása határozottan ígért valamit, de én nem tudtam, örüljek-e vagy dühös legyek magamra. Maiolának azt mondtam, elutazom, s apám és az asztrofizikusok előtt megismételtem ezt a kijelentést. De most már egy csöpp kedvem sem volt elmenni. Hiszen mi lesz az én rendfelforgató harcommal, ha ki tudja, milyen hosszú időre elhagyom az Ikároszt? S csak nem az történt, hogy apámmal az élükön kitalálták, hogy visszaélnek könnyelmű szándékommal, mert így megszabadulnának tőlem? Igen, ilyen ostobán kötöttem meg a saját kezem ebben - ahogy akkor hittem - az Ikárosz számára döntő időszakban.

5

Kijutott ma a fontos értekezletekből. A laboratórium képernyőjére egy óriás tervrajz képét vetítették, s az egybegyűltek még csak oda se pillantottak, amikor beléptem. Kilencen voltak. A robottechnikusok átvevő bizottsága, tekintettel tárgyuk fontosságára, az egyik legnépesebb, s most teljes létszámban gyűltek össze. Plusz - az első koordinátor hologramja. A vetítőkészülék - székével együtt - teljes, méltóságos szépségében és ijesztően nyugodt arcával valamivel arrébb jelenítette meg, mint ahol a bizottság tagjai ültek, mintha azt akarná hangsúlyozni, hogy ő csak néző, nem pedig az ülés tizedik résztvevője. Lehet, hogy ezért volt ő az egyetlen, aki biccentett, amikor belépve köszöntem. A többiek elmélyülten tanulmányozták a tervrajzot. A tizenegyedik személy a teremben Salis Gordahl volt, s ő is arrébb húzódva ült. És volt egy tizenkettedik is - egy körülbelül hároméves gyerek, aki elaludt Gordahl ölében.
Wary Lotz idegesen intett, hogy fogjak egy széket, és ne zavarjak. Ez is meglepett. Szívélyesen meghív, nyilvánvalóan tájékoztatta a többieket is, hogy jövök, és még egy üdvözlő biccentésre sem méltat, és egy szóval sem tájékoztat, mi az értekezlet tárgya.
Megpróbáltam megszabadulni a zavaromtól, amit az első koordinátor jelenléte és saját váratlanul erős kíváncsiságom okozott a Gordahl ölében lévő gyermek iránt, és úgy döntöttem, alaposan megnézem a képernyőt, hátha egyedül is megértem, miről van szó. De nem volt könnyű. Nyilván nem véletlenül volt itt az első koordinátor és a gyerek... Furcsa. Nem tudtam, hogy Gordahlnak gyermeke van. A dossziéjában sincs erről szó. És milyen gyengéden tartja! Valaha én tartottam így az ölemben Helianát, s valami fizikailag érezhető édesség áradt belőle a karomba. Később elvesztettem érdeklődésem az ikároszi gyerekek iránt. Talán ha majd...
Lopva odapillantottam első koordinátorunk méltóságteljes hologramjára, és már biztos voltam benne, hogy a saját gyerekkel kapcsolatos illúzióim hiábavalóak. De az ember harcolhat hiábavaló illúziókért is, nem?
Végül megkíséreltem felfogni a vetített rajz értelmét, és egyidejűleg nesztelenül kivettem az ajtó melletti szekrényből egy felfújható fotelt. Ez volt az utolsó, és szégyen ide, szégyen oda, ebbe az óriásiba kellett ülnöm: úgy éreztem, egy örökkévalóság telik el, mire felfúvódik. Szelepét beleillesztettem a szekrény fölötti légvezetékbe, a fotel meg csak nőtt és nőtt, végül kiderült, hogy nem is fotel, hanem kétszemélyes dívány, s miközben azon töprengtem, hova tegyem, a képernyőn a tervrajz helyett egy robot óriásira nagyított alkatrészei jelentek meg. Ezt legalább megismertem. A legmagasabb rendű pszichorobotok közé tartozott.
Nagy nehezen helyet találtam a díványnak. Útközben két-három embert is meglöktem, ők udvariasan arrébb húzódtak, végül elegánsan leültem, és most már főleg Wary Lotzra haragudtam, amiért idehívott. Nem szeretem látni a pszichorobotok belsejét. Ugyanolyan érzés, mintha egy ember belső részeit nézném. Hiába vagyok orvos, nem szívesen látok ilyesmit. Azonkívül, eltekintve a tanulmányi műtétektől, amelyeket egy mesterséges testen hajtottam végre, soha nem voltam jelen valódi hasműtétnél. Mellesleg, ha valami okból érdekes lehet ez az értekezlet, arra úgyis csak később kerül sor. Egyelőre egy benyújtott tervet tanulmányoztak.
Az átvevőbizottságban, amelynek Wary Lotz az elnöke, időnként tragikus jelenetek játszódnak le. Most már nem tudjuk, mi a helyzet a Földön, de az Ikároszon könyörtelenül kontrollálják a robotgyártást. A robotokat aszerint kategorizálják, hogy milyen célra készülnek, és cselekvési programozottságukat szabályokhoz kötik. Tilosak az önprogramozó mozgó gépek. Szigorú keretek közé szorítják annak a lehetőségét, hogy e pszichorobotok önálló életet folytassanak. És ez érthető is. Az Ikárosz kicsi, legénysége sem nagy, és tekintetbe véve feladatát, megengedhetetlen, hogy akár csak egyetlenegy pszichorobot is kikerülhessen az emberi ellenőrzés alól, vagy esetleg a benne lévő képességeket ne az ember védelmére és szolgálatára, hanem önmaga érdekében használja fel - ilyesmi pedig egy magasabb rendű pszichorobottal könnyen megtörténhet, mivel cselekvési határait nehezen lehet meghatározni, azok összefüggnek a pszichorobot személyiségével s funkcióival. No meg konstruktőrének a teremtő szándékával. Belemerülve a feltalálás mámorába - márpedig egy pszichorobot megtervezése a szó valódi értelmében alkotó folyamat, amelyben a teremtő ember önmagát fejezi ki - a konstruktőr persze nem szándékosan, de megfeledkezik előírásainkról. Hiszen ha folyton rájuk gondolna, bizony lehűlne alkotó kedve. S ebből következik, hogy az általa készült konstrukcióban általában sokkal több a lehetőség a megengedettnél. S itt kezdődnek konfliktusai az átvételi bizottsággal. A bizottság megvizsgálja a benyújtott tervet, és szigorú ítéletet hoz: ezt vegye ki, azt rövidítse meg, amott egyszerűsítse le és így tovább. Az alkotó egyetért, de azért előbb lángoló védőbeszédet tart terve védelmében. Ám a bizottság hajthatatlan. A konstruktőr persze tudja, hogy a bizottságnak igaza van, hisz az esetek többségében ő maga is azok közül való, akik a robottechnikai kódexet összeállították. De amikor hozzálát terve megvalósításához, a szíve összeszorul a fájdalomtól, s az esze kiutat kezd keresni: hogyan menthetné meg gyermekét a megcsonkíttatástól? Hogy is lenne ereje, hogy saját maga vágja le az általa létrehozott főnix szárnyait? Így aztán a konstruktőr, aki ég a kíváncsiságtól, hogy megtudja, mit csinált voltaképpen, ravaszkodni kezd: itt-ott megváltoztat valamit, de lényegében az történik, hogy a lehető legjobban elrejti a gép megszámlálhatatlan áramköreiben annak képességeit. S habár a szabálysértés nyilvánvaló, és rengeteg értékes anyagot használtak fel, az ikárosziak jólneveltségüket most sem igen hazudtolják meg, no és nagyon tisztelik az alkotó embert. A bizottság jóakaratú tanácsok keretében újra elutasítja a pszichorobotot. Úgy tesz, mintha nem vette volna észre a fortélyokat, de éberebbé válik. A tárgyalás hangja másodszor már hűvösebb egy fokkal. Harmadízben már udvarias célzások hangzanak el, amelyek lényegében fenyegetőek. De ha a konstruktőr ezek után is folytatja megtévesztő manővereit, s makacsul kitart, a bizottság rendíthetetlen nyugalommal, amelyet csak Lotz alelnök egy-egy tréfája enyhít, kiselejtezi a konstruktőr szárnyaló képzeletének gyermekét, és szétszerelteti, vagy végül belefárad, és a pszichorobot valamennyi, az áramköreiben rejlő potenciális veszéllyel együtt az ikárosziak szolgálatába áll. De ez ritkán fordul elő, mert a bizottság jeligéje ez: jobb szigorúságból tévedni, mint nagylelkűségből.
Részt vettem ezeken az üléseken, amíg ellenőri kiképzésem folyt, mert értenünk kell a robottechnikához és a robotpszichológiához is. De, mint mondtam, sosem hallottam, hogy valaki is fölemelte volna a hangját. Most azonban Lotz váratlanul kikapcsolta a vetítőt, és leplezetlen gorombasággal mondta:
- Minek vesztegetjük az időnket? A kérdés műszaki oldala világos. Ha valaki részletesebben is tanulmányozni akarja a konstrukciót, tegye meg otthon. A szokásos rendben kérem a hozzászólásokat. Riegel?
Riegel, aki a bionika képviselője volt a bizottságban, a mennyezetre pillantott, mintha keresne valamit. Nagy, nyugodt arca zavart tükrözött, de a szavai eltökélten hangzottak:
- Igen - mondta -, lényegében a kérdés másik oldala is világos.
- Így van - támogatta őt Viszockij, és a többiek is bólintottak, én pedig csak most vettem észre, hogy senki nem néz Gordahlra, és senki nem akar felszólalni.
- Ez egy baba - szólalt meg Gordahl félénk, rekedt hangon -, egy játék. Azért is csináltam neki arcot.
- Nemcsak arcot csinált, Gordahl! - kiáltotta Lotz, és ettől komolyan meglepődtem, mert sosem hallottam még kiabálni, de nem volt időm a haragjában gyönyörködni, mert a hirtelen felismeréstől kis híján felugrottam a díványról.
Gordahl nem egy gyereket szorított magához, hanem egy robotgyereket! Hogy merészelte? Mi jutott eszébe? Mellesleg a szeme meglehetősen tébolyult fényben égett. És a szakálla, amely gyérebb volt, mint az általam látott hologramon, csak kiemelte arcának beteges sápadtságát. Ez az arc ahhoz képest, hogy egy ikároszi arca, szokatlanul csúf volt. Mintha elnagyoltan, hanyagul formálták volna a vonásait, a szakáll azonban némiképp enyhítette durvaságát. Csak nem ezért növesztette?
Gordahl, Gordahl, jól benne vagy a pácban! - sóhajtottam gondolatban, habár csöppet sem volt nekem rokonszenves, legföljebb az a gyengédség volt vonzó, amellyel a kis kiborgot átölelte. Kétségtelenül kiborg volt, és Gordahl megszegte a törvényt, amely tiltja a kiborggyártást. Még a Földön ébredtek rá valaha, hogy a kiborg - ez az ember-gép hibrid - lényegében az emberi természet egyfajta elfajzása, az ember öntagadása, és ezért a kiborgok gyártását a legszigorúbb szankciók kilátásba helyezésével megtiltották.
Hogy kapták el? Fantasztikus ez a Lotz, nyilvánvalóan ő neszelte meg a dolgot - ezzel magyarázható a megfigyelés jele Gordahl dossziéján. De hát ugyanilyen jel van Helianáén is! Mit sejt, mit tud róla? Nem, nekem úgysem mondja el...
- Hadd mutassam meg önöknek - mondta Salis Gordahl még rekedtebben, és az a benyomásom támadt, hogy nem először könyörög ezért.
- Nincs rá szükség - felelte Lotz, és ez a válasz valamennyiük válasza volt. Egyformán nem akartak Gordahlra nézni, és egyformán nem kívánták látni, hogy működik a kis kiborg. Csak az első koordinátor volt kivétel.
Igyekeztem elrejteni mindazt, ami lázadássá ért bennem, és ami miatt harcra készültem ez ellen az ember ellen, ezért úgy viselkedtem - legalábbis azt képzeltem -, mintha észre se venném ezt a hologramfantomot. De éreztem a jelenlétét, a pillájának és kezének minden rezdülését, mint fejünk felett függő fenyegetést. És ez a fenyegetés, a többiektől eltérően, nem titkolta, hogy érdekli a szerencsétlen robotkonstruktőr; nyugodt, átható tekintetet vetett rá, kérlelhetetlen, átható figyelemmel várta a bizottság döntését, amely az ő jelenlétében várhatóan a lehető legszigorúbb lesz.
- Nem érdekel minket az ön kiborgja - ismételte Lotz. - Az érdekel, miért hozta létre, és pontosan ez az, amit titkol előlünk. Beszéljen, ember!
Miért érzem úgy, mintha mindenki félne a kicsi kiborgra nézni? Miért félek én is sokáig nézni? Vagy inkább: miért nyomok el egy szinte nem is emberien erős kíváncsiságot? Lám, Gordahl letette a kiborgot a padlóra, és az ügyetlenül feláll, kezével a felfújható fotel szélébe kapaszkodva, s ijedten néz az egybegyűlt férfiakra. Az az érzésem támadt, hogy ijedtében mindjárt sírva fakad. Megdöbbentően hasonlított azokra a földi gyerekekre, akiket filmen láttam - még a ruhája is olyan volt. Mint egy hároméves földi kisfiú. Az arcocskája is minden bizonnyal a létező legritkább bioplasztonból volt megformázva. Ha máshol találkozom vele, biztos azt gondolom: milyen gyönyörű kisgyerek! Kecses, szép és huncut, azzal a pisze orrával, dundi arcával, a szája körül kisfiús konokság és... és ez a szembeötlő hasonlóság az alkotójával! Igazán nyilvánvaló volt, mi késztette Gordahlt, hogy létrehozza ezt a kiborgot. Lotz teljesen feleslegesen gyötri ezzel a kérdéssel. Mit kell annyira magyaráznia, az eset teljesen világos!
- Ez nem kiborg - mondta Gordahl, és felállt, miközben gondterhelten nézett a teremtményére, mint egy apa, aki attól tart, hogy a gyereke elesik. - Ez játék. Különben miért helyeztem volna ilyen erőtlen testbe? Egyáltalán - nincs f..., mechanikus ereje, semmiféle csínyre nem képes. És az értelme sem haladja meg egy hároméves gyerekét - észrevette, hogy Lotz arca idegesen megrándul, és gyorsan hozzátette. - Hát jó, de egy tízévesét semmiképpen. A tudományos kutatásaimhoz kellett. Azért nem jelentettem be, mert csak kísérlet...
- Furcsa ember ön, Gordahl - szakította félbe Viszockij, az Ikárosz egyik legkitűnőbb robotkonstruktőre. - Mire jó ez a gyerekes ravaszkodás? Azt hiszi, teljesen vakok vagyunk? A holografikus memória és valamennyi vezérlőközpont a hozzájuk tartozó asszociatív apparátussal együtt úgy készült, hogy könnyen át lehessen helyezni egy másik testbe. Ez kétségtelenül kiborg, engem akar becsapni? Vagy Wary Lotzot? Azt kérdem, kit tud becsapni ebből a bizottságból?
- Valóban kivehető elemek vannak benne - felelte Gordahl -, de ez így van minden pszichorobotban is. Nem hazudok, higgyék el, eszemben sem volt kiborgot gyártani. Hiszen azt azért hozzák létre, hogy felülmúlja az embert, nem? De miben múlhatná felül az embert ez a gye..., ez a baba? Ki fogom kapcsolni az öntanuló blokkot, amint eléri az általa megszerezhető ismeretek és reflexek maximumát. Ezt önök is megtehetik... Salil... - kiáltotta hirtelen gyengéd, ijedt hangon.
A gyerek, aki már elindult egyenesen felém, most megállt, Gordahl felé fordította a fejét, és huncutul megrázta, aztán folytatta útját, tovább csak felém. Rám nézett nagy, szelíd, kék szemével, s puha, piros szája is kész volt bármely pillanatban mosolyra nyílni, amint észreveszi akár a legkisebb biztatást is a zord férfiak valamelyikének arcán. Elfordultam. Tekintetem találkozott az első koordinátor fantomjának gúnyos pillantásával. Az ellenkező irányba kaptam a fejem, de az az átkozott gyerek csak jött és jött - bizonytalan léptekkel, várva, hogy kinyújtsam a kezem, amibe belekapaszkodhat, vagy hogy valami játékot kapjon, vagy legalább megfoghassa az ujjam... Ez az átkozott gyerek egyenesen felém jött, keresztül a hatalmas termen, és most mindenki őt nézte és engem, aki egyetlen hangot sem tudtam kiadni. Belém szorult a kiáltás, hogy állítsák meg ezt a kicsi szörnyeteget.
- Bácsi - mondta váratlanul, és az arcán bizonytalan grimasz jelent meg. - Bácsi - ismételte kérdőn és felfedezőn, és a keze már a térdemhez ért.
Mindenki meredten várta, mit teszek, s az egyetlen, amit tenni akartam, az volt, hogy elfussak. De abban a pillanatban, amikor már álltam volna föl, a gyerek megbotlott a hosszú dívány szélében, előreesett, s én ahelyett, hogy az ellenkező irányba ugrottam volna, elkaptam. Épp jókor ahhoz, hogy a karomba essen.
A teste is olyan volt a ruha alatt, mint egy gyereké - ugyanaz a törékeny lágyság. A szorítás engedett a mellemben, amiért sikerült megakadályoznom, hogy elessen. Megkönnyebbült sóhajokat hallottam másfelől is, és ez volt a legnevetségesebb, mert a kiborg konstrukciója egészen biztosan olyan volt, hogy semmiféle esés nem okozhatott benne kárt. Aminthogy minden robot konstrukciója olyan. De senkinek sem volt nevethetnékje. A legkevésbé pedig nekem, akinek a karjába befészkelte magát ez az ostoba teremtmény. Azzal a megható gyermeki bizalommal bújt hozzám, ami most különösen elborzasztott, hiszen egy mesterséges testből áradt.
- Bácsi - mondta a gyerek -, bácsi, vau-vau! - és elnevette magát.
Nyilván csak a teste egy hároméves gyermeké. Az esze még nem érte utol. Az agyát feltehetően egészen frissen készítette az alkotója, méghozzá minden előprogram nélkül. Az ikárosziak arca megkeményedett. Csak Salis Gordahl szakállas arca sugárzott a boldogságtól, és úgy hajolt előre, mint aki kész az első fenyegető vagy veszélyes mozdulatomra rám vetni magát. A gyerek hirtelen ficánkolni kezdett, s hogy le ne essen, ösztönösen erősebben szorítottam, egyszerűen magamhoz öleltem. De ő csak ficánkolt tovább, nevetett vidáman, és egyre hevesebb mozdulatokat tett: ki akart szabadulni a karjaimból. Sikerült a térdemre állnia, és kiegyenesedett. Sugárzó kék szeme legfeljebb egy centire volt az enyémtől. Egész testemben remegtem. Remegtem a viszolygástól, de a félelemtől is, hogy el kell engednem, és a rémülettől, mert nem tudhattam, mit tesz a következő pillanatban. Ám gyereknek bizonyult most is egészen: belekapaszkodott az ingembe, és elkezdett felmászni a mellemen, azzal a nyilvánvaló céllal, hogy a nyakamba üljön. Nehéz volt a kis ördögfióka és erős. De nem is mertem különösebben védekezni.
- Sali - kiáltott rá végre Gordahl észbe kapva -, hagyd békén a bácsit! Gyere ide!
Minden robot szót fogad minden emberi parancsnak, de ez nem volt robot. Ez egy gyerek volt, aki nevetett, és ragaszkodott hozzá, hogy felmásszon a fejemre, és én nem minden ellenállás nélkül hagytam. De végül is hagytam, és fogtam, hogy le ne essen, és megengedtem, hogy a vállamra lépjen. Még a kezem is felemeltem, hogy bele tudjon kapaszkodni, s kiegyenesedhessen, és tényleg, kiegyenesedett, majd diadalmasan elkiáltotta magát:
- Hurrá!
Az ismeretlen és érthetetlen hang megrémített, újra megborzongtam a misztikus iszonytól, s csak később tudtam meg Lotztól, hogy ez a harci vagy diadalüvöltés - földi kiáltás. Valaha az emberek Ezt üvöltve irtották egymást. Nyilvánvaló, hogy Gordahl teljesen megtébolyodott: ilyesmire tanítani egy gyereket!
- Gordahl, fejezzük be ezt az ízléstelen előadást! - szólalt meg komoran és ellentmondást nem tűrően Lotz.
Gordahl már indult volna felém, hogy elvegye a gyermeket.
- Hagyja! - kiáltott rá Lotz. - Már nem a magáé!
- Hogyhogy? - kérdezte Gordahl, s egyszerre egész testében remegni kezdett elfojthatatlan, furcsa rángásokkal.
- Tudnia kell, miért. Bármilyen indokkal hozta is létre, bármi is az oka annak, hogy nem akarja elmondani nekünk, azt azért feltételezem, a fegyelmi bizottságnak el fogja mondani, mert már...
- De hát megmondtam! - Salis Gordahl majdnem sírt. - Játék. Kísérlet. A játékképesség modelljét akartam elkészíteni. A játék az élő természet egyik legrejtélyesebb megnyilatkozása. A Földön végeztek ilyen kísérleteket, de az Ikároszon...
- Veszélyes kísérlet, Gordahl! Ne tegyen úgy, mintha nem tudná! És csak egyféle döntés lehetséges: szétszerelni!
- Ne! - kiáltott fel ösztönösen Gordahl, de Lotz eleresztette a füle mellett.
- Szerintem nem elég szétszerelni. Meg kell semmisíteni, annak ellenére, hogy rengeteg értékes anyagot tartalmaz. És a tervrajzát is meg kell semmisíteni. Ez az én javaslatom. Ha a bizottság indoklást kér, megindokolhatom. De úgy érzem, felesleges.
A kőkemény arcok bólintottak, mintha valami belső mechanizmus mozgatná őket akaratuk ellenére. A gyerek eközben még magasabbra tört. A lába a hajamon taposott, s meglehetős fájdalmasan szorította hol az egyik, hol a másik fülem. Végül elkaptam és lebukfenceztettem ezt az elszánt kisgyereket, s ő ujjongva nevetett. Amikor kiegyenesedett, az első koordinátor hologramja már eltűnt. Gordahl még mindig reszketett, még a vacogása is hallatszott. Lotz odament hozzá, megfogta a bal csuklóját, kivett a zsebéből egy flakon sprayt, rászólt Gordahlra: “Csukja be a szemét”, s a szerencsétlen orrába spriccelt.
- Ké-rem ö-nő-ket - dadogta Gordahl, de Lotz csak arra használta fel ezt az alkalmat, hogy Gordahl szájába is spriccelhessen a preparátumból, amit minden ellenőr a zsebében hord.
Miután Lotz elengedte a csuklóját, Gordahl görcsösen elmosolyodott.
- Szavazzunk? - kérdezte Wary Lotz komoly ünnepélyességgel, és odalépett az asztalba szerelt protokollgéphez. Ennek a masinának kellett egy másodperc múlva elküldenie az Ikárosz feneketlen memóriájába még egy sorsdöntő határozatot. Rábukkan-e valaha valaki majd, és elgondolkodik-e rajta, hogy miért ijedtek meg az ikárosziak ennyire egy gépgyerektől? - A Salis Gordahl által létrehozott kiborggyerek megsemmisítésére szavaz - kilenc kéz emelkedett a magasba - a robottechnikai átvevő bizottság kilenc tagjából kilenc. A végrehajtást a bizottság tagjára, Ivan Viszockijra bízzuk.
- Miért? - ugrott fel Viszockij.
- Mert te vagy a robotkonstruktőrök képviselője - felelte Lotz.
Ha Ivan Viszockij valaha is megátkozta a foglalkozását, hát most biztosan. úgy elsápadt, hogy aggódni kezdett bennem az orvos, és annyira aggódott, hogy nem vette észre, hogyan tettem védekezőn kezem a gyermek fejére, aki most úgy dörgölőzött a lábamhoz, mint egy kiskutya.
- Engedje el ezt a gye... - kiáltotta Lotz magánkívül, és én reflexszerűen felkaptam és átöleltem a kis kiborgot, hogy lefogjam és... megmentsem.
- Engedjék meg, hadd öljem meg én.
Tíz fej rándult egyszerre Salis Gordahi felé és fordult is vissza nyomban. Gordahl továbbra is ostobán vigyorgott: a pszichoton mikroszkopikus cseppjei már behatoltak az agyába. Így mondta: hadd öljem meg én.
- Ilyen döntést csak a fegyelmi bizottság hozhat - felelte Lotz haragosan.
- De ha önként ajánlkozik - szólalt meg Viszockij reménykedve.
- Pillanatnyilag nincs szabad akarata. Pszichotont kapott.
- Jogom van hozzá - erősködött Gordahl, és már nem mosolygott.
- Megteheti az ellenőrzésünk mellett - szólalt most meg Leonasz, a bizottság legidősebb tagja, az etika, a lélektan s még egy tucat tudomány avatott értője. - Ha a pszichoton hatásának elmúltával, vagyis egy óra múlva megismétli a javaslatát, nem lesz okunk visszautasítani. Különben fegyelmi bizottság módjára viselkednénk. Arról pedig nem szavaztunk, hogy Gordahlt átadjuk a fegyelmi bizottságnak. Javaslom, hogy ne is tegyük. Vegyük jegyzőkönyvbe a következő határozatot: “A bizottság mint a társadalomra veszélyeset, megszünteti Salis Gordahl játékmodellezési kísérletét, amelyhez speciális pszichorobotot készített... - Leonasz pszichorobotot mondott, nem kiborgot -, és utasítja a konstruktőrt, aki belátja, hogy hibát követett el, és egyetért a döntéssel, hogy semmisítse meg a kísérleti példányt.”
Lotz kivételével mindenki buzgón bólogatott, és nemcsak Leonasz, az ikároszi törvényhozás egyik atyjának tekintélye miatt. Csak úgy sugárzott az arcukról a megkönnyebbülés.
- Köszönöm - mondta Gordahl, és most már mindenkinek volt ereje, hogy egyenesen ránézzen.
A kis kiborg is őt nézte. Nagy, kerek, sugárzóan kék gyerekszemekkel. Elképzelhető volna, hogy beleprogramozott valamit, ami a fiúi szeretetre vagy vonzalomra hasonlít? Megborzongtam ettől a gondolattól. Karizmaim összerándultak, mintha fáznék, de ugyanakkor furcsán el is gyengültek, mert a kis kiborg egyszerre nagyon súlyossá vált a kezemben. Tettem néhány lépést - alig bírtam már tartani -, és átadtam Gordahlnak, aki végtelen gyöngédséggel vette el tőlem, és a kis kiborg nyomban a mellére hajtotta a fejét, mintha aludni készülne.
- Ismétlem: Gordahl pillanatnyilag beszámíthatatlan. Nem dönthet - kiabálta Lotz, de konokságát általános értetlenség fogadta.
- A preparátuma már elpárolgott - mosolygott nyugodtan Gordahl -, semmit se érzek. Próbálja ki saját magán, meg fogja látni.
Lotz elővette a flakont, megszagolta, aztán felém nyújtotta a kezét, és én gyorsan a markába nyomtam az én flakonomat. Lotz összehasonlította a két flakon szagát, és engem is megkért erre. A különbség igen nagy volt. Az én flakonom, amelyet tíz napja töltöttem újra, jellegzetes, erős szagot árasztott.
- Lehet, hogy már elmúlt a hatás - bólintott Lotz -, de továbbra is ellenzem ezt a döntést, amelyet a személyes felelősségtől való félelem diktál önöknek...
- Már megszavaztuk a megsemmisítést - szakította félbe Leonasz bosszúsan.
- Az egészen más. Abban a döntésben az egyes ember felelőssége beleolvad a kollektív felelősségbe. Önök úgy tekintenek erre a... kiborgra, mint egy gyerekre, és a megsemmisítését gyilkosságnak érzik. Ezért nem akarja ön - fordult Leonasz felé -, hogy a fegyelmi bizottság elé kerüljön az ügy. Ezért akarja elkenni, hogy senki se tudja meg, mi történt pontosan...
Lotz komolyan dühöngött, és ez valamennyiünket meglepett. Az az érzésem támadt, hogy a vádjait nem csupán mások ellen hozza fel, hanem saját titkolt gyengesége ellen is, amelyet ily módon akar legyőzni.
- És ha így is van - mondta fölényes nyugalommal Leonasz -, ez politikai kérdés, és én úgy gondolom, jogunk van ehhez a politikához. Miért dramatizáljuk feleslegesen a dolgot, miért okozunk traumát egy olyan értékes munkatársnak, mint Gordahl?
A bizottság megint buzgón bólogatott, talán az elégedettségtől, hogy sikerül lehengerelni az elnököt.
- Más indokaim is vannak arra, hogy tiltakozzam, de pillanatnyilag nem közölhetem őket - mondta jelentőségteljesen Wary Lotz, ám a szópárbaj nyilvánvalóan presztízsharc is volt, és Leonasz úgy tett, mint aki meg sem hallotta, s a győztes hangján bejelentette:
- Valamennyiünknek vannak ilyen vagy olyan okai. Ezért is döntünk szavazással, vagy nem?
A bizottság roppantul sietett újra szavazni, mintha félne önmagától vagy a vita kiújulásától, esetleg folytatódásától, attól, hogy új fordulatot vehet. Lotz egyedül szavazott a döntés ellen. A gép azonban nem jegyzi meg annak a nevét, aki így vagy úgy szavaz. Csak az arány érdekli, a nevet külön be kellene diktálni. De Lotz ezt nem tette. Talán, mert annyira dühös volt. Csak ennyit morgott: “legyen”, és gyors léptekkel íróasztalához ment, kivett a fiókból egy kis kaliberű pisztolyt, és goromba mozdulattal Gordahl kezébe nyomta.
- Fogja! Itt van! És célozzon pontosan, nehogy felgyújtsa nekem a helyiséget!
A kiborg a pisztoly felé nyúlt, de Gordahl gyengéden eltolta a kezét.
- Add ide - mondta a kiborg. - Apu, add ide!
- Nem, Sali - felelt Gordahl szelíden, jeges szelídséggel.
Mit művelt ez az őrült? Hiszen a saját nevét adta neki! És arra tanította, hogy apunak szólítsa!
- Miért itt? - pattant fel Leonasz. - Lotz, miféle ostobaság ez?
- Ahá, szóval ön ki akar bújni a kontroll alól! - üvöltött Lotz őrjöngve. - A bizottság köteles ellenőrizni a végrehajtást, tekintve, hogy olyasvalakire bízta, aki nem tagja a bizottságnak...
- És mindenkinek végig kell nézni? - szólalt meg valaki, de Wary Lotz olyan dühtől izzó pillantást vetett a bizottságra, hogy csönd lett.
- Rajta, Gordahl - szólt Lotz -, más dolgunk is van még ma.
- Igen, igen, mindjárt - felelt Gordahl, igencsak különös buzgalommal a hangjában, és átment a helyiség túlsó végébe, ahol több volt az üres hely.
A gyereket a puszta fal elé állította. A kiborg nem szívesen engedte el Gordahlt, néhány pillanatig még úgy maradt kinyújtott kézzel. Azután észrevett valamit a padlón, és leguggolt, hogy szemügyre vegye. Szerettem volna látni, mi az, de túlságosan messze voltam. Ujjacskái mintha rajzoltak volna, de valószínűbb, hogy csak a padozat mintáját követték. Gordahl maga elé tartotta a pisztolyt, megigazította a telemetrikus keresőt - nyilván a távolságot állította be, nehogy felgyújtsa a falat. Felemelte a fegyvert. Lassan emelte fel, s a keze nem remegett. Nem, egyszer sem remegett, amíg odanéztem. Aztán már nem néztem oda.
Semmit sem láttam. És semmit sem hallottam a saját szívem fojtott dobogásán kívül. Lotz szobájának csendje szinte szétrepesztette a dobhártyámat, mígnem a plazma hőhullámával egyidejűleg nem csapott meg egy kétségbeesett kiáltás is.
- Ne! - üvöltötte Lotz, s a kiáltással egyidejűleg egy súlyos test zuhanását hallottam.
A padlón Salis Gordahl feküdt. Wary Lotz fölé hajolt, és már tudtam, mi történt, és azt is, hogy mit kell tennem. A vöröskereszttel jelzett helyhez rohantam. S ahogy százszor is gyakoroltatták velem, úgy rántottam ki a mesterséges szívet a hozzá tartozó készülékkel együtt, és átadtam Wary Lotznak, aki közben lemeztelenítette Gordahl mellkasát. A vér végigömlött a padlón. Lotznak sikerült kiütnie Gordahl kezéből a pisztolyt, úgyhogy csak a mellkas szív fölötti része és a bal hónalj égett át. Néhány pillanat múlva a tapasztalt Lotz már bekapcsolta a mesterséges szívet a főartéria átégett szakasza felett. Megtisztította a sebet, és összecsípte az átégett ereket. Még néhány pillanat, és már rohant be az ellenőrző bizottság mentőosztaga.
- Azt hiszem, megmarad - mondta Lotz, miután Gordahlt elvitték, és csuklóig összevérzett kezére pillantott. A ruhája is telefröcskölődött vérrel - szerencse, hogy az öngyilkosok még mindig szívesebben irányítják a pisztolyt a szívük, mint a fejük felé. A szívet pedig nehezebb eltalálni. És tartalék fejet sem egykönnyen találni.
- Bocsáss meg, Lotz - Leonasz megfogta Lotz könyökét.
- Sejtettem, mi fog történni, ezért nem akartam, hogy fegyvert adjunk a kezébe.
- És én még csak, oda se néztem... - morogta Leonasz bűntudatosan.
Biztos vagyok benne, hogy nemcsak én és nemcsak Leonasz, hanem senki sem nézett oda az egész bizottságból Lotzon kívül. A pisztoly pedig elvégezte néma munkáját. Még amikor átadtam Lotznak a műszívet, láttam a szurokfekete amalgámcsomót, ami a kicsi, megolvadt kiborgból maradt. Ott feküdt alkotója élettelen lábánál. Mindazon fémek, műanyagok és bioplasztonok szomorú amalgámja, amelyek az előbb apai sóvárgásommal egyesülve egy földi gyermek bájos lényévé változtattak egy babát, úgy, hogy észre sem vettem műszaki tökéletlenségét. Többé nem néztem rá. És már mentem is, el sem búcsúztam.

- Balov - állított meg Lotz hangja -, ugye beszélni akartunk?
- Akartunk - feleltem vissza az ajtóból, úgy, hogy meg kellett értenie, mennyire haragszom, amiért e csúf história résztvevőjévé tett.
- Egy félóra múlva a panorámateraszon! - mondta Lotz csaknem kérlelve. - Várni fogom. Döntenünk kell.

6

Valamivel később a Kozmosz arca előtt, amely számtalan - jegesen kíváncsi s tőlünk mit sem váró - szemmel nézett ránk, Lotz így szólt hozzám:
- Igen, Balov, kitágultak beszélgetésünk határai.
Előzőleg már vagy félórája ültem egyedül a park közepén lévő panorámateraszon - az Ikárosz egyik szép csodája ez -, néztem a galaktikákat és a csillagokat, meg a mi egünk porfelhőit, és gondolkodtam, és gondolkodtam, és gondolkodtam, fiatal lelkem minden zűrzavarával, s ha egyáltalán szükségem volt szavakra, hát legfeljebb két-három vigasztaló szóra, amit talán Maiola Beni mondhatna nekem. Ez az ég, amely semmit sem mondott nekem abban a félórában, természetesen egyszerre volt igazi és hamis, mint az Ikároszon minden. Egy szellemes optikai berendezés elénk vetítette a tíz kilométer vastagságú sziklafalon túli Világűr képét, s egyidejűleg korrigálta az Ikárosz száguldása okozta deformációkat, úgyhogy a csillagok állni látszottak.
A százméteres teraszt úgy alakították ki, hogy séta közben az ember három oldalról nyitottnak érezte. Három oldalról szelíd és jóindulatú égitestek vették körül. Egy Kozmosz, amelyben egy szál ingben lehet sétálni, s csodálatos, ózondús magaslati levegőt lehet szívni. És zenét hallgattunk... halk, különös muzsikát, amelyet nagyon ismerősnek éreztem. De nem erőltettem magam, hogy visszaemlékezzem, honnan ismerem, mert akkor megtört volna az a balzsamos varázs, amelyet meggyötört lelkemre árasztott. Csak végigdőltem a puha fekvőszéken, amelyet hintaszéknek is lehet használni, és nagyon szerettem volna a gondolataim elől valamiféle feledésbe merülni. De akkor odajött Wary Lotz.
Várta, hogy köszönjek, de én a fejemet se fordítottam felé. És akkor Lotz mentegetőzni kezdett:
- Rendbe hozzák, ott voltam. Az ellenőrző bizottság úgy döntött, hogy a mai naptól a szokott időtartamra anabiotikus kamrába helyezi...
Fáradtan gondoltam, hogy Gordahl ezek szerint lényegében elérte, amit akart: tíz évig halott lesz, azután kap egy mesterséges szívet, s egyet-mást megváltoztatnak az agyvelejében... Mint Alecnek. Lényegében sikerült az öngyilkossága, mert tíz év múlva egy másik ember ébred majd fel...
- Félek, Balov, hogy nem ért mindent. Meg akartam kímélni azt a szerencsétlent, és ezért nem mondtam el mindent a bizottság előtt. Gordahl bioáramritmusa és agyának biohullámai ugyanolyanok voltak, mint a kis kiborg öntanuló blokkjáé és holográf memóriájáé. Bizonyos vagyok benne, hogy Gordahl önmagát akarta újrateremteni, önmagáról készített másolatot, amely a szeme előtt nőtt volna fel...
És a klón micsoda? - gondoltam fáradtan. - Az talán nem ugyanilyen újrateremtés? Szegény Gordahl bizonyára azért szeretett volna egy biomechanikus gyermeket - önmaga folytatását, mert mint robotkonstruktőr kizárólag rendelésre dolgozott, és soha nem lett volna módja olyasmit létrehozni, amiért megkapja a jogot, hogy saját gyereke legyen. Ezért aztán alkotott egy gyereket, de mi megöltük azt a gyereket, mert úgy láttuk, hogy veszélyt jelent az általunk képviselt világra...
Wary Lotz folytatta a mentegetőzést:
- Maga a tény, hogy titkolta... Ha nem nyúl a megfigyelő-berendezéshez... Mert hát gyanakvó vagyok, és már akkor figyelni kezdtem, amikor szakállt növesztett. Azért növesztette, hogy elrejtse a hasonlóságot önmaga és a gye... a kiborg között... Gyanakodni kezdtem hát, és miután elrontotta a berendezést, biztos lettem benne, hogy ez nem véletlen, hogy valamit titkol előlünk...
De semmi diadal, semmi öröm nincs benned emiatt a hitvány győzelem miatt - gondoltam Lotzot hallgatva. Olyan nagy baj, ha az embernek van egy gépmása? Az Ikárosz elég nagy, és egyetlen gépmásnál senki nem kívánna többet. És ezek a gépmások kevésbé lennének mulandóbbak nálunk, s mi szellemi gyermekeinknek érezzük majd őket, hiszen úgyis az a legfontosabb, nem pedig a fajta fizikai folytatólagossága. Ezt hajtogatják öröktől fogva a moralisták, a dolgok pedig újra úgy alakulnak...
- ...az emberi természettől történő dezertálás kezdete - magyarázta Wary Lotz. - Nemrég a misztériumokról beszéltünk. Embernek lenni misztérium, Balov...
Ugyan mi abban a misztérium, gondoltam ingerülten, hogy huszonhárom meg huszonhárom kromoszóma egyesül, és gének és beprogramozott DNS spirál, RNS mátrix, enzimek és a többi? No persze, ha elvontan fogja fel az ember, mintha csak másokra vonatkozna, őrá viszont nem, magát pedig a természet különös csodájának tekinti, és fáj, ha...
- Igen, Balov, nekünk, ellenőröknek, kötelességünk őrizni és védeni az ember misztériumát, hisz ez az egyetlen támaszunk a Világegyetem nagy misztériumával szemben, mert egyenlővé tesz vele. És nem engedhetünk meg semmiféle szentségtörést, hacsak nem akarjuk, hogy az emberiség a Galaktikának ebben a részében, márpedig itt mi vagyunk az emberiség, elveszítse önnön lényegét, megölje a méltóságát. Én szeretem a tréfát, Balov - folytatta Wary Lotz a mentegetőzést -, és ön tudja, hogy szívesen tréfálok mindennel és mindenkivel, de ebben a kérdésben tréfának nincs helye.
Néztem a Világegyetemnek nevezett hatalmas misztériumot - megfoghatatlan, megérinthetetlen, megfejthetetlen -, könnyedén meghintáztattam magam a székben, és magam sem tudtam, miért mondom:
- A játék is a titkok közé tartozik, Lotz. Lehet, hogy Gordahl nem is hazudott nekünk, lehet, hogy valóban tanulmányozta a játék szerepét, lehet, hogy az élet misztériuma nem a születéssel, hanem a játékkal kezdődik? Az Ikároszon azonban a gyerekek nem játszanak.
Hallottam, hogy áll fel a székéből, hogy járkál a teraszon, arccal a csillagoknak és háttal felém.
- A játék öntanulás - mondta, és némi visszahúzódás volt a hangjában; bizonyára nem örült, hogy megszólaltam, és nem folytathatta önigazoló monológját. - A titok, a misztérium csak az élvezetmozzanatban van jelen. A játék látszólagos céltalanságában, abban, hogy úgy látszik, hogy aki játszik, nem érdekelt ebben, hiszen szembefordul a szüleivel, akik mind az evolúció letéteményesei...
- Igen, Lotz - szakítottam félbe az elemzést -, a játék szabadság. Ezért nem játszanak a gyerekek az Ikároszon.
Később majd Maiola sötét vállába fúrom a fejem, és elsírom magam: “Még nem is adtam életet egy gyereknek, Maiola, és megöltem egy gyereket.”
Most ezt mondtam:
- Ikárosz azért halt meg, mert szófogadatlan volt, de az emberiség hőst csinált belőle.
- Csakugyan, arról akartunk beszélni, melyikük volt boldogabb - jegyezte meg Lotz, és fanyarul elmosolyodott. - Na, gondolkodott a kérdésemen? Vagy magának sincs most kedve hozzá? - Felemelte az ujját: - Hallja?
Láthatatlan hangszóró szólt, zenével töltötte be a teraszt s fölötte a Kozmoszt, és csak most jutott eszembe, milyen szokatlan dolog ez: hiszen a hangszórókat csak akkor használják, ha riadót adnak le, vagy különleges ünnep van. Egyébként senkit sem lehet kényszeríteni, hogy meghallgasson bármit is. Ha valaki zenét akar hallani, ott a polivizor a lakásában vagy a zsebében.
- Különös - mondtam. - Mi ez?
- Poéma a boldogságról.
Igen, az volt. De már új hangszerelésben. Már egy félórája hallgattam, és kellemes volt hallgatnom, bizonyára, mert nem nagyon figyeltem, s mert nem ismertem fel... Csak Maiola meg ne tudja, hogy nem ismertem rá a poémájára!
- Lotz, sosem jutott még eszébe, hogy mindezek a csillagok és galaktikák szándékosan látszanak ilyen kicsinek, hogy az ember nagynak érezhesse magát?
Lotz is a csillagokat nézte. Háttal állt nekem, de éreztem, hogy hangtalanul nevet, s mondhatni vidáman.
- És hogy ne öljék ki az emberből a vágyat, hogy Ikárosz akarjon lenni - folytattam egy kúp formájú Galaktikát nézve, amely a benne derengő fényes köd miatt valahogy egy csillámporos karácsonyfára hasonlított. - Ha az a kedves bolond, akinek a nevét viseljük, tudja, mekkora a Nap, és milyen a hőmérséklete, talán megpróbált volna a közelébe repülni? Az ember az ostobaságának és a tudatlanságának köszönheti, hogy hős lesz, Lotz...
Wary Lotz nem fordult meg, de most már hangosan nevetett:
- Folytassa csak, folytassa! Úgy látszik, unatkozik a számfeletti kromoszómája, és most elszórakozik egy kicsit. Szóval mi az ön szavainak a logikus summája?
- Hogy az ember, amikor emlékműveket emel hőseinek, lényegében önnön tudatlansága előtt hajt fejet - mondtam diadalmasan -, és hogy kettejük közül Ikárosz volt a boldogabb, mert csak az ostobák és tudatlanok képesek a boldogságra.
- Pontosan - mondta Lotz jókedvűen. - Szerencsére a boldogság külső kategória, amit mások akasztanak az emberre. De a szellemes eszmefuttatásában, Balov, ön megfeledkezik a két legfontosabb tényezőről. Ikárosz még gyermek, következésképp úgy is felfoghatjuk, hogy az ő személyében az örök gyermekinek állított emlékművet az ember. És a másik: Daidalosz, az okos és tudós apa azt tanácsolta a gyereknek, hogy repüljön középen. Úgy látom, elfelejtette a mese pontos részleteit. Ne repülj nagyon alacsonyan, tanácsolta Daidalosz, mert akkor vizesek lesznek szárnyaid a tengeri párától, de ne repülj nagyon magasra se, nehogy a Nap megpörkölje a szárnyad. Ez az arany középút elve.
- Az alkalmazkodás, a nyárspolgáriság filozófiája.
- Egyetértek. De ez csak a másodlagos társadalmi megjelenése. Mélyebbre hatolva - ez a túlélés filozófiája. Ha mindenki Ikárosz lett volna, az emberiség eltűnik. De Ikárosz mégis Daidalosz, a zseniális feltaláló gyermeke. Elválaszthatatlanok. Ikárosz csakugyan nem hős, egyszerűen áldozat, fájdalom, amellyel Daidalosz fizet azért, mert tudja, hogy az emberiségnek nem csupán arra van szüksége, hogy kijusson az önmaga által épített labirintusból, hanem arra is, hogy a magasba repüljön. Minél magasabbra! Mindig magasabbra, mint az adott időben érvényes középút! És akkor a feltaláló nem tehet mást, mint hogy megpróbál új szárnyakat kitalálni, amelyekkel magasabbra lehet repülni, mint addig... Az emlékművek pedig, amelyeket hőseinknek emelünk, fájdalmaink emlékművei, annak az ösztönnek az emlékművei, amely egyre hajt, hogy feláldozzuk magunkat, hogy megvalósítsuk az evolúció elvét...
- Igen - mondtam, hogy félbeszakítsam ezt a bosszantó moralizálást -, én is mindig úgy gondoltam, hogy a mi Ikároszunk útra bocsátása az emberiség gyerekességének a megnyilvánulása. Mégis szép, hogy erre is poétikus igazolást talál. Szóval mi is csak fájdalom vagyunk, az emberiség áldozata a tudatlanság oltárán? Hát ez egy csöppet sem vigasztal engem, kedves Lotz! Én energikus és hiú ember vagyok, semmi kedvem egy közös emlékmű alatt feküdni. Ezért gondolom úgy, hogy nyugodtan várhattak volna még egy kicsit.
- Annyira azért nem vagyunk felkészületlenek, Balov! Természetesen az akkori arany középút szemszögéből nézve a mi Ikároszunk... viaszszárnyakkal repült el a Nap felé. De az ön stílusát használva, Balov: ebben az emberiségben az a legszebb, hogy soha nem kezd el semmit, amíg azt kockázat nélkül meg nem teheti...
Wary Lotz most felém fordult, és a ragyogó csillagok és derengő ködök előtt még nagyobbnak és szebbnek látszott. De patetikus póza ugyanakkor szorongást is ébresztett. Olyan volt, mintha csak egy lépés választaná el, hogy belezuhanjon a Mindenség szakadékábá. Értette ez az ikároszi, hogy figyeljenek rá, ezt el kell ismernem! Csak ne magyarázná a kelleténél kicsit tovább, amit meg akar értetni!
- Mint minden nagy kezdeményezés, a mi Ikároszunk is nyomban létrejött, amint technikailag létrejöhetett. De mindenekelőtt az akkori emberek még fel sem ismert és nem tudatosult filozófiai, szociális és erkölcsi igényének szülötte. A piramisok nem a fáraók megalomániás ötletei voltak, Balov. Bábel sem várhatott, amíg megjelennek, mondjuk, a toronydaruk...
Wary Lotz hangja dallamossá vált. Szavai ízesen, elbűvölően zengtek, mert mint minden ikároszi, ő is tudott szépen beszélni:
- Az emberiség mindig annak a sorsnak adományozta a boldogság legmagasabb fokozatát, amely mítosszá és példává tett egy magatartást. Daidalosz az értelem hordozója. Alkotó géniusz, de lám, mégsem őt tette meg példának az emberiség, hanem szófogadatlan fiát. Úgyhogy, Balov, lehetünk mi itt boldogtalanok, amennyire csak akarunk, szenvedhetünk, ahogy tetszik, de a Föld számára bizonyosan mítosszá váltunk már. És ezt a mítoszt kötelességünk szolgálni. Végig!
A megdöbbentő sejtelemtől csaknem kiestem a fekvőszékből:
- Tehát ön..., tehát ön szerint az Ikárosznak nem kell visszatérnie a Földre?
- Nem - felelte Wary Lotz halkan és ünnepélyesen, mint egy összeesküvő. - Egy Ikárosz, amelyik visszatér, nem Ikárosz. S nekünk mielőbb el kell végleg döntenünk, hogy valódi Ikárosszá változtassuk-e ezt a mi Hidalgónkat, vagy se.
A rám jellemző hisztérikus felbuzdulással, viharos mozdulattal nyújtottam felé a kezem, hogy biztosítsam: elfogadom a felajánlott szövetséget. De Lotz csak könnyedén szorította meg a kezem, és minden ünnepélyesség nélkül mondta:
- A boldogság, barátom, nem az, ha visszatérsz oda, ahonnét elindultál. Még akkor sem, ha győztél. A boldogság az, ha folytatás válhat belőled, valaminek a folytatásává teheted magad. Gordahl feltaláló, de a találmánya nem változhat új Ikárosszá. Ezért én nem tettem mást, mint hogy megöltem egy veszélyes álfolytatást. Ezért ragaszkodtam hozzá, hogy ön is részt vegyen a gyilkosságban. Bocsássa meg nekem.
Elengedte a kezem, hátrafordult, s szinte futva hagyta el a teraszt.
Egyedül maradtam a kegyetlen Világegyetem színes arca előtt, amely hideg fényességgel vett körül, és egy csöppet sem érdekelte, hogy boldogok vagyunk-e, vagy se. Talán, mert őt magát tökéletesen elfoglalja a szüntelen szülés boldogsága, vagy épp ellenkezőleg, állandóan boldogtalan, amiért valamennyi Galaktika-gyermeke pánikszerűen menekül egymástól. Néztem a csillagokat, néztem a galaktikákat, és egyiket sem láttam vonzónak, egyiken sem tudott megpihenni a szemem. Egyikből sem áradt az öreg földi Nap életteremtő varázsa.
Megtalálja-e vajon az Ikárosz a maga Napját, amelynek kedvéért elégni is érdemes?
A Poéma utolsó akkordjai visszatarthatatlanul vittek Maiola Benihez.

A VITA

1

Ha másnap apámhoz megyek, megtakaríthattam volna az Ikárosznak és önmagamnak is egy sor dolgot, és önöknek is megtakarítottam volna e szósereg nagy részét. De hát az én számfeletti kromoszómámnak szüksége volt önigazolásra. A Lotzcal folytatott beszélgetésből is azt a téves tanulságot vontam le, hogy a valóságban sokkal több a szövetségesem, s csak el kell üvöltenem a csatakiáltást, ők már állnak is mellém. Azonkívül Maiola is e felé a kétségbeesett lépés felé taszított. A legkisebb jelét se mutatta a szándéknak, hogy fel akar lázadnia genetikai kontroll ellen, s mintha mindegy lett volna neki, kitől és milyen gyereket szül. S ez csak fokozta harci kedvemet. Így történt, hogy miután Maiola meg én rendkívül drámai éjszakát éltünk át, azt az éjszakát, amelyen beszámoltam neki Salis Gordahl gyerekéről, rosszkedvűen és idegesen a kialvatlanságtól, felhívtam első koordinátorunkat, akinek fantomjelenlétét az előző nap óta szüntelenül érzékeltem.
- El szeretnék menni önhöz - mondtam neki, a kisebbrendűségi érzésem miatt rendkívül élesen.
Az volt a szándékom, hogy elérjem az asztronavigátorok tanácsánál, hogy kivételesen tekintsenek el a genetikai kontrolltól - ha már egyszer úgyis kísérlet vagyok, hát vigyék végig a kísérletüket! Az asztronavigátorok természetesen nem fognak beleegyezni, és akkor majd megpróbálom őket azzal a fenyegetéssel kényszeríteni, hogy nyilvános vita tárgyává teszem Salis Gordahl esetét, mint az idejét múlta genetikai kontroll törvényszerűen patologikus eredményét. Azon voltam mindenképp, hogy egy ilyen vitára márpedig kerüljön sor - a rám is kötelező szolgálati titok megsértése árán is.
Persze, az az ember nem lenne első koordinátor, sőt még csak asztronavigátor sem, ha egy ilyen váratlan és illetlenül korai hívástól kijönne a sodrából. Kifogástalan udvariassággal mondta:
- Természetesen, doktor Balov, nagyon szép öntől, hogy ilyen korán jelentkezik. Így még van rá mód, hogy önt is beleillesszem a napi programomba.
Ahelyett, hogy ellágyultam volna, amiért kész még aznap fogadni, csak még szemtelenebb lettem:
- Ragaszkodom hozzá, hogy személyesen lássam, nemcsak így, a televizit útján. Talán lesz olyan nagylelkű, és lehetővé teszi, hogy végre a valóságban is lássam.
Csak az arca látszott zsebpolivízorom miniatűr képernyőjén:
- Hát nem látott még? - kérdezte, s meg sem rezzent.
- Soha. És feltételezem, hogy régóta nem látták már mások sem.
- Bizonyára nem igényelték.
- Úgy gondolom, hogy az első koordinátornak gyakrabban kellene megjelennie az emberek között.
- A történelem, doktor Balov, az ellenkezőjére tanít bennünket. Az embereknek csak akkor kell érezniük a hatalom jelenlétét, amikor szükségük van rá. Máskor csak elégedetlenséget vált ki belőlük.
Az ikárosziak ilyesfajta tökéletesen sima és okos válaszai mindig komolyan felbőszítettek.
- Azt hiszem, tegnap az ön jelenléte nélkül is megöltük volna azt a gyereket.
Pillanatnyi szünet nélkül kérdezte:
- Erről akar velem beszélni?
- Nem. Remélem, valami kevésbé kellemetlenről.
- Állok rendelkezésére. Bennünket azért neveznek koordinátornak, mert mi csak koordináljuk a dolgokat. És beszélni is csak olyasmiről vagyunk kötelesek, amit mások kényszerítenek ránk...
Ebben már igazán gúnyolódást éreztem, de lenyeltem a kikívánkozó replikát, mert mégiscsak vele kellett beszélnem, és amellett valami azt mondta bennem, hogy nincs értelme ilyen esztelenül gyűlölni valakit, akit még csak nem is láttam személyesen soha.
- De az a kevés jog, amit meghagytak nekünk - folytatta az első koordinátor -, annyit azért lehetővé tesz, hogy legalább a reggeliző-partneremet magam választhassam. Ha még nem reggelizett, Balov, szívesen látom az asztalomnál.
Nohát ekkora megtiszteltetésre igazán nem számítottam! És csak valamivel később értettem meg, minek köszönhettem: nem akart ő megvesztegetni engem, nem. Az első koordinátor elég erősnek érezte magát ahhoz, hogy megengedje magának azt a szórakozást, hogy olyan emberrel reggelizik együtt, akinek, ahogy mondani szokás, minden porcikájából süt felé a gyűlölet.
Nem tudom, érdemes-e azzal foglalkoznom, hogyan reggelizik az első intergalaktikus expedíció első koordinátora. Nem tudom biztosan, hogy affektált-e, vagy egyszerűen kénytelen volt demagóg módon viselkedni. A felesége épp csak annyi időre mutatkozott, amíg üdvözölt az otthonában. úgy hiszem, őt még egyáltalán soha nem láttam - jellegtelen ikároszi szépség, nyilván seregnyi tudományos szakképesítéssel, mert elbűvölő háziasszonyi meghajlásán is látszott a türelmetlenség, hogy menne is már. Amit meg is tett. A lakásuk pontosan akkora volt, mint minden ikároszié, de a berendezés aszketikus, hogy ne mondjam, ízléstelen. Miért nem jött el anyám, hogy berendezze a lakásukat? Vagy talán szándékosan hagyták így, hangsúlyozandó, hogy a súlyos felelősség, amit a vállukon hordanak, minden idejüket elrabolja a magánélettől?
Hanem öltözni nagyon jól öltözött az első koordinátor. És férfias szépsége igencsak hatásos volt. Széles szolgálati öve, amely tele volt mindenféle műszerrel és vezérlőszerkezettel, karcsúvá tette a derekát. Fekete, fénylő inget viselt - mintha a Kozmosz ragyogna belőle. Fémszínű nadrágja azt a benyomást keltette, mintha testének alsó részét titánból öntötték volna. Bizonyos, hogy sok éve nem öltött már magára szkafandert, de a haját az űrhajósok szokása szerint rövidre nyírta. Ezüstös halántéka csak kiemelte távoli ázsiai ősökről tanúskodó kreol bőrű arcának fiatalosságát. Leginkább a szeme volt ázsiai. S nem annyira azért, mert keskeny és hosszúkás volt, mint inkább kemény, komor grafitfekete színe miatt. És húsos szemhéja miatt, amely csak erősítette nyugodt, lassú, de rendkívüli erejű pillantásának a hatását.
Nyilván ismerte tekintetének erejét, mert a reggeli egész ideje alatt azon volt, hogy enyhítsen rajta. Keze viszont szokatlanul lágy volt, amiből rájöttem, hogy nem szentel elég időt a testgyakorlásnak. Miután kezet fogtunk, jókedvűen így szólt:
- Üdvözlöm, Balov! És legyen elnéző! Be kell vallanom, hogy valóságos lámpalázat érzek, amiért először fogadhatom az Ikárosz első valódi polgárát.
Persze nem volt egy csöpp lámpaláza se, vagy ha mégis, hát kitűnően uralkodott rajta. Gyors mozdulatai jelezték, hogy egy perccel sem fog több időt szentelni nekem, mint amennyi ideig a reggeli tart. Nyomban elém röpített egy meglehetősen szamárfüles konyhai rendelőkönyvet, és ezt mondta:
- Valami különlegeset kérünk, vagy önnek is, mint nekem, megvannak a szokott ételei? Én csak háromféle reggelit szoktam váltogatni, viszont három helyett reggelizem. Számomra ez a főétkezés. Ha reggel jóllakom, nyugodtan megfeledkezhetem az ebédről. Így is lehet időt megtakarítani.
Átlapoztam a vastag rendelőkönyvet, amely tízezer étel összetételét és rendelőszámát tartalmazza. Annak ellenére, hogy nekem is van néhány kedvenc reggelim, aminek a számát kívülről tudom. De a lapozgatás megnyugtatott, és, ki tudja, miért, váratlanul valami egészen ismeretlent választottam. Amikor megmondtam a számát, az első koordinátor felhúzta sűrű szemöldökét és súlyos szemhéját:
- Ez valami egészen _ rendkívüli specialitás lehet, sosem hallottam ezt a számot.
Ostoba szeszélyességem eredményeként az automata dallamos gongütése csak egy negyedóra múlva csendült fel. Az Ikárosz első koordinátora személyesen ment a reggelimért a konyhafülkébe, és személyesen szolgálta fel nekem. A pszichorobotja meghökkenve állt a falnál, és mind a nyolc végtagját lelógatta. Persze csak én mondom, hogy “meghökkenve”, mert a valóságban a pszichoroboton pontosan annyi érzelem látszott, mint a gazdáján. Amíg vártunk - én úgy éreztem, hogy a végtelenségig -, és amíg terített, előkelő házigazdám közvetlen hangon fecsegett mindenféle semmiségről, mint például:
- Remélem, a mi gyönyörű Benink nem fog megneheztelni rám, amiért megfosztottam a családi reggelitől. Elbűvölő felesége van, Balov. Vigyázzon rá, barátom, óvja őt, aligha van még ember, akire annyira szükség lenne jelenleg az Ikároszon, mint Maiolára és az ő dalaira.
A konyhaautomata nagyszerű találmány. Nagyon rövid idő alatt készíti el a legbonyolultabb fogásokat is. Mert a rendelőkönyvben található tízezer ételen kívül egy speciális kód betáplálása után az ember a saját receptjét is elkészíttetheti vele. Azt gondolhatták, ha már unatkoznunk kell a Kozmoszban, legalább étkezzünk változatosan, és ez a gép tényleg kitűnően táplálja az ikárosziakat. De hogy ne vegyem el az étvágyukat, nem mondom el, hogy készül minden néhány alapvető szintetikus alapanyagból, amelyekhez hozzáadjuk a megfelelő ízeket és aromákat, azt sem, hogy teszik az elfogyasztott ételt újra felhasználhatóvá és így tovább. Az automata nem tehet erről. Nem tehetett arról sem, hogy az általam választott reggeli íze valami más civilizáció táplálékára hasonlított. De hogy megbüntessem magam, s hogy ne adjak alkalmat a házigazdámnak, hogy kinevessen, legyömöszöltem a bugyborékoló kását a torkomon. Hanem a koordinátor észrevette, mennyire lefoglal a reggelivel folytatott harc. Nyilván elfogta irigy pillantásomat is, amit akaratlanul vetettem az előtte sorakozó tányérokra és csészékre, és mintegy mellesleg megjegyezte:
- Igazán rossz, hogy nincs módom mindenkivel találkozni, és mindenkivel közelebbről megismerkedni úgy, ahogy az én nemzedékemhez tartozókat ismerem! Egy ember dossziéjának átnézése nem sokat árul el az illetőről... Egyébként, ha az általam rendelt ételek közül étvágya támadt valamelyikre, vegye el nyugodtan, ne feszélyezze magát. Ma egy kicsit túlbecsültem az éhségem...
- Köszönöm - siettem felelni -, én ezt nagyon szeretem, és teljesen elég is.
Kedvem lett volna az asztal túlsó végére tolni a tányért. Még szerencse, hogy a frissítő, amit rendeltem, ihatónak bizonyult, és segített legyűrnöm ezt a pempőt. Ebben a hangulatban természetesen nem maradhattam adós:
- Nekem viszont nem volt módom megismerkedni az ön dossziéjával.
Nyilvánvaló hazugság, persze, de a súlyos szemhéjak meg sem rebbentek:
- Miért? Bárki megteheti. De én mást akartam mondani: egy személyi dosszié, akármilyen teljes is, nem teszi lehetővé, hogy megtudjuk, milyen problémái vannak az embernek épp akkor. Ámbár az ön jelenlegi problémája azt hiszem, ismeretes az egész Ikároszon - mosolyodott el tapintatosan a Maiolának adott kitüntetésre célozva.
- Akkor tudja, miért jöttem - mondtam, és megkönnyebbülten nyeltem le az utolsó kanál undorító, de bizonyára roppant tápláló kását.
- Igen. És tudok a disszertációjáról is. Örülök, hogy egy fiatalember új szempontokat talál az ősi ember-gép problémához. Az apja elmondta, hogy az ön által elképzelt kísérlet a pszichorobotokkal összekapcsolható az asztrofizikusok egyik fontos feladatával, és én egyáltalán nem ellenzem, hogy engedélyezzék a repülését, de neki is megmondtam: félek, hogy el kell halasztania a dolgot...
- Miért? - gyúltam haragra, amikor észrevettem, hogy az első koordinátor eltereli a beszélgetést az általam kívánt irányból a kísérletem felé.
- Úgy látszik, nem árt, ha az ember időről időre megnézi a saját dossziéját is. Magának egy hónap múlva be kell vonulnia egy anabiotikus kamrába.
Kis híján leestem a székről. Nem is tudom mennyi idő után sikerült kinyögnöm:
- Lehetetlen!
- Sajnos! - mondta, és még egy megértő mosoly is megjelent az arcán, pedig belül biztosan ujjongott. - A szabályzat szerint ön Lionel Redstar partnere, és Redstar fiatalabb önnél. Milyen észrevétlenül repül az idő! Hogy úgy mondjam, mintha csak most született volna, és lám eljött az idő, hogy...
- Lehetetlen! - ismételtem, és belevájtam körmöm a szék puha támlájába. - Ezt a szabályzatot a születésem előtt készítették. Senki sem kérdezte, hogy akarom-e, hogy megfagyasszanak. A maguk szabályzata ránk nem vonatkozik!
Biztosan nagyon hangosan kiabáltam; biztos, hogy szinte hisztérikus rohamot kaptam, és ez érthető: akkor, amikor az ember tele van energiával, amikor csak úgy forr benne a harci kedv és az önkifejezés vágya, amikor arra gondol, hogy még gyereke is lehet, egyszerre - a halál! Igen. Egy ilyen tízéves anabiózis maga a halál.
- Attól tartok, Balov, még ilyen körülmények között sem lehetek a segítségére - mondta szelíd, de ellentmondást nem tűrő hangján a házigazdám. - Csak az Ikárosz közgyűlésének van joga megváltoztatni egy törvényt, vagy kivételt tenni valakivel.
- Hát hívja össze azt a gyűlést!
- Aligha köthetem le az egész asztronavigátor-tanácsot a maga problémája miatt. De ha ön összegyűjti a szavazatok egyharmadát...
Ez már leplezetlen gúnyolódás volt. Az első koordinátor könnyen megkérhette volna az asztronavigátorok tanácsát, hogy hívja össze a gyűlést. De én soha nem tudnám egyedül összeszedni az ikárosziak szavazatának egyharmadát. Nagyon vad lehetett az arcom, mert az első koordinátor felállt, egy lépést hátrált az asztaltól, kecses mozdulattal szolgálati övére tette a kezét, és befejezte a beszélgetést:
- De talán sikerül megszerveznem egy vitát az ön számára. Az pedig a maga részéről összehívhatja az ön által kívánt gyűlést. Kérem, Balov, értsen meg: engem azért választottak, hogy őrizzem az Ikárosz törvényeinek sérthetetlenségét, és nem azért, hogy megkönnyítsem a megsértésüket. Ezért kénytelen, sőt köteles vagyok ebben a tekintetben egy kicsit konzervatív és dogmatikus lenni. Úgyhogy ne lepődjék meg, ha a lehetséges vitában az ön szerint konzervatív álláspontot fogom képviselni.
- Nem, nem fogok meglepődni - mondtam kétségbeesve. - Mégis köszönöm a jó szándékát. És a reggelit is köszönöm.
És elindultam, anélkül, hogy kezet nyújtottam volna. Megsejthette, mert meg sem mozdult, keze az övén, könnyedén himbálózott, szép és méltóságteljes volt ebben a győztes pózban. S csak akkor szólalt meg, amikor az ajtóhoz értem:
- És az első kérdése? - nagyon jól tudta, hogy már nem érdekel.
- Tárgytalan - feleltem, mert pillanatnyilag valóban mindegy volt, milyen gyerek születik, ha egyszer úgyis csak tízéves korában látom először.
- Örülök, hogy vannak dolgok, amelyekről egyformán gondolkozunk - nem bírta ki, hogy ne hangsúlyozza: teljes vereséget szenvedtem.
- Örülnék, ha máskor is láthatnám. Üdvözlöm Maiolát!
Halálos ellenségekként váltunk el.

2

Ugyanaznap délután Maiola megjegyezte:
- Zenko, attól félek, hogy ez a te számfeletti kromoszómád nem a gonoszság kromoszómája, ahogy te nevezed, hanem a hiúságé. Most ismét veled foglalkozik az egész Ikárosz.
Kiderült, hogy az első koordinátor már kitűzte a vita napját. Holnapra. Nyilvánvaló, hogy tökéletesen biztosnak érezte magát a dolgában, és biztos volt az ikárosziakban is. Totálissá akarta tenni a vereségem, és egyúttal meg akart leckéztetni mindenkit, akik esetleg agyra vetemednének, hogy megszegjék az Ikárosz rendjét. Maiola csipkelődése is, a feleségemé, aki állítólag szeret engem, mintha csak megerősítette volna ezt.
- Szívesebben látnál mélyhűtött állapotban, ugye? - igyekeztem eltitkolni, mennyire megsebzett.
Rám nézett nedves, fekete szemével, amelyből szinte sosem tűnt el a néger bánat.
- Eleinte arra gondoltam, hogy helyet cserélek valakivel, s így egyszerre menjünk be az anabiotikus kamrába, de amikor megkaptam ezt a kitüntetést, másképp döntöttem: legalább nem leszek egyedül, amíg várok rád. Ezért is örültem annyira a gyermeknek. Most meg csak hiábavaló reményeket akarsz szítani.
- Szóval te tudtad?
- Hát hogyne. Én talán nem vagyok ikároszi? Azt hiszed, nem néztem meg a szerelmem dossziéját?
- És mindeddig nem szóltál egy szót se?
- Láttam, hogy megfeledkeztél róla, minek nyugtalanítottalak volna feleslegesen? Először kerülsz oda, és ez szorongást, halálfélelmet okoz. Rövid boldogságunknak legalább a te számodra nem volt tragikus színezete. És amikor a múltkor azt mondtad, hogy hosszú út előtt állsz, azt hittem, erre gondolsz.
Hát ezért sírt ez a csodálatos asszony első éjszakánkon, s ezért, hogy a dalok, amelyeket nekem énekelt, mind réges-régiek és bánatosnál bánatosabbak voltak!
Így esett, hogy az ütközetre, amelyet annyira vártam; a számomra legkedvezőtlenebb taktikai és stratégiai feltételek között került sor: az első csapást az ellenfél mérte rám. Ő választotta ki az időt és a csapás irányát is. Én csak érzelmi és elvont erkölcsi érvekkel voltam felfegyverezve kérésem védelmében. Egyetlen komoly indokot sem tudtam felhozni annak bizonyítására, hogy az Ikárosz és missziója nyer valamit, ha felhagy ezzel a gyakorlattal, amely segített lakóinak, hogy erősek és fiatalok maradjanak, és hogy legyőzzék az iszonyatos csillagközi távolságokat, s amely tartotta bennük a reményt, hogy szerencsésen hazatérnek. S mindennek a tetejében nem voltam valami nagy szónok se, így hát már valóban volt okom, hogy érezzem: sorsom eldöntetett, amikor helyem elfoglaltam az ülésteremben, ahol három napon át tizennégy és tizenöt óra között kellett volna várnom, hogy valaki kegyeskedjék felszólalni. Az időt is ravaszul választotta ki az ellenfelem: ilyenkor van az embereknek a legkevésbé kedvük vitatkozni.
Ugyanaz a terem, ahol az asztronavigátorok tanácsa ülésezik - valószínűleg azért, hogy kifejezze: a nép és a hatalom egy és oszthatatlan. Minden fölös cirkalmat nélkülöző, szigorú és ünnepélyes elegancia. A jegyzőkönyvet felvevő és a szavazatszámláló automaták mellett, amelyek az Ikároszon a választásokat irányítják, és a népszavazáson feltett kérdéseket regisztrálják (minden lakásból közvetlenül kapcsolatba lehet lépni velük), meghatározott számú szék áll. A nézők számára szép, fonott zsinórral jelképesen valami nézőtérfélét választottak le, amelyben bárki felfújhat magának egy széket, ha le akar ülni, hogy “élőben” lássa a vitát; Mellesleg “élőben” csakis a nézők vannak jelen, a székeken az asztronavigátorok hologramjai foglalnak helyet, mert biztonsági megfontolásokból tilos az Ikárosz vezetőinek egyszerre, egyazon helyen összegyűlni és elhagyni az általuk vezetett, egymástól több kilométer távolságban lévő szektorokat.
Máskor nyílt vitákat folytatnak itt mindenféléről, ami nem jelent többet kellemes szórakozásnál, vagyis afféle látszatvitákat rendeznek, amelyeknek az a céljuk, hogy kielégítsék és elaltassák az ikárosziak demokratikus érzelmeit.
De nem akarok igazságtalan lenni. Mondtam már, hogy a személyes kontaktusok korlátozását nemcsak a külső veszélyek indokolják az Ikároszon - azokat ügyesen és messziről elkerülte aszteroidánk -, maga az Ikárosz jelentette önmaga számára a legnagyobb veszedelmet. A csillaghajó-planétává alakított Hidalgó tulajdonképpen gigantikus bomba, ami dugig van minden elképzelhető energiával, amelyeket az emberiségnek addig sikerült megzaboláznia. Ezek között nem a leggyengébb, de vitathatatlanul a legkevésbé ismert a pszichikai energia.
Egy olyannyira zárt társadalomban, mint amilyen a miénk, a konfliktusokat a lehető leghatásosabban el kell fojtani. Így aztán a nyílt vita módszere egyike a pótolhatatlan pszichikai levezetésnek. Itt szavakkal, hanghordozással, gesztusokkal könnyíthet az ember a lelkén, egy kis szelepet nyithat a felgyülemlett romboló energiának, amellyel a természet feltöltötte. Ezért aztán ebben a teremben az ikárosziak azt mondhatnak, amit csak akarnak. S több mint különös megfigyelni, hogy ezek az annyira jól nevelt, korrekt és mindig hivatalos hangon beszélő férfiak és nők milyen fantasztikusan találékonnyá válnak epés megjegyzések és sértések kifundálásában az ellenfél címére, milyen nevetségesen kicsiny ok elég ahhoz, hogy úgy üvöltsenek, mint a vadak. Hogy a szalonjaikban ékesen társalgó emberek hogy válnak az egész Ikárosz szeme láttára veszett kutyákká. Ez is egy az okok közül, amiért a teremben csak a vitaindító és a nézők ülnek, ha ülnek egyáltalán, az opponensek pedig csak hologram formájában jelennek meg, mert akkor se lehet nekik esni, ha nagyon szeretné az ember: mégiscsak komikus volna megütni egy fantomot. Szóval ravaszul gondolták ezt ki - épp elég ravaszul ahhoz, hogy egy magamfajta ember kedvét elvegye a vitától. De az ikárosziak szerették ezt a termet. Szükségük volt a lármás szófecsérlésre, akárcsak a mindennapos testgyakorlásra, és valószínűleg igazságtalan vagyok akkor is, amikor azzal vádolom az első koordinátort, hogy a legkevésbé alkalmas időpontot jelölte ki nekem. Könnyen lehet, hogy nem talált már szabad órát a teremben.
Az első napon Maiola, anyám, Redstar és néhány gyerek tisztelt meg a jelenlétével. Igen. A nézőtéren öt-hat tíz-tizenkét éves kisfiú és kislány ült. De akkor még nem jöttem rá, hogy nemcsak azért jöttek el, hogy szórakozzanak. Kifejtettem álláspontomat, és... Soha nem dadogtam annyit, soha nem izzadtam és pirultam olyan sokat. Kész lidércnyomás volt ott állni langaléta termetemmel az óriási terem közepén, hogy megvédjek valamit, ami számomra sorsdöntő - ki előtt? Anyám, a szerelmem, a kollégám előtt, akivel minden áldott nap együtt vagyok? És néhány kisgyerek előtt, akik kerekre nyílt szemmel, zavarba ejtő gyermeki komolysággal figyeltek. És én nem tudtam, akad-e még valaki az egész Ikároszon, aki hallja, amit mondok.
Ami ezután következett, az még rosszabb volt: várakozás és a jelen lévő felnőttek lesütött szeme; lesütötték a szemüket, hogy ne lássam, milyen szánalmas vagyok. És a gyerekek sugdolódzása. Senki sem méltóztatott megszólalni, senki sem támogatott, senki nem tett ellenvetést, de még csak ki sem nevetett senki. Egyszer sem csendült meg a holovizor dallamos gongja, hogy jelezze, valaki megjelenik. Az ikárosziak vagy egyáltalán nem hallgattak, vagy nem méltattak figyelemre, vagy féltek. Nekem természetesen a harmadik eshetőség tetszett a legjobban. Hiszen először terjesztettek eléjük vitára valóban érdemes kérdést, és lám, megijedtek. Féltek; kiabáltam, amikor a protokollautomata jelezte, hogy lejárt az időm, és kezdődik a következő vita. És még ti akarjátok, hogy a végtelenségig tartson az a vacak kis életetek! És nem érzitek, milyen nevetségesek vagytok együgyű ábrándotokkal, hogy megkaparintotok egy és más igazságot a Világegyetemről és visszatértek a Földre kitüntetésekkel és tisztelettel övezve... A Kozmosz veteránjai, csillagközi porral borított, muzeális tárgyak... szánalmas nyárspolgárok...
Nem emlékszem, mit kiabáltam még, miközben az automata szüntelenül ismételgette, hogy az időm lejárt, és Lionel a karomnál fogva rángatott, hogy menjek már. A gyerekek csak fokozták a helyzet komikumát, ugyanis buzgón tapsoltak.
Megalázottnak és megsemmisítettnek éreztem magam. Hová lettek támogatóim? Hol van Lotz szép meséivel az ember misztériumáról? Hűtőgépbe teszik ezt a misztériumot, mint a fagylaltot, ő meg bizonyára fél, hogy elárulom és elveszti pozícióját. De miért nem jelentkezett az ellenfél sem? Jöjjenek és cáfoljanak meg! De jöjjenek! Hogy tudjam, nem a semmibe beszéltem, hanem, mint velük egyenrangú polgár, jogom van a figyelemre...
Közöltem anyámmal, Maiolával és Redstarral, hogy befejezettnek tekintem a vitát. Másnap nem jövök el, de ők mindenáron igyekeztek meggyőzni, hogy a hallgatás egyáltalán nem jelenti azt, hogy semmibe vesznek! Az a mód, ahogy kifejtettem a problémát, magyarázták, nem alkalmas vitára, hiszen az ikárosziak idősebb nemzedékének tagjai kivétel nélkül hívei annak a rendszernek, amely lehetővé teszi, hogy meghosszabbítsák az életüket. Másrészt nem érzik, hogy joguk lenne ellentmondani nekem. Én, mondta anyám, vitába szállnék veled, de holnap is folytatod az érvelésed, mert az anyád vagyok, és azt akarom, hogy minél tovább élj, s mert vannak bizonyos anyai jogaim, hogy tanácsot adjak neked, mivel te merő önfejűségből...
Maiola is anyám pártjára állt, és én ezt mondtam nekik: köszönöm, nagyon kedvesek vagytok, de családi vitát folytathatunk otthon is, ehhez felesleges elfoglalnunk a termet, ahol ezalatt megvitathatnák, hogy például milyen világítás mellett látszanak a legkevésbé ostobának a nők... Lionel pedig azt mondta, hogy amennyiben nem jelenek meg másnap, ő fogja helyettem folytatni a vitát. Ugy is tett.
Otthon maradtam. Ültem a polivizor előtt, és képernyőn figyeltem azt az irigylésre méltó nyugalmat, amellyel Redstar elfoglalta a helyem az érzésem szerint teljesen üres teremben. Igazából csak a vezérlőpult, a két automata és az asztronavigátorok asztala mellett levő székek voltak üresek, a polivizor közvetítő kamerája mozdulatlan volt, nem úgy, mint a holográf adóvevőjéé, amely nemcsak engem vetíthet a terembe, de közvetít is mindent, ami ott zajlik. A nézőtér ezúttal zsúfolt volt. Heliana gyakorlatilag minden nagyobbacska gyereket odavitt.
És íme hozzájuk, az Ikárosz ifjabb nemzedékéhez intézte beszédét Lionel Redstar - kihívóan elválasztva őket szüleiktől. Ezt mondta: “mi” és “minket”. És ezt mondta: “ők”, amikor leírta az ikárosziak első nemzedékének álláspontját. Rövid, erőteljes mondatokban beszélt. Szüleink, mondta Redstar, a Föld gyermekei, és joggal akarnak visszatérni. Számukra ez a lét értelme. Tartózkodásuk az Ikároszon nem más, mint ideiglenes szolgálati út, tudományos feladat. Számunkra azonban ez maga a lét, amelynek mostantól valami különös értelmet kell adnunk, meg kell találnunk ennek a létezésnek a saját célját. Ezért nincs joguk megszakítani létezésünket, amikor épp csak hogy elkezdtük, épp csak hogy megszereztük a szükséges tudást és erőt. Mi már nem vagyunk a földi civilizáció része, ahogy ezt szüleink magukról képzelik. De még nem vagyunk új civilizáció sem. A Föld bennünket nem érdekel. A számítógépek enciklopédikus tárai minden lehetséges tudnivalót megőriztek róla, s mégsem tudják azt nyújtani nekünk, amire szükségünk van. Ti is már ismeritek, fiatal barátaim, a tudomány első törvényét: nem lehet olyan jelenséget tanulmányozni, amely egyszeri, megismételhetetlen. Amíg a földi ember marad számunkra továbbra is az anyag legmagasabb szervezettségű formája egyedül, addig sem létezésének értelmét, sem származását, de még csak fejlődésének valódi törvényeit sem tárhatjuk fel. Reményünk és vágyunk, hogy találjunk egy másik civilizációt, és általa megértsük önmagunkat. Ezt kell mindenekelőtt megérteni: hogy a szüleink adják át nekünk a jogot, hadd döntsük el mi magunk, akarjuk-e használni és mikor, az anabiotikus kamrákat.
Akkor még nem tudtam eldönteni, helyes taktikát választott-e Redstar, hogy a nemzedékek ilyen éles szétválasztása nem fogja-e tovább mélyíteni a konfliktust. A gyerekek viharosan tapsoltak amíg leült, olyan nyugodtan, mintha nem is beszélt volna, mintha nem is ő mondta volna ezeket a keserű és félelmes szavakat. Nyugodtan ült, és türelmesen várta, hogy vitába szálljanak vele. És megint hiába. Az Ikárosz hallgatott. Az Ikárosz, amely szüntelenül jeleket és szavakat küldött minden irányba, hogy csillagokkal és galaktikákkal keresse a párbeszéd lehetőségét, az Ikárosz nem volt hajlandó szóba állni a gyermekeivel.
De meghallgatta-e őket legalább?

3

A harmadik napon odaültem Redstar mellé. Nem volt jogom magára hagyni a barátomat a pácban, ahová én juttattam. Bátorítóan egymásra mosolyogtunk, barátságosan rámosolyogtunk a gyerekekre a nézőtéren. Meg akartuk mutatni láthatatlan nézőinknek, milyen biztosak vagyunk önmagunkban, a nézőknek, akik valami szórakoztató programot keresve esetleg véletlenül bekapcsolódtak a vitába. De a harmadik napon sem jelent meg senki, csaknem az utolsó percig. Csak egyetlen hang vetette oda megvetően a holográf adóján keresztül - anélkül azonban, hogy személyesen is megjelent volna: “Mit árthat maguknak, ha az anabiózis segítségével meghosszabbítják személyes jelenlétüket a Kozmoszban?” Amire Heliana Dolla-Moreni egy rekedt énekesmadárka hangján kiáltotta vissza a helyéről:
- Kedves szülők! Önök azért hosszabbítják meg az időt, hogy visszatérhessenek. De nekünk nincs mihez visszatérnünk, értsék meg! És ne vegyék el tőlünk az időt, mert szükségünk van rá, hogy megtaláljuk a helyünket...
A hangja elcsuklott, nem tudta folytatni, s én csak most, az ő szavai révén értettem meg drámánk valódi méreteit. Igen, bennünk valóban nem élt a visszatérés illúziója! Csak előre mehettünk. De... hova?
Gong... és a vitaasztal mellett Alec tűnt fel teljes űrpilóta szépségében. Úgy látszik, a holográf megszépíti az embereket. “Tökéletesen egyetértek azzal, amit a barátaim mondtak - kezdte elbűvölő fölénnyel -, de mégis vitatkoznom kell velük. Az űrpilóták nem lehetnek meg anabiózis nélkül. Amikor felderítésre repülünk, az űrhajón ez rövidíti meg...”
- Hagyd abba, te idióta! - üvöltöttem rá, mert már igazán csak ez hiányzott. - Fogalmad sincs róla, miről van szó!
A gyerekek nevettek. Alec szeme ostobán elkerekedett, mígnem hologramja szertefoszlott és - gong: a helyén az első koordinátor méltóságteljes alakja jelent meg.
Még most is, ahogy a diktafonba mesélem megjelenését, újra úgy érzem, hogy gondosan készült rá. Nem volt teátrális, de a ruhája, a tartása, minden mozdulata szemmel láthatóan azt a célt szolgálta, hogy szavai szinte hipnotikus hatást érjenek el. Különös, miért szerette ez az ember csak a feketét és az ezüstöt! Ezúttal fordítva öltötte őket magára: az inge volt ezüstszínű, és a nadrágja fekete, derekán az elmaradhatatlan asztronavigátoröv. Lehet, hogy alvás közben is rajta volt? Karját összefonta a mellkasán, felemelte fejét - pontosan úgy nézett ki, mint az ismeretlen űrhajós emlékműve. Csak mintegy tizenöt másodperc múltán mozdította meg lassan az arcát, mozdult meg lassan súlyos, ázsiai szemhéja, és fekete szembogara egyik sarokból a másikba siklott. Olajos grafitfeketesége mintha visszahúzódott volna benne, hogy szeme annál jobban ragyogjon fel, mintha csak akkor fedezte volna fel a gyerekeket. Most egyenesen tartotta a fejét, bal karját lassan leeresztette, mígnem az egyik ujja beleakadt műszerekkel teli övébe, jobb karja egy kicsit még a mellkasán maradt, aztán mintegy baráti üdvözlésre kinyúlt, és a koordinátor megvesztegető jóindulattal megszólalt:
- Ne haragudjunk az ikárosziakra, amiért nem vettek részt ebben a valóban rendkívül érdekes vitában. Nyilván nem tekintik vita tárgyának életünk alapelveit. Legyen ez lecke azoknak, akik jelen vannak ebben a teremben, tanulság, hogy vannak vitathatatlan dolgok az életünkben, és ehhez nincs hozzáfűznivaló...
Finom, önelégült mosoly tetőzte be ezeket a fölényes szavakat. A súlyos szemhéjak lassan leereszkedtek, befedték a szemgolyók felső részét, és mintha pisztolycsőből áradt volna a hipnotizáló, fekete tűz. Az első koordinátor misztikus torokhangon zúgott:
- Az Ikárosz fiataljainak tudatosítaniuk kell önmagukban előre elrendelt helyüket a csillagok között, ahelyett hogy új helyet keresnének! Mi csak a Föld egy része vagyunk, de itt a Galaktikának ezen a pontján egyidejűleg mi vagyunk az egész Föld is. És misszionáriusok vagyunk egy számunkra rendkívül ellenséges világban! Elpusztulunk, ha csak egy pillanatra is kételkedni kezdünk céljaink helyességében és az eszközökben, amelyekkel el akarjuk érni őket! Az a szellem, amely mindenben kételkedik, lezüllött szellem! Ez is e vita tanulsága, és ez a tanulság már egyaránt szól az Ikárosz minden lakójához és vezetőjéhez. Meg kell állítanunk a széthullást...
Ekkor közbevágtam:
- A leghatásosabb az lenne, ha elégetne minket a hajtóműben!
A nézőtéren lévő gyerekek élénk sustorgásba kezdtek - képzeletben bizonyára látták már, hogy visznek Lionellel a hajtóműhöz, hogy belehajítsanak, és neutrinókká változtassanak minket, ily módon szabadítva meg tőlünk az Ikároszt. Győztesen kuncogtam a gyerekek felé, mert rögtön értékelték a replikámat. Máskor is észrevettem már, hogy egy ilyen egyszerű közbeszólás tönkreteheti a leghatásosabb szónoklatot is. Redstar vidáman rám kacsintott, miközben a füléhez emelte a zsebpolivizorját, mint aki valami kizárólag neki szóló hírt vár. Az első koordinátor pislogott néhányat, hogy megőrizze olajos fényű, grafitfekete szemének nyugodt pillantását, de az én Lionel Redstar barátom megadta neki a kegyelemdöfést. Abban a pillanatban, mikor a koordinátor újból szóra nyitotta a száját, Lionel határozott mozdulattal zsebre vágta a polivizort, és akkorát kiáltott, mintha nem tudná, hogy amúgy is hallja az egész Ikárosz:
- Épp most ellenőriztem valamit. Azt a gondolatot, hogy a “kételkedő szellem - lezüllött szellem” csaknem ugyanezekkel a szavakkal fejezte ki a legszörnyűbb fasiszta diktátor, akit az emberiség bűnözőnek tekintett.
A gyerekek megint suttogni kezdtek, mert nem egészen értették, miről van szó. De én el tudtam képzelni, mi megy most végbe az Ikároszon.
Vitapartnerünk elmosolyodott, jelezve, hogy ügyesnek találja a tréfát, s így szólt:
- Redstar, maga túlbecsüli az asztronavigátorok történelmi ismereteit. Kérem, később majd mondja meg, hogy hívták ezt a hozzám hasonlóan gondolkodó diktátort... - De nem volt már sem messiás, sem hipnotizőr, csak egy ember, aki hiába próbálta megvédeni az állítását talán helyes, de már hatástalan érvekkel.
S csodálatos és váratlan módon most elkezdődött a vita. Igazi vita kerekedett, bár némileg családi jellege volt. Először anyám állt a koordinátor pártjára, annak ellenére, hogy előzőleg kijelentette, hogy nem fog hozzászólni. Elkövette azt a hibát, hogy megpróbált olyan filozófiai kategóriákról elmélkedni, mint szükségszerűség és szabadság. Márpedig egy biológiai nemesítőnek és kozmetikusnak aligha a filozófia a legerősebb oldala. Még nagyobb hibát követett el, amikor túlságosan is haragos támadást intézett ellenem. Amikor befejezte, kaján alázattal mondtam:
- Anyám, megértem, mennyire boldogtalan vagy, hogy épp te, a genetikus egy genetikailag hibás gyereket hoztál a világra. Biztosan azt gondolod: ha a fiam ilyen torzszülött, milyenek lesznek az unokáim, ha megszüntetjük a genetikai kontrollt? Tökéletesen együtt érzek veled, anyám, de épp én vagyok állításod eleven cáfolata, hiszen te mondtad, hogy a természetes evolúció már régen nem működik az emberek között. Nézz körül ebben a teremben, mellesleg ezt most nem tudod megtenni, de nézd meg őket később: ezek közül a gyerekek közül egyetlenegy sem hasonlít a szüleire, hiába klónszülöttek. Ámbár úgy látszik, egyedül én sajnálom, hogy nem hasonlítok az anyámra!
A hologram vörös színe alighanem intenzívebb az eredetinél, mert nem tudom elhinni, hogy anyám képes ilyen erősen elpirulni.
- Genetikailag nem teljes értékű embereknek nem lehet helyük az Ikároszon! - kiáltotta anyám, s mintha a szavai is vörösek lettek volna, annyira vérszomjasan hangzottak.
- Akkor engedjék meg, hogy elhagyjam az Ikároszt.
Pillanatnyi döbbent csend után a gyerekek lelkes nyerítésbe kezdtek. Anyám szétfoszlott a levegőben. Úgy tűnt nekem, hogy illatos, rózsapiros felhő maradt a helyén, s váratlanul nagyon pocsék érzés fogott el. Nem futhattam sírva utána, hiszen csak lézersugár volt.
A gyerekek tovább vihogtak, akkor is, amikor a gong Terin érkezését jelezte. Márpedig ez nem volt a legkedvezőbb légkör az ellenőrző bizottság elnökének bölcs és meggyőző szavai számára. Egyébként nem is hozzánk, hanem a felnőtt ikárosziakhoz intézte őket. És Lionellel aggódva néztünk egymásra, mert megéreztük, mekkora erővel kerültünk szembe. Őt nem lehet olcsó csipkelődésekkel kihozni a sodrából. Terin szokása szerint elemi igazságokkal kezdte: az ember elsődleges és másodlagos életéről beszélt, biológiai és társadalmi létének egységéről, a társadalmi létezésről, mint a gondolkodó anyag legfőbb eszközéről önmaga védelmére és a természet meghódítására. Innen könnyen eljutott a következtetésig, hogy bármennyire elismerjük és tiszteljük is az individuumjogait, ha nem akarunk vallásos tévedésbe esni, és sikerrel óhajtjuk befejezni utunkat, a hangsúlyt mindig egy tabuk nélküli közösségi életre kell helyeznünk, amelyet szigorú tudományos alapelvek vezérelnek, mert ez a túlélés egyetlen módja.
Csak ennyit tudtam mondani ellenvetésül: - Mi nem akarjuk befejezni a repülést. Azt akarjuk, hogy ne legyen vége.
- Ez már egy másik vita témája, Balov - mondta Terin, és folytatni akarta, de ebben a pillanatban valami váratlan, mondhatni felfoghatatlan dolog történt.
A terem ajtaja lassan kinyílt, s könnyű léptekkel apám közeledett felénk. Megjelenése annyira különös volt, hogy Terin, a legjobb barátja és hajdani iskolatársa egyszerűen megnémult. Apám óvatosan becsukta maga mögött az ajtót, nekitámaszkodott, s várta a vita folytatását. De mindenki hallgatott.
- Befejezték? - kérdezte végül apám, meglepetten pillantva barátja holográfképére.
- Hát... lényegében - Terin zavarban volt. - Te is hozzá akarsz szólni?
- Csak néhány szót - felelte apám, és ki tudja, miért, lehajtotta fejét, meggörnyedt, és így, lehajtott fejjel tette meg a néhány méteres utat az asztalig. Már útközben beszélni kezdett, de halkan, annyira halkan, hogy erőlködnünk kellett, hogy meghalljuk: - Bizonyosan azt várják, hogy valamiféle bölcsességeket fogok mondani, pedig azért jöttem, hogy megmondjam: bölcsességem végére értem.
Megállt az asztal mellett, amelynél Lionel és én ültünk, fáradtan nekitámaszkodott, s tekintetét a gyerekközönség fölé emelte, mintha azoknak a pillantását keresné, akik nem voltak ott a teremben:
- Azért jöttem, hogy kimondjam, amit régóta tudnak, de senki, sem mer hangosan beismerni: valamennyiünk bölcsessége kimerült.
Olyan érzésem támadt, mintha az egész Ikároszra a Galaktika vákuumjának csöndje borult volna, s apám halk szavai egy messiás mennydörgéseként hatottak:
- Az Ikárosz tragédiája az, hogy csakis tudósok lakják - folytatta, anélkül hogy fölemelte volna hangját, és most az is eszembe jutott, hogy ez a vitánk határt jelent az előzőekhez képest, és végre igazolja ennek a teremnek a létezését. - Már Einstein megállapította, hogy mi tudósok természetünk lényegénél fogva konzervatívok vagyunk, s csak a körülmények kényszerítő hatására áldozzuk fel jól megalapozott korábbi elképzeléseinket. Ezért zavar meg bennünket annyira a fiatalok javaslata...
Nem tudom, miként lehetséges néhány szóval elérni, hogy az ember érzelmei tökéletesen megváltozzanak valaki iránt. Szerettem volna felkiáltani a fájdalomtól: miért, miért nem mondtad ezt hamarabb, apám? Miért nem hallottam oly sok éven át egyetlen szót sem, amelyből valóban érezhettem volna, hogy hozzám intézed? Miért nem vittél magaddal soha, amikor hatalmas szellemed a Világegyetemet kutatta? Hogy ne... hogy ne juthassak el én is a bölcsesség végére?
- Minél jobban eltávolodunk a Földtől - mondta apám -, annál jobban távolodunk az ismeretek földi rendszerétől, anélkül hogy megalkotnánk a sajátunkat. És immár két évtizede nem teszünk egyebet, mint hogy konstatáljuk a világról szóló korábbi elképzeléseink helytelenségét. Itt is, akár a Földön, tudásunk ama gyakorlati lehetőségek irányában gyarapodott csupán, amelyek saját világunk megteremtésében s nem a valódi megismerésében segítettek bennünket. Ha ez egy civilizáció számára elfogadható is, a mi kutató expedíciónk számára végzetes. Itt is, kedves ikárosziak, akárcsak valaha a Földön, a világképünk tisztán operatív, és ebből következően erősen illuzórikus jellegű. A képletek, amelyeket leírunk, a törvények, amelyeket felfedezünk, már régen nem a Világegyetemet, hanem a Világegyetemről alkotott elképzelésünket tükrözik. Itt is, akárcsak valaha a Földön, az elképzeléseinket tanulmányozzuk, és nem magát a Világegyetemet. Mert a mi agyunk számára a makrovilág is csak az azt deformáló készülékeinken keresztül fogható fel...
Ebben a pillanatban Heliana Dolla-Moreni hirtelen felpattant, és hevesen tapsolni kezdett. Ugyanakkor a reproduktorban felhangzott az első koordinátor hangja. Dühös volt, de igyekezett megőrizni az apám iránt érzett tisztelet maradékát:
- Attól tartok, hogy amiről beszél, nem tartozik jelenlegi vitánkhoz. És azt hiszem, meg kell kérnem, hogy ne folytassa.
- Mindjárt, mindjárt - apám zavarba jött, válla közé húzta a fejét, mint aki ösztönösen ki akar térni egy ütés elől. - Mindjárt befejezem. Ez a témához tartozik! Mit is akartam mondani? Igen...
Furcsa. Mitől ijedhetett meg annyira az öreg? Hiszen a tekintélye lehetővé tette, hogy befogja az összes elképzelhető koordinátor száját egyszerre. Csak nem önmagától félt, a kétségbeeséstől, amellyel feltárta tulajdon vereségét?
- Igen, igen - folytatta, amikor végre megnyugodott. - Azt akartam mondani, hogy már két évtizede csak halmozzuk az új és új adatokat és a belőlük levonható következtetéseket, amelyeket hipotéziseknek, feltevéseknek nevezünk, mert pontosan érezzük, hogy nem valóságos igazságok. És várjuk, hogy bekövetkezzék egy logikai ugrás, amely áthidalhatja az új ismeretek és a régi elképzelések között tátongó szakadékot. De, kedves ikárosziak, egész földi tapasztalatunk azt bizonyítja, hogy ilyen forradalmi ugrás mindig egyetlen ember agyában megy végbe, nem pedig egy tudós kollektíva egészében. Kérdezem: melyikünk fejében történhet ez meg? Az enyémben? Nem! Egy tudós nyilvánvalóban képtelen egynél több tudományos forradalmat kirobbantani életében. Én már a Földön megtettem a magamét, és hiba volt, hogy épp ezért engem is az Ikároszra küldtek. Az önök fejében? De hát az is tele van az avítt tudás szemetével és az új információk okozta káosszal. Egy fiatal, üres agyú embernek kell a világra jönnie ahhoz, hogy végrehajthassa ezt az ugrást. És ha tíz évre megfagyasztjuk ezt az oly várt, naiv és tapasztalatlan embert? Ezért fordulok önökhöz, és kérem: gondolják meg! És még valami: mi lesz, ha azt se engedjük meg, hogy megszülessen?
Apám inkább szomorúan, mint patetikusan tette fel ezeket a szörnyű kérdéseket, s éppoly váratlanul ment el, mint ahogyan jött. Lényegében ezzel eldöntött egy későbbi, még fontosabb vitát is. Erre a vitára akkor került sor, amikor én kísérleti repülésen voltam. De a jegyzőkönyvek tanúsága szerint az ikárosziak csak sok gyötrelem árán vették maguknak a bátorságot, hogy belássák a nyilvánvaló igazságot, mely szerint az, hogy ilyen kevesen vannak, elpusztítja őket. S hogy igazi tragédia lesz, ha visszafordulnak és megtudják, mennyire értelmetlen volt önfeláldozásuk, mert a Földön élő milliárdok kutató szelleme a maga módján megszerezte már azokat az ismereteket, amelyekért valaha útnak indították a csillaghajót. Az ikárosziaknak a megismerés másfajta útjait kellett fellelniük.
Három perc volt még a vitára kiszabott időből. Ez volt a harmadik, az utolsó nap. Lehetett volna egy negyedik is, de csak ha legalább ketten úgy kívánják a vitaindító ellenfelei közül. De senki sem jelentkezett. Akkor az egész Ikároszhoz, de mindenekelőtt első koordinátorához fordultam kihívóan:
- Van még opponens? Folytathatjuk holnap?
És nem is próbáltam elrejteni ujjongásomat, amiért győztem. Úgyse sikerült volna: összeszorult a torkom, sírni szerettem volna. Apám, mondta bennem valami, apám... És nem tudtam, mit mondjak még. Elnémultam az ember előtt, akinek az életemet köszönhetem, s akit eddig csak egy érthetetlen, de határozottan ellenséges erőnek éreztem.

4

Később sem tudtam, hogy mit mondjak, amikor ott álltunk a teraszon, ahol nemrég Ikároszról és Daidaloszról beszélgettem Wary Lotzcal. Nem emlékszem, hogy kerültünk oda mi hárman, Redstar, Heliana Dolla-Moreni meg én. Csak arra emlékszem, hogy előzőleg Heliana Redstar nyakába ugrott, megcsókolta, és úgy üdvözölte, mint győztest. Engem nem csókolt meg. Csak kezet nyújtott, és azt mondta: “köszönöm”. De ez sem esett különösebben rosszul, mert minden érzékszervem eltompult, mint az olyan emberé, aki épp most menekült meg a halál torkából. És mégis, sokkos állapotom ellenére is, annak ellenére, hogy a szavaik nem hatoltak el a tudatomig, valahogy a bőrömmel éreztem őket, mintha csak én beszélnék.
Azt mondták, hogy nemzedékünknek meg kell találnia a maga célját, és ez a cél nem lehet a Föld, mert az Ikárosz már egészen biztosan outsider, a földi civilizációhoz képest elmaradott provincia, már ha a Föld olyan tempóban fejlődik tovább, mint akkor, amikor az Ikárosz elhagyta. Beszéltek, s azt hiszem ők is, akár csak én, a pici, sárga csillagocska felé néztek, amelyet teljesen eltakartak a gázok és porfelhők, és amely nem mondott már nekünk semmit. De mi nagyon jól emlékeztünk arra, hogy milyen. Ifjonti büszkeségünkben egyetértettünk abban, hogy nem tartozhatunk kizárólag ahhoz az aprócska csillaghoz, bármennyire is szeretjük.
Arra is emlékszem, hogy mindketten ugyanazzal az érzéssel és meggyőződéssel emlegették, hogy az ikárosziak nem lehet hogy legalább az anabiózist ne szüntethették volna meg. Emlékszem, milyen szenvedélyesen mondta Heliana, hogy belepusztulna, ha bezárnák az anabiotikus kamrába. Egészen biztosan nem élné túl, a szervezete nem bírná ki. És nemcsak a fagyasztást, nem, ő a maga részéről a Kozmosz hidegét is elviseli, de a medence, a bezártság...
Különösen erős benyomást tettek rám Heliana gyerekesen heves szavai arról, hogy a Világegyetem egyáltalán nem olyan ellenséges, mint ahogyan mondják, csak meg kell tanulnunk mozogni benne, és biztos, hogy egyszer meg is tanulunk, éppúgy, ahogy most ezen a teraszon sétálunk... Amire Lionel Redstar suta rajongással - egészen rendkívüli volt ettől a hidegvérű klónszülöttől - szavalni kezdte Whitman versét; azért-e, mert amerikai volt, azért-e, mert tetszett neki, mindenesetre ő volt az egyetlen költő, akit Redstar ismert és elismert. Én is megjegyeztem ezeket a sorokat, mert mint mondtam, állapotom ellenére tudatalattim nagyon is figyelt a szavaikra. Íme, mit idézett Redstar:

És így szóltam lelkemhez: Ha magunkba foglaljuk mindezen
világokat és minden bennünk lévőnek gyönyörét és tudását, teltek és elégedettek leszünk akkor?
És lelkem így szólt: Nem, csak azért hágunk a magasba, hogy
elhagyjuk és túlnan folytassuk.

Pontosan így van bólintott Heliana, megható bizonyossággal, akár egy mesét hallgató gyerek, és az arca teljesen anyagtalannak látszott, és azoknak az égitesteknek az ezüstös ragyogása sugárzott körülötte, amelyekre Lionel készült az ő Whitmanével. A hosszú terasz csillagfürtök és távoli galaktikák felhőinek lágy, fehér fényében fürdött. Fényük erősödött, mert az Ikárosz esztelen sebességgel tartott feléjük.
Miközben a távolba néztem, a tériszonyhoz hasonló érzés fogott el. Misztikus erővel vonzott a mélység, s hogy megszabaduljak tőle, kényszerítettem magam, hogy Maiolára gondoljak, és szemrehányást tettem magamnak, amiért nem siettem azonnal hozzá, hogy megosszam vele az örömöm. És csak akkor szabadultam meg a sokktól. Érzékszerveim, ha félig még bénán is, de már működtek, és elmondtam Helianának és Lionelnek, hogy írta le nekem Maiola az érzést, ami akkor fogja el az embert, amikor először megy az anabiotikus kamrába. Csakugyan olyan, mintha a halálba menne, mert nem tudhatja, nem szűnik-e meg létezni a következő évtizedben az Ikárosz. Azonkívül előfordulhat, hogy a berendezés elromlik, és ezért most valóban úgy érzem magam, mint aki a biztos haláltól menekült meg. Úgyhogy meg kell bocsátaniuk, amiért ilyen zavart vagyok, és nem veszek részt a beszélgetésükben. Lionel azt mondta, hogy mára már megtettem a magamét, ne is folytassam, mire én emlékeztettem Whitmanre, aki azt írja valahol, hogy lényegében minden győzelem egy nagyobb csata ígérete. Persze ezt az idézetet is Redstar révén ismertem. Heliana rám se hederített, egyszer sem nézett rám akkor a teraszon, és nekem volt erőm otthagyni őket, hogy verseket mondjanak és vágyódjanak a Világmindenség után.
Fizikailag is úgy éreztem magam, mint aki élethalálharcban vett részt, de az a Whitman-idézet, amellyel meg akartam zavarni Lionel és Heliana flörtjét, engem töltött meg önbizalommal, sóvárgással, hogy újra tegyek valamit, mert miközben hazafelé baktattam, ahol az a sötét és szenvedélyes világegyetem várt, amelynek neve Maiola Beni, arra gondoltam, hogy el kell indulnom mindenképpen már, hogy megkeressem nemzedékem célját és útjait.
Apámra is soha nem tapasztalt rajongással gondoltam; valóban nagy ember, mert sok nagy tudóst adott a Föld, de igen-igen kevés akadt közöttük, aki miután végrehajtotta a maga hőstettét a tudományban, képes lett volna bevallani személyes vereségét a megismerés végtelensége előtt, hogy ne akadályozzon másokat a maguk forradalmának a végrehajtásában. S természetesen nagyon reméltem, hogy én leszek az az oly várt, naiv, tapasztalatlan és üres fejű fiatalember, akiről apám beszélt.
Sajnos, reményeim csak a naivitást és az üresfejűséget illetően váltak be.

HARMADIK RÉSZ

AHOGY A KÁOSZ A TERMÉSZET TÖRVÉNYE, ÚGY A REND - AZ EMBER ÁLMA LESZ.
(A harmadik ősi dalból, amelyet Maiola Beni énekelt nekem)

A GYŐZELEM NEVE “PATT”
(Részletek a kísérlet alatt készített feljegyzéseimből)

Általánosságban sem nekem, sem az ikárosziaknak nem volt okunk arra, hogy utam miatt elégedetlenek legyünk. Azonban aligha írom meg valaha is azt a disszertációt. Az ember-gép téma nem vált számomra sokkal világosabbá, és Lionel Redstarnak bizonyára igaza van, amikor azt állítja, hogy hiányoznak belőlem a tudósok számára okvetlenül szükséges képességek. Úgy látszik, a szellem ezer arisztokratája közé, akik azért indultak útra, hogy szétvigyék a Kozmoszba a földi zsenialitást, személyemben a földi tehetségtelenség keveredett. És ráadásul igencsak harcias formában. Mellesleg a tehetségtelenség mindig harciasabb a tehetségnél, úgyhogy még ebből a szempontból sem tekinthetem magamat a természet csodájának - aminek általában szívesen tekintik magukat az emberek.
Azzal a reménnyel indultam útnak, hogy amint egyedül maradok a Kozmoszban, találkozom majd azokkal a nagy gondolatokkal, amelyekről apám beszélt. Már láttam is őket, hogy fagyoskodnak vágyakozva az Űr hidegében, s várják, hogy egy magamfajta értük menjen, és velük indítson hadjáratot a világ ellen. De persze nem találtam rájuk. Az emberiség sok évezredes kultúrája után az új gondolat ritkább, mint ahány részecske van egy köbméternyi galaktikus vákuumban. Ezért a továbbiakban csupán néhány megfigyelésemről számolok be. Amennyiben olyasvalamivel találkoznak közöttük, ami gondolatra hasonlít, az vagy megfigyeléseimmel kapcsolatos, vagy az állapotommal, amelyet igyekeztem mindig a leglelkiismeretesebben feljegyezni, hogy megkönnyítsem ugyanennek a problémának egy esetleges későbbi tanulmányozását.

Harmadik nap

Az agyam még egyre csak dolgozza fel - akár a felderítő hajó levegőt, vizet és élelmet regeneráló berendezése - elválásomat az Ikárosztól. Bizonyos vagyok benne, hogy nem térek vissza, és újraértékelem mindazt, amit magam mögött hagytam.
Érdemes-e az embernek feláldoznia magát, hogy megkíséreljen annak az ezer hidalgónak valami új tudással szolgálni? Amit esetleg egyáltalán nem tudnak használni, mert még nem értek meg rá?
Egyelőre az egész Ikároszból csak a Redstarral folytatott sakkjátszmák és Maiola kreol ölelése hiányzik. Sakkozni Tobival tudok, így hát igazából csak a csipkelődések és ugratások hiányoznak. Tobival nem viccelhetek, a robotoknak nincs humorérzékük. Még csak az hiányozna, hogy humorérzékük is legyen! Egy gép, amelynek humorérzéke van, olyan, mint egy ördög glóriával.
(Egyebeken kívül most a magammal hozott anyagokból a régi földi vallásokat is tanulmányozom, ezért kívánkoznak folyton ilyesfajta hasonlatok a nyelvemre. Ha megismétlem Alec Derry útját - márpedig pontosan ezt akarom tenni -, közelebbről meg kell ismerkednem isten fogalmával, s a hozzá tartozó gondolatrendszerrel, hogy megértsem, igaza volt-e vagy se Terinnek, ellenőrző bizottságunk elnökének. És máris rájöttem a magam számára valamire: a vallások nemcsak az embereket szervező szociális funkciót betöltő ideológiák voltak, hanem a Világegyetem megismerésének sajátos eszközei is, és szimbólumaikban az általunk is ismert, lényegesebb jelenségeket regisztrálták - épp azokat, amelyekre mind a mai napig nem találunk kielégítő magyarázatot, ha találkozunk velük.)
Azt akartam mondani, hogy azért mégiscsak csipkelődöm Tobival, amikor rossz kedvem van. De Tobi képtelen visszavágni, és ez a körülmény minden ugratás gyönyörűségét tönkreteszi. Maiola az érzékeimnek hiányzik, amelyekbe úgy vésődött bele, mint valami súlyos és bódító mámor emléke. És bizonyára jó ideig hiányozni fog még, noha buzgón igyekszem szabadulni tőle, mert ösztönös haraggal gondolok arra, milyen sokáig olvadtam, mint egy fehér és áttetsző kockacukor az ő brazil szenvedélyének a kávéjában.
Most fizikailag erősebbnek és lélekben szabadabbnak érzem magam. És az egész Ikárosz mehet az ördögbe! Amivel azt akarom mondani, hogy egyáltalán nem az Ikárosz, hanem önmagam miatt keltem útra. És végül bevallom, mert nincs ebben semmi rossz, ellenkezőleg: ha az ember azzal az érzéssel indul valahová, hogy valakiért vagy valamiért feláldozza magát, akkor nem végez semmit!
Jókedvű vagyok. Azt is mondhatnám, boldog, ha pontosan tudnám, mit jelent ez. A halálra nem gondolok. Ebben hasonlítok arra, akitől a nevem kaptam - úgy tudom, Epikurosz, névadóm szellemi testvére mondta: “Ahol mi vagyunk, ott nincs halál, ahol pedig a halál van, mi már nem vagyunk.” Gondolok viszont - éppen csak hogy megszokjam! - annak a valószínűségére, hogy nem jutok vissza az Ikároszra, de ez csöppet sem keserít el, mintha az, akihez el akarok jutni, magához venne majd mennyei lakhelyére.
Lényegében bizonyos, hogy kitűnő hangulatom a kárörömnek köszönhető, hogy túljártam az ikárosziak eszén. Egyikük sem tudja, hogy öt nap múlva meg fogom változtatni az útirányt, s elindulok a bolygó felé, amelyen Alec találkozott az “istennel”. Ezután annak a valószínűsége, hogy visszajussak az Ikároszra, nem több öt százaléknál, hacsak az Ikárosz nem áldozza fel drága idejét, hogy megkeressen vagy bevárjon.
Csak Maiola érzett meg valamit női ösztönösséggel. Azt mondta:
- Az a benyomásom, hogy menekülsz az Ikároszról. De miért épp akkor, amikor elérted első nagy győzelmed? Vagy tőlem menekülsz?
Ez nem kacérság volt, nem szerelmes szavakat akart kiprovokálni. Szomorú csodálkozása tökéletesen érthető volt. Alig kezdett örülni, hogy elkerülöm az anabiózist, azonnal elveszített újra. Bár - a hivatalos program szerint - csak néhány hónapra. Sebaj, majd megvigasztalja a gyermek, akinek apaságáról önként lemondtam, és ír még egy csomó poémát a boldogságról! Egyelőre nincs esélyem a genetikai kontroll eltörléséért újabb csatát nyernem, az ikárosziak nem engednek meg maguknak még egy hasonló vereséget, így hát ezt az ügyet Redstarra testáltam. Apám is ragaszkodott hozzá, hogy minél előbb induljak el. Természetesen nem mondhattam ellent neki mindazok után, amit tett, s az egyetlen, amivel még küzdöttem magamban, s ami eddig némileg elhomályosította ennek a számomra csodálatos magánynak a jótékony hatását, csak az volt, hogy becsapom.
Helianának zsebpolivizoron keresztül mondtam: gondolj néha rám, és ne gondolj rosszat! És tudd, hogy mindig a gyermekemnek éreztelek. Már nem vagyok gyerek, Balov doktor, felelte Heliana a tizenhat évének gyerekes duzzogásával. Ó, te már nagy vagy - mondtam, és ő így szólt: örülök a sikerének...
És mintha tényleg örült volna.
A többiek számtalan jó tanácsot adtak, ezeket mind szándékosan az Ikároszon hagytam.

Tizedik nap

Kétórai idegtépő és megfeszített munkámba került, hogy a helyes irányba forduljak - éreztem, hogy apám iránti új érzelmeim sem állíthatnak meg, és megteszem, amit eltökéltem. Alec Derry, a barátom, akinek hajóján s akinek pszichorobotjaival útra keltem - ez volt a “kísérletem” egyik feltétele -, percek alatt végrehajtotta volna ezt az iránymódosítást. Percek alatt végrehajtotta volna bármelyik kezdő űrpilóta is. De én felesleges gyanakvásaimmal jó néhányszor megzavartam a robotpilótát, ezt az okos és tévedhetetlen gépet. Úgy látszik, ösztönösen akartam, hogy legalább az az ötszázaléknyi valószínűség ne csökkenjen. A hajó végül ráállt a kívánt irányra, s én nemcsak hogy nem kapcsoltam ki a hajtóműveket, de még jobban gyorsítottam, hogy behozzam a megtévesztő manőverek által elveszített időt és teret. Az pedig nem kevés, annak ellenére, hogy annak a lehetőségével mérem, hogy optikailag megfigyelhető legyek az Ikároszról.
Más kapcsolatom az Ikárosszal nincsen. Másképp nem is szökhettem volna el! A kísérletem legfontosabb feltételei között szerepelt, hogy az első két hónapban ne legyen semmiféle kapcsolatom az Ikárosszal, hogy belemerülhessek annak a magánynak a problémáiba, amelyben az ember tökéletesen ki van szolgáltatva a gépeknek. A kozmodrom ellenőrző helyiségében dolgozó kollégák apám beavatkozása után meglepő gyorsasággal egyeztek bele ebbe a számukra egyébként igencsak megdöbbentő feltételbe. Az Ikárosz csak a hatvanadik napon fog keresni, amennyiben én nem adok le megfelelő rádiójelzéseket. Ezt a feltételt szabta apám. Akkor kellene utasításokat kapnom arra nézve is, hogyan tanulmányozzak valamiféle, az Ikároszról nem látható forrásból származó sugárzást. Apám ragaszkodott hozzá, hogy ezt kössem össze a saját kísérletemmel. Semmiféle részletet nem mondott, hogyne terhelje a gondolataimat, és ne zavarja meg a pszichorobotokkal kapcsolatos témámat. Tapintatos az öreg! Az utolsó napokban nagyon közel kerültünk egymáshoz, és szörnyen bánt, hogy becsapom. De annyi ismeretlen sugárzás van még, apám! Nem fognak elszökni tőled! Nem úgy, mint én.
Ezért a hatvanadik napon pelengátorjel helyett valódi koordinátáimat kapják majd meg, és ezt: “Isten veletek.” Elég messze leszek ahhoz, hogy ne tudjanak utolérni, de ha olyan nagyon fontos vagyok nekik, megvárhatnak valahol, amíg elvégzem, amit akarok. De egyáltalán nem hiszek abban, hogy a büszke Hidalgó feláldoz egy-két évet fattyú fia miatt.
Kettőt előrerukkolok a király előtti gyaloggal, Tobi abban a pillanatban ugyanezt lépi a magáéval. A gyorsulás lustává tett, ezért sokat sakkozom, amíg a szervezetem nem alkalmazkodik az új helyzethez. Tobi türelmesen vár, amíg kifundálom agy, következő lépést, és azt hiszem, máris felfedeztem az első dolgot, ami gyűlöletes számomra: hogy mindig világossal játszom, hogy mindig én lépek elsőnek. A pszichorobotok programja olyan, hogy cselekedeteik lényegében reakciók vagy válaszok az ember döntéseire. Tobi soha nem lenne képes elkezdeni egy sakkpartit, és a szó szigorúan vett értelmében egyáltalán nem is játszik. Ezen a világon csakis az ember képes játszani - egyszer jól, máskor rosszul, egyszer szomorúan, máskor vidáman. És bizonyára borzasztó féltékenyek vagyunk erre a képességünkre, különben miért semmisítettük volna meg olyan kegyetlenül a Salis Gordahl által létrehozott kis kiborgot, amely játszani tanult?
Tobi semmi egyebet nem tett, mint hogy villámgyorsan előkereste emlékezetéből az ellenlépéshez illő algoritmust. Ahhoz, hogy fehérrel játsszon, valami kezdeti lökést kell adni neki, vagyis ki kell választani számára, hogy milyen megnyitással kezdjen, az viszont már nem sportszerű. Arra gondolok, hogy örökösen kezdenem a fehérrel már teljesen olyan, mint a lefekvés előtti fogmosás. És hogy ennek ellenére is kellemetlen marad számomra ez a fajta játék: én egy félórát töprengek, mielőtt lépnék, Tobi meg a másodperc harmincad része alatt válaszol a lépésemre, és aztán ott áll szemben velem, s úgy lógatja mind a hat karját, mintha az ősi Siva isten karikatúrája lenne. De azt meg kell mondanom, hogy egy sakkozónak egyáltalán nem lehetne a karikatúrája. Közönséges halandó sosem veri meg. Egy korszerű pszichorobottal szemben, amilyen az én négy útitársam, az jelenti a győzelmet, ha az ember pattot vagy örökös sakkot ér el - ezeket az egyébként eléggé szégyenletes döntetleneket. Az ellenkezője hízelegne az emberi önérzetnek, de aligha lenne hasznos. Egy megvert pszichorobot megbízhatatlan pszichorobot, és az ember elvesztené belévetett bizalmát.
Elégedettnek kellene lennem. Időről időre - épp csak hogy el ne menjen a kedvem a sakktól - túljárok a négy pszichorobot valamelyikének az eszén: súlyos küzdelmek árán elérem az örökös sakk álgyőzelmét; de ha eszembe jut, hogy az az elektronikus Siva, amelyik ellen játszom, egyidejűleg szüntelen megfigyelés alatt tart... Csak nem Tobi az?

Tizenegyedik nap

Tulajdonképpen könnyen rájöhetnék, melyik az a négy közül. Elég lenne annyira felgyorsítanom a hajót, hogy a gyorsulás következtében elérkezzen az az állapot, amikor az embernek feltétlenül be kell mennie az anabiotikus kamrába, ha nem akarja veszélyeztetni az egészségét. És ha nem mennék be, akkor az a pszichorobot, amelyiknek a programjában szerepel az ember titkos megfigyelése, nem tehet egyebet, mint hogy vagy kiadja a parancsot, hogy vigyenek a kamrába, vagy csökkenti a gyorsulást. De hát erre semmi szükségem, s magam is csodálkozom, miért térek vissza ma is ehhez az ostoba ötlethez.
Ez a titok olyasfajta viszonyt teremt a hajón lévő emberek és pszichorobotok között, amilyen az orvos és a páciens között van. Az ember tudja, hogy a körülötte lévő okos és mindenre képe, pszichorobotok egyike külön felelős az egészségéért, ezért még ha meg is őrülne, az nem fogja megengedni, hogy valami jóvátehetetlent tegyen. S mivel nem tudom, melyik az, egyformán megbízom mindegyikben.
Szerencse, hogy Alec nem jött rá, melyik pszichorobot figyeli őt a négy közül, ezért tudták visszavinni az Ikároszra. Érdekes lenne tudni, hogy volt képes Nila becsapni őket? Éppen ezért vagyok olyan biztos abban, hogy öngyilkos lett. Ebben az űrhajóban a legkönnyebb, de lehet, hogy az egyetlen módja az öngyilkosságnak az, ha az ember bemegy az anabiotikus kamrába, amely a pszichorobotok szemében a biztonság megtestesülése. Hiszen éppen oda kell vinniük végszükség esetén értékes uraikat!
Mint már említettem, a pszichorobotok ugyanazok: Coro, Tobi, Mono, Loso - a nevüket a mellükre és a hátukra írták, mint a sportolóknak. Hogy össze ne tévessze őket az ember. Mert a pszichorobot csak akkor kezd működni, ha kimondják a nevét. Ezért a nevük mindig két szótagú. A működésbe lépő automatát rá lehet hangolni egy bizonyos személy hangjára, de ezzel ritkán élnek. A négy fémoktapoda közül, amelyek képesek egyetlen végtagjukon is megállni, természetesen egyformán gyanúsíthatom bármelyiket. De nekem Tobi gyanús. Őt tette Alec tönkre. Következésképp akkor nem Tobi volt a megfigyelő, s egyszerű következtetés, hogy amikor kijavították, felhasználták az alkalmat arra, hogy az én pszichikumomra hangolják. Ez a hangolás rendkívül kényes művelet. Mindenekelőtt az űrpilótát vagy az embert, aki valahová repül, hosszú, speciális tesztvizsgálatnak vetik alá, hogy lemásolják normális pszichés reakcióit minden fontos élethelyzetben és funkciói közben. Ezt a részletesen kidolgozott képet helyezik aztán az ellenőrrobot pszichoindikátoraiba.
Egy ellenkező gondolatmenet is Tobira terelte a gyanút: lehet, hogy épp ő volt Alec ellenőre, ezért lépett vele együtt arra a bolygóra, s egy pillanattal azelőtt, hogy Alec tönkretette, még volt ideje átadni a szükséges parancsot a többi robotnak. Alec csak a felvevő-rögzítő készülékét és a memóriájának egy részét tette működésképtelenné. A helyreállításnál logikus, hogy felhasználják Tobi épen maradt pszichoindikátorait.
Sajnos most nem engedhettem meg magamnak hasonló kísérleteket. Egy órára se lettem volna képes bemenni az anabiotikus kamrába, azután, hogy győztesen kerültem ki az emlékezetes vitából. Másnap, amikor mindenkinek feltették a kérdést, bizony katasztrófával végződött a dolog a mi első koordinátorunk számára. Azonnal benyújtotta lemondását, és ő maga vonult tíz évre anabiózisba. Úgyhogy az ikárosziak mégiscsak feljogosították gyermekeiket, hogy ebben a kérdésben ők maguk döntsenek.
Azonban, hogy tökéletesen őszinte legyek, be kell vallanom, hogy amiképp az első koordinátor az anabiotikus kamrába vonult vereségének szégyene elől, úgy menekültem én ebbe a repülésbe a vereség elől, ami akkor várt volna rám, ha odaállok a genetikai kontrollt végző bizottság elé, amelynek konkrétan el kellett volna döntenie, hogy vajon én, aki egy számfeletti kromoszómával rendelkezem, jogosult vagyok-e arra, hogy utódom legyen.
Van még egy ok, amiért egy percre se mennék be a kamrába: a titkos remény, hogy Ő nem kényszerít, hogy én is elmenjek ugyanarra a bolygóra, hanem kegyeskedik korábban megjelenni. Elvégre mibe kerül neki akár az űrhajóban is megjelenni, ha egyszer annyira mindenható?
Bizonyára naivul hangzik ez a feltételezés, de összekapcsolódva a még bennem élő félelemmel és undorral az egyébként kitűnő anabiotikus kamra iránt, megakadályoz, hogy észszerűen járjak el, vagyis hogy anabiózisba merüljek, maximálisan felgyorsítsam a hajót, és ily módon növeljem azt a fatális öt százalékot.
A mi R-19-esünk igazán remek. A osztályú űrhajó. Egy kicsit elavult, egy kicsit régimódi, nem igazán komfortos, kicsi, szűk, de megbízható, ami a gyorsaságot és a berendezések működését illeti. Ha nem akadályozom meg - de hát szüntelenül akadályozom -, biztos, hogy épen és egészségesen visszaszállít az Ikároszra.
Ma újra ismerkedem vele, újra részletesen ellenőrzöm minden fontosabb egységét - huszonnégy óra telt el a manőverem óta. Egyébként jól ismerjük már egymást. Jóval az indulás előtt beköltöztem. Maiola egy időre házastársi ágyunkat is áthozta. Most már nincsen itt, csak Maiola illata maradt, egy azok közül, amelyeket anyám kísérletezett ki a laboratóriumában, s szinte tágasnak érzem a hajót. És mintha még egy illatot éreznék időről időre, miközben Coróval - őt szerelték fel az ellenőrző készülékkel - sorra járunk minden helyiséget, bekukkantunk minden zugba. Milyen gyönyörű nő volt Nila! Valaha nagyon irigyeltem miatta Alec Derryt.
Minden rendben van. Okos és nagy erejű gép egy ilyen felderítő hajó, még ha nem tartozik is a legmagasabb osztályba. Az jut eszembe, hogy a gép tulajdonképpen az ember rendről szőtt álmainak a megtestesülése. Mindent szigorúan összehangoltak benne a természet törvényeivel, és a gép maradéktalanul aláveti magát nekik. A káosz az emberben van, gondolom, az ember gyötrődik szüntelenül, hogy megszabadulhasson tőle, ezért konstruál gépeket. De miért - kérdem önmagamtól töprengve és szomorúan -, miért nem a rend és a kötelességteljesítés teremt, miért a káosz az, ami alkot? És most már jókedvűen gondolok arra, hogy a gép, a masina nem véletlenül nőnemű szó - a pszichorobotoknak is női nevet kellett volna adni! A nő hordja magában az élet rendjét, a férfi a káosz. De az asszony nemcsak erősebbé teszi a férfit, hanem maga alá is rendeli és tönkre is teheti, akár a gép.
És dúdolni kezdek egy melódiát, amelyet Maiola Beni énekelt nekem.

Tizenkettedik nap

Dolgozom. Betartom az űrpilóták munkarendjét, önfegyelemmel tartom be, s ez ámulatba ejt és lelkesít - a disszertációmon dolgozom. Az, hogy Őhozzá repülök, egyáltalán nem tart vissza, hogy az ember-pszichorobot témával foglalkozzam, mert közvetlen összefüggésben van azokkal az eszmékkel, amelyeket Ő mondott. De csak az előkészítő szakasznál tartok, amikor az ember még csak cédulákat gyűjt és rendszerez különböző képletekkel, gondolatokkal és idézetekkel. A hajón lévő tudományos adattár memóriája szinte minden szükségessel ellát, s egyet-mást én is vettem magamhoz, miután Terinnel és Wary Lotzcal konzultáltam.
Ebben a tekintetben is tetszik nekem ez az egyébként már elavult típusú csillaghajó: felesleges komfort nélkül szigorúan munkára orientál, de megfelelő számú és változatosságú tornaszer is van benne. Úgyhogy jól érzem magam ebben a mi R-1 9-esünkben. Bizonyára mert az ember mindig is fogoly volt: a barlangban, a cölöpházakban, az erődökben, a városban, a bolygón...
És a testében is - mondaná talán Ő ezzel kapcsolatban.

Tizenharmadik nap

Ma újra meghallgattam Alec hangfelvételét. Az új első koordinátor megengedte, hogy lemásoljam és magammal hozzam a kópiát. Alec úgy viselkedett Tobival, mintha teljesen egyenrangúak lennének. Hogy szidta! Ránézek erre a pszichorobota - darab élettelen fém a fal mellett, de tulajdonképp akárcsak az emberben, benne sem áll le egy pillanatra sem az élet, amíg létezik. Az indikátorai ébren vannak, bizonyára engem figyel velük - áram folyik benne, kapcsolatok teremtődnek és szakadnak meg, a memóriaegysége új ismeretekkel töltődik, a régiek korrigálódnak... Tobi gondolkodik. Korlátozottabban, mint én, primitívebb gondolati szinten történik benne mindeni, de több variációval és milliószor gyorsabban. És vár, hogy a nevén szólítsák, várja a cselekvést, mert számára is, akárcsak számomra, a puszta gondolkodás nem igazi cselekvés.
Mire gondolhat most? Ez az ostoba fickó most nagyon szelíd, normálisan viselkedik, valamit szöszmötöl a számítógép gombjaival, de mégsem bízom benne. No de elbántam én már nála különbekkel is!
Jóindulatúan mosolygok Tobira, mert tudom, hogy ő nem képes így gondolkodni. És ha tudna?
Tobi a jelenleg létező gépek közül a legtökéletesebb. Következésképp a rend legtökéletesebb formája is?
Ő lenne az én álmom?

Tizennegyedik nap

Mi az a pszichorobot? Mondjuk, egy emberhez hasonlító vagy gondolkodó gép? De ez ugyanolyan semmitmondó definíció, mint az a hajdanvolt vallásos állítás, amely szerint az ember Isten képére és hasonlatosságára teremtődött, mert - mi az isten?
Igen. Annak ellenére, hogy külsőleg leginkább egy óriás polipra emlékeztet, amely két szélső csápján - végtagján - áll, Tobi emberhez hasonló gép. De - mi az ember?
Igaza volt Redstarnak, amikor figyelmeztetett rá, hogy amíg a gondolkodó anyag csak egyetlen formában ismert a Világegyetemben, valódi mechanizmusa és felépítése rejtély marad.
Valaha sokat reméltek attól, hogy a mesterséges agy működésének tanulmányozása révén megfejtik a természetes agy működését. Aligha lenne képes az Ikárosz legnagyobb számítógépe is elősorolni a pszichorobotok legfontosabb modelljeit és a velük kapcsolatos monográfiákat. Végül meggyőződtek arról, hogy a legtökéletesebb mesterséges agy számára is örökre felfoghatatlan marad a leglényegesebb - az ember millióéves társadalmi tapasztalata, amellyel a legprimitívebb természetes agy is rendelkezik. Így keletkeztek a robottechnika elkerülhetetlen korlátai. Mert nem lehet növelni egy pszichorobot lehetőségeit, ha hiányzik belőle az öröklött szociális-etikai önkontroll. Aszociális jelenséggé, egy ideig valóban jámbor idiótává válik, amely óriási rombolás állandó veszélyét hordozza magában. A társadalmi együttélés törvényei tiltották meg a kiborggyártást, és ítélték a robotokat arra, hogy szolgák maradjanak. Ezért táplálják beléjük mind a mai napig a valaha Asimov által megfogalmazott három törvényt, amelyhez csak egy további korlátozást fűztek:
1. A robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben, vagy tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen.
2. A robot engedelmeskedni tartozik az emberi lények utasításainak, kivéve, ha ezek az utasítások az első törvény előírásaiba ütköznének.
3. A robot tartozik saját védelméről gondoskodni, amennyiben ez nem ütközik az első és második törvény előírásaiba.
4. A robot minden körülmények között köteles robotként megjelenni.
Az utolsó törvény véget vetett a konstruktőrök elburjánzó törekvéseinek, hogy minél emberibb formát adjanak a pszichorobotnak. És az ebből következő félreértéseknek. Elapadt azoknak az irodalmi és filmalkotásoknak a bőséges forrása is, amelyeknek minden eredetisége kimerült abban, hogy a hősről a végén kisült, hogy robot, pedig mindenki embernek hitte. Ma már a pszichorobotok külseje teljesen megfelel a funkcióiknak. S a bionikusok többnyire nem a nehézkes emberi testet, hanem különböző állatok és rovarok előnyös tulajdonságait másolják le; az embertől csak a kéz szerkezete kell nekik, mert ez valóban tökéletes szerszám. S ha az ember egy automatikus állomást vagy egy hivatalt nem a vizuális készüléken hív fel, már nem fordulhat elő, hogy félórát flörtöl egy behízelgő női hanggal, amíg ráébred, hogy a hang tulajdonosa titkárautomata. Most a legelső, amit az ember hall: itt ilyen és ilyen robot beszél.
Kutatok az emlékeimben, keresem a pszichorobotokkal való kapcsolatunk gyökerét. A legelső a dajkarobot, amely egyszerre pajtás és játékszer. Az enyém szabványpéldány volt: egy tarka törpe, amely olyan mulatságos fintorokat tudott vágni, hogy majd megszakadtam a nevetéstől. Akkora volt, mint egy hatéves gyerek, de az ereje akár egy óriásé. És ez a hatalmas varázsló úgy szót fogadott, akár egy kiskutya...
Nem. Nem fogadott szót! Mindent megtett, amit mondtam neki, lovagolhattam rajta, verekedett velem, és mindig legyőztem, válaszolt minden ostoba és bosszantó kérdésemre, és így nőtt bennem iránta a bizalom és a tudat, hogy mindenható ura vagyok. De egyszer csak ez a varázsló törpe megtagadta valamilyen parancs teljesítését! És másodszor is megtagadta, és olyan megingathatatlan volt minden könyörgéssel és dühvel szemben, amire a felnőttek soha nem képesek. Azoknak lehet sírni, hízelegni, duzzogni, s a végén az ember csak elér náluk valamit. De ez a törpe szolga ott állt előttem bohócosan sírós arccal, és monoton hangon ismételgette: nem engedi az első törvény, vagy: nem engedi a harmadik törvény. És nincs mód rákényszeríteni az akaratom! De arra sem képes, amire a mama vagy a papa, hogy valamiképp elterelje a figyelmem, lefoglaljon valamivel, hogy megfeledkezzem oktalan óhajomról. Konoksága sokkal erősebb a gyermeki konokságnál, és akkor a gyerek rájön, hogy ő egyáltalán nem teljhatalmú ura ennek a törpének, hogy van benne valami, ami fölött nincs hatalma, s ami ijesztően önző és megingathatatlan. És akkor jön a félelem.
Amit később csak erősítenek a tanítórobotok, amikor az ember ráébred, hogy nincs mód túljárni az eszükön, bármennyire is csűri-csavarja, amit már tud. És ráébred arra is, hogy a tudatalattijából soha többé nem tűnik már el ez a szinte misztikus félelem.
De mielőtt a félelem benne meggyökeresedne, a bizalom gyökere már meg is szakadt ott.
Hogy mikor kezdődött ez nálam? Régebben, mint ahogy tudatosodott. Az én törpém egy pillanat alatt megmondta, milyen az összetétele például annak a csillagnak ott, és ha akartam, fantasztikus meséket mondott. De egyszer megkérdeztem, vannak-e emberek azon a nagy bolygón, abban a csillagrendszerben, amely mellett az Ikárosz épp elhaladt. Emlékszem, sokáig néztem azt a bolygót a panorámateraszon lévő teleszkópon át. Nincsenek - mondta a törpém. - És honnét tudod, hogy nincsenek, hiszen te nem voltál ott? - kérdeztem. - Már tanulmányozták, nincs légköre - mondta a törpe. - Akarod, hogy elmondjam, mi van rajta? - kérdeztem. - Tanulmányozták, de nem vették észre a barlang bejáratát. Van ott egy barlang, csak egyetlenegy, és aki megtalálja, bemehet, le, egészen a föld alatti országig. Ott a föld alatt élnek az emberek, mert a bolygó felszínén tényleg nincs levegő, és nagyon hideg van. Meg aztán ruhájuk sincs...
Ne hazudj! - szólt rám a törpe, nincs ott semmi. - Nem hazudok! - toppantottam, és folytattam: - Ruha helyett ott páncélt viselnek az emberek, olyasfélét, mint a mi páncélozott szkafandereink, csak sokkal szebbet. A legkülönfélébb páncélokat: pirosat, kéket, zöldet... pirosat a gyerekek, kéket a férfiak, zöldet a nők. De van még sok más színű is. Rém erősek azok a páncélok, hogy a kövek át ne üthessék őket. És az emberek, ha tudni akarod, másznak, mert a föld alatt nem lehet két lábon járni. Ezért inkább gyíkra hasonlítanak, de az orruk előtt van egy borzasztó erős fúró, és azzal egy pillanat alatt átfúrják a legkeményebb sziklát is.
Hazudsz - szakított félbe újra a törpe, ilyen lények nincsenek! - Nem hazudok - mondtam sírva, nem hazudok, nem hazudok, nem hazudok! A saját szememmel láttam őket a teleszkópon keresztül, épp akkor másztak ki egy kicsit a barlangból...
Az én varázstörpém remek meséket mondott - a memóriájába táplált meséket mondta el. De egyetlen mesét sem tudott kitalálni.
A mese természete ellenkezett agyának felépítésével, s ezért még arra is képtelen volt, hogy végighallgasson egy mesét. Azt mondta: nem tudom, amikor azt kellett volna mondania: ez mese, vagy: te tréfálsz. És oktató hangon hozzátette: nem szép dolog hazudni. Pedig én egyáltalán nem hazudtam, mert az én embergyerekszememmel valóban láttam az embergyíkokat orrukon a gyémánt fúróval.
Valaki azt mondta nekem, hogy a mostani gyerekek az Ikároszon egyenesen menekülnek és bujkálnak robotjátékszereik elől. Amikor... ha netán visszatérnék az Ikároszra, javasolni fogom, . hogy alapvetően változtassák meg .őket. Jobb lenne, ha kevesebbre lennének képesek, hogy ne ébresszenek felesleges illúziókat mindenhatóságukkal kapcsolatban.

Tizenötödik nap

Kikapcsoltam a hajtóműveket. Ezzel kikapcsoltam az egyetlent, ami az életre hasonlított a szívem dobogásán és a néha fülembe lüktető véren kívül: a hajó újabb gyorsulását szabályozó, pontos időközönként impulzusszerűen bekapcsoló önműködést.
Azt mondtam: “kikapcsoltam”, de tulajdonképpen csak ellenőriztem, hogy a robotpilóta kikapcsolta-e, miután a hajó elérte a kívánt sebességet.
A robotpilóta is egyike azoknak a gépeknek, amelyekre tegnap gondoltam. Az ember fél tőlük, és megingott bennük a bizalma. Ez nem pontos. A valóság sokkalta bonyolultabb. Tudat alatt hálát is érez az ember, mert általában tévedhetetlen kezükben van az élete. Tudat alatt áhítatot érez eszük mérete és gondolkozásuk gyorsasága iránt - hiszen valahogy úgy tanácskozunk a számítógépekkel, ahogy névadóm honfitársai a delphoi jósda Püthiájától kértek tanácsot. Másrészt súlyos gondot okoz, hogy minden gyerek egy és ugyanazon robotoktól egy és ugyanazt tanulja, és ez ijesztően elszürkíti a fantáziájukat, uniformizálja a személyiségüket...
Csend! És mozdulatlanság! Különös, a csend ugyanilyen volt korábban is, a mozdulatlanság nemkülönben, függetlenül a hajtóművek indítóimpulzusaitól. De csak most vettem észre, miután kikapcsoltam...
Ezt kérdem magamtól: nem rút megcsúfolása-e az ember-gép viszonynak már a tér is, amit elfoglalnak? Nem is kell, hogy erről az R-19-erről beszéljünk. Nincs egyetlen centimétere sem, amit az ember megérintene - s az ne lenne valamilyen gép része. Milyen közérzete lehet az embernek így? Vagy... épp ellenkezőleg? A gépek mindenütt jelenvalósága nem idéz-e majd elő az emberben túlzott és csalóka önbizalmat a természettel szemben? Apám azt mondta: műszereink és gépeink deformálják a Világmindenséget, mint kutatási objektumot, egy másik, nem létező világot hoznak létre. Abban élünk, azt tanulmányozzuk.
Kellemetlen érzés, hogy minden mozdulatlan, és ezért szüntelenül kitalálok valamit négy útitársam számára, minden ok nélkül ide-oda küldözgetem őket, csakis azért, hogy legyen körülöttem valami mozgás.

Tizenkilencedik nap

Feladom. Négy napon át hajszoltam a robotokat - egészen beleszédültem. Csoda, hogy még nem tuszkoltak be a kamrába! Türelmes teremtések ezek mind a négyen: Tobi, Coro, Loso és Mono! Különösen eszesnek és türelmesnek kell lennie közülük annak, amelyik engem figyel. Hiába, képtelen voltam rájönni, melyikük az. Pedig természetesen épp ezért hajszoltam őket. Először ugyan tényleg csak azon voltam, hogy mozgás legyen körülöttem. De később óvatosan, fondorlatos megbízatásokat adtam nekik - a végsőkig nem mertem elmenni, mert akkor bezárhatnak a biokamrába, és visszafordíthatják a hajót -, de megpróbáltam rájönni, melyik közülük a főnök. Nem sikerült túljárnom az eszén. Kitűnően elkonspirálták. Valamikor úgy volt, hogy az a robot, amelyik közvetlenül felelős az ember biztonságáért, tíz méternél messzebb nem mehetett el tőle, és nem hagyhatta el azt a helyiséget, amelyben a rábízott ember tartózkodott. Most nyugodtan kimegy, hiszen van a szobában egy másik pszichorobot, amellyel rádió- és tévékapcsolata van, az pedig állandóan közvetíti, hogyan viselkedik az ember, és robottársa utasításait nyomban végre is hajtja. Valóságos összeesküvésnek nevezhetném ezt az ember ellen, ha nem azért találták volna ki, hogy megóvják.
Kipróbáltam a következőt is: kinyitom a tréninghelyiség hermetikus bejáratát - azon ritka helyek egyike ez az R-19-esen, ahol bizonyos mértékig kockára tehetem az épségem -, és megszólalok, mintha épp akkor jutott volna eszembe: Coro, szaladj, hozz nekem egy pohár vizet! A másik három nincs a közelben. Mindnek van valami “feladata”. Szaladj, te marha, kiabálok Coróra, de az már megfogta a könyököm - figyelmesen, óvatosan, de olyan erővel, hogy akár az egész karomat is kitéphetné, ha nagyon-nagyon ragaszkodnék hozzá, hogy kiszabaduljak. És nem enged bemennem, míg valamelyik kollégája oda nem érkezik. Csak akkor vágtat el, hogy odahozza nekem a kívánt vizet. Megismételtem ezt mind a néggyel, valamennyi lehetséges kombinációban, s csak annyit állapítottam meg, hogy mindig az a robot indul, hogy bekísérjen a tréninghelyiségbe, amelyik épp a legközelebb van hozzám.
Igen. A belső szervezés hibátlanul működött, de mégsem voltam elragadtatva alkotóik zsenialitásától. Talán ha mások a körülmények... De nyugodt repülés közben egyáltalán nem kellemes, ha az embert egy ilyen gépbanda veszi körül. Nem csodálkoznék, ha Nila éppen azért követett volna el öngyilkosságot, hogy megszabaduljon ezektől a kedves, türelmes és közönyösen kérlelhetetlen robotoktól. Hisz valamelyikük szüntelenül ott volt még a hálószobájukban is - s épp a mézesheteiket élték! -, készen arra, hogy beavatkozzék, amennyiben túlzott szenvedélyességük esetleg veszélybe sodorhatná testi épségüket.
E négy nap alatt olyannyira ellenszenvessé váltak ezek a hű bajtársaknak és testőröknek mellém rendelt kibernetikus pókok, hogy egyszerűen rájuk sem bírtam nézni. Tűrhetetlen, hogy így kémkedjenek az ember után, hogy mindent tudjanak róla, hogy minden lehető helyzetben lássák! Vajon nem ugyanígy figyel-e most engem Ő is, akihez indultam? Mindent átható tekintettel fürkész, mindentudón, közönyösen...
És ha gúnyosan? Vagy megvetően?

Huszadik nap

Nemcsak a pszichorobotok elviselhetetlenek, ez biztosan valamilyen kritikus időszak - egyszerre az egész R-19-es olyan szűk lett, hogy szüntelenül attól félek, hogy vagy a könyököm, vagy a fejem verem be valamibe. Ez az űrhajó tényleg elég szűkös egy magamfajta égimeszelő számára. Bárhol vagyok, ha kinyújtom a kezem, az ujjaim mindig fémhez, géphez érnek. És fülledt, halálosan fülledt a levegő! Állandóan babrálok a klímaberendezéssel. A végén biztosan el fogom rontani a sok állítgatással. Biztosan ez a krízis. A huszadik napon mégiscsak kijár nekem egy kis krízis, úgyhogy: gyerünk csak szépen a tréninghelyiségbe!

Huszonnegyedik nap

Eleinte betartottam a szigorú űrpilótaprogramot és a gimnasztikai előírásokat a tréninghelyiségben is. Pontosan meghatározott időben, pontosan meghatározott ideig tapostam buzgón a pedálokat, forgattam magam a centrifugában, befeküdtem a vákuumhengerbe, és kiengedtem belőle a levegőt, miközben önpusztító erővel feszítettem meg az akaratomat, hogy álljon le a lélegzésem és álljon le a szívműködésem is a régi hinduk által kidolgozott módszer szerint. Vagy fordítva: annyi levegőt szivattyúztam a hengerbe, hogy kis híján összelapított. Sok-sok tonnányi nyomást idéztem elő... Általában megtettem mindent, amit előírtak testi és lelki egészségem megőrzése érdekében. És nem nyúltam a tréningszkafanderhez, mert mindenfajta illúzió ellenszenves nekem.
Az ikárosziak maguk eszelték ki ezt az ördögi találmányt, ahogy a régi emberek neveznék, akik joggal égetnék el máglyáikon. Természetesen ez is jó célt szolgál: azt, hogy elűzze az unalmat az alsóbb osztályú felderítő űrhajókon, amelyeken kisszámú legénység van, és tilos bárhol is leszállniuk. S hogy eddze a lelket oly módon, hogy meglepő szituációkat teremt, ismeretlen veszélyekbe sodor, szörnyű abszurditásokkal ütközteti össze, röviden: a kaleidoszkóp elve alapján modellálja mindazokat a helyzeteket, amelyekbe ember kerülhet bárhol, bármilyen világokban, amelyeknek más a logikájuk. Lényegében ez egy színes, háromdimenziós álom, amely nem az emberi agyban játszódik, hanem a szeme és füle előtt, de a szkafander alatt az emberi agy olyan állapotba kerül, hogy elhiszi, amit lát. Az ikároszi orvosok szerint ez kifejezetten egészséges: az idegrendszer megszabadul bizonyos belső feszültségektől.
Ezekben a napokban kezdtem gondolkozni egy valóban különös tényen: hogyan lehetséges az, hogy a mi oly igen kitűnően felépített agyunk, amely éber állapotában annyira értelmes és logikus, egyszer csak, amikor még el sem aludt, vegyszerek sem kábították el, hinni kezd a legfantasztikusabb látomásokban, amelyeket egy felületes, mechanikusan előidézett félhipnózisban tálalnak neki? Milyen az az ellenőrző berendezés, amely ilyen könnyen átengedi az embert a külső befolyásoknak, s mért olyan befolyásolható, hogy így védtelenné teszi és veszélybe sodorja az embert? Mi lehet az oka, hogy az evolúció, amely oly sok mindent talált ki, épp a legfontosabb helyen - az agy kontrolljára gondolok - bűnös hanyagságot vagy talán konstruktőri tehetetlenséget tanúsított?
Ilyesmiken gondolkodtam, de mégiscsak belebújtam a varázsszkafanderbe, s közben azt bizonygattam magamnak, hogy kizárólag azért teszem, mert tanulmányozni akarom önmagam. De később bevallottam magamnak, hogy voltaképpen önmagamtól és négy testőrömtól menekülök a tréninghelyiség illuzórikus világába. A végén úgy rászoktam erre a szórakozásra, mint egy narkomán. Beláttam, hogy ez történt, de... csináltam tovább. Közben Coro, Tobi, Mono, Loso ott állt mellettem, hogy vigyázzon rám, s biztosan gúnyosan jegyezték meg: “És még ez akart tanulmányozni minket!”
A robottechnika törvényeit figyelembe véve persze nem gondolhattak az emberről ilyesmit, de ugyan ki tudja, hogy tökéletesítésük közben titokban nem folytatnak-e önképzést, és nem fejlődött-e ki bennük kritikus szemlélet alkotóikkal szemben - egyfajta küzdelem az emberek ellen a gépek részéről, amit gondosan titkolnak, előkészítve összeesküvésüket arra a döntő ütközetre ember és gép között, amelyet olyan önkínzó élvezettel ábrázolnak a tudományos-fantasztikus szerzők műveikben.
Ma Loso volt az ügyeletes a tréninghelyiségben. Úgy állt ott, mint egy őrszem, s mint a megtestesült lelkiismeret, de ez nem akadályozott meg abban, hogy teljes három órára állítsam be a sisak óráját.
Előírás szerint a tréningszkafander önműködően leállítja az egész előadást legkésőbb egy óra elteltével. Egy órát engedélyeznek a napból erre a kétes értékű élvezetre. Tegnap azonban véletlenül felfedeztem, hogy a sisak óraműjét elrontották. Letörölték a programját. Vajon Alec Derry műve ez? És hogyhogy nem vették észre, mikor új repülésre készítették elő az R-19-est? Vagy szándékosan hagyták így?
Alig-alig fértem be a speciális karosszékbe. Nem langaléták számára tervezték. Puha, végtelenül puha, de mégis speciális bilincsekbe kell tenned a karod és a lábad, hogy ne csinálhass semmi jóvátehetetlent sem magad körül, se magaddal. Mert esetleg őrjöngeni kezdesz, honnan tudhatnád előre, mi vár rád ezúttal? A sisak a fejeden, a bioáram impulzusai agyad bioáramainak hullámhosszán lüktetnek, muzsikálnak már, a csendesen hipnotizáló hangok is felkészítik egyébként oly igen kritikus szürkeállományodat a holográfberendezés kaleidoszkópjátékára...
Természetesen roppant illetlen dolog lenne tőlem, ha bárkit is azzal szórakoztatnék, hogy mit éltem át a szkafanderben. Ezek az élmények nem bennem születtek, nem mondhattak az én állapotomról semmit. Nincs semmi értelmük. Kívülről áradtak belém. A látomások pedig, mint már mondtam, egy permutációs berendezés szerencsekerekének önkényes alkotásai, amely filmkockákat dob ki egymás után s egymásra. Az, amit az ember lát, többnyire annyira értelmetlen, hogy még a sisak alatt is közönyös marad. Máskor mindenféle lidércnyomások támadnak: lakatlan bolygókon feneketlen szakadékba kerülsz, ismeretlen szörnyek elől menekülsz, amelyek nyilvánvalóan csakis téged keresnek, magmatóban úszol, és az ájulásig összeégsz izzó szkafanderedben, töröd a fejed, hogy megfejtsd egy ismeretlen, de rendkívül veszélyes anyag titkát, vagy halált hozó mikroorganizmusokat tanulmányozol. Egyszóval ahhoz, hogy valami kellemes élményben legyen részed, legalább akkora szerencse kell, mint a lottófőnyereményhez, s miután kibújsz a szkafanderből, át kell öltöznöd, mert a fehérneműd teljesen átizzadt. És órákig tart, amíg ezek a lidércnyomások teljesen kitörlődnek belőled. De az orvosoknak, úgy látszik, igazuk van: egy-egy órányi rémség meglehetősen élénkítő hatással van a depressziótól fenyegetett idegrendszerre, amely egyébként állandóan az ingerszegénység, a szenzoréhség határán van.
Az emberben mindig élt az igény, hogy máshol legyen, egy másik valóságban, a holografikus szkafander azonban vigaszképpen ezt mondja: látod, milyen másféle valóságok várnak rád? De hogy el ne taszítsa magától végképp, néha megenged neki egy-egy nyerőszámot: valami mulatságos, többnyire szerelmi kalandot is az érzékszervek számára. De én azt hiszem, nem ez késztette Alec Derryt, hogy tönkretegye a sisak óraszerkezetét, hanem a különös, hazárd remény, hogy “megütheti a főnyereményt”, ami különösen csábító ebben a hipnózislottóban, mert ez a nyeremény nemcsak hogy ismeretlen, de előre elképzelhetetlen is. Hát ez az oka, amiért soha, egyetlen űrpilóta sem jelentette mind a mai napig, hogy a holográfszkafander használatával vissza lehet élni.

Huszonnegyedik nap - később

Az én főnyereményemre ma került sor a holográfszkafanderben. Valamikor a második óra folyamán.
Azzal kezdődött, hegy végre sikerült megszabadulnom egy homályos élvezetekkel és határozott félelmekkel teli valóságból, amelyben voltak szép dolgok, de nem emlékszem már, hogy mik, és borzasztó tragédiák is, amelyeket szintén elfelejtettem. Egészében véve semmire sem emlékeztem pontosan, de olyan állapotban voltam, mintha egy kipárolgásaival édesen kábító dzsungelből verekedtem volna ki magam, amelyben egyszerre ezer vadállat kívánta a halálomat.
(Ezeket a hasonlatokat természetesen a régi földi irodalomból és a földi dokumentumfilmekből kölcsönzöm.)
Így történt, hogy egy napsütötte, zöld tisztáson találtam magam. Ó, milyen zöld volt! Soha életemben nem láttam ehhez fogható zöld színt! A tisztás közepén levő patakban is zöld volt a víz, ahogy visszatükrözte a partján burjánzó füvet. A levegő, akár egy végtelen, zöldes kristály, az ég a fejem fölött a zöld minden elképzelhető árnyalatával szivárványlott. Elnyúltam a füvön, hogy pihenjek, és arra gondoltam, hogy anyámnak látnia kellene ezt a füvet, hogy magot vegyen belőle, és mitől lehet ennyire lágy és puha, s ugyanakkor ennyire hosszú és egyenes szálú és... és még csak nem is hajladozik! Akkor vettem észre, hogy egyetlen fuvallat sem érint, a levegő valóban mintha áttetsző kristállyá merevedett volna. Ez aztán jó hely a pihenésre, gondoltam. Jó, hogy sikerült kimenekülnöm. Törtem a fejem, hogy eszembe jusson, honnét is menekültem ki tulajdonképpen. De mivel ez túlságos erőfeszítést kívánt volna, későbbre halasztottam. Hadd pihenjek előbb! Arra is gondoltam, hogy szomjasnak kellene lennem - az ajkam kirepedt a szárazságtól, de inni mégsem volt kedvem. Sajnáltam azt a szép zöld vizet a patakban, amely olyan tiszta volt, oly üdén csillogott, és amely - nem folyt.
Csöppet sem lepett meg, hogy létezhet olyan patak, amelyben a víz nem folyik. Sőt. Megkönnyebbülést okozott a patak nyugalma. Azzal az érzéssel nyújtóztam el a füvön, hogy még egy perc, és pattanásig feszült izmaim és ízületeim tökéletes boldogságra lelnek. Ott, ahonnét elszöktem - lám csak, az izmaim és ízületeim emlékeztetnek erre! -, minden folyt, nemcsak a folyók. Tűz folyt ott, és folyt maga a tér, szüntelenül történt valami, valami eltűnt, valami megjelent. Borzasztóan fárasztó volt, és a világ minden kincséért sem tértem volna vissza oda, habár, ki tudja, miért, még mindig nem emlékeztem, hogy pontosan mi is volt ott.
Még csak bele sem süppedtem a fűbe, mikor lefeküdtem a mozdulatlan patak szélére. De ezt csak azután vettem észre, hogy felfedeztem a patak mozdulatlanságát. Azért van ez így, mondtam magamnak, mivel a világ valódi lényege szerint egységes és mozdulatlan, hát az ember is boldog, ha sikerül eljutnia ehhez a lényeghez. Ezt borzasztó okos megállapításnak éreztem, szinte mint valami fenséges igazság felvillanását. De oly édesen ernyedt voltam, hogy ez sem izgatott különösebben. De miért is izgulnék? Ha az ember elért a végső igazságig, a többi, az útközbeni, a közelítő már nem érdekes. S a testem és a lelkem szinte úgy feküdt e zöld füvön, mint egy végső igazságon. És mindhárom, a testem, a lelkem és a fű atomjait alkották annak a molekulának, amely áttetsző, megmerevedett konstrukciója volt ennek az igazságnak - végső és áttetsző, mint az a szénkristály, melynek a neve gyémánt. Nem tudom, boldog voltam-e, mert ezt a kérdést fel sem tettem magamnak. Semmit sem kérdeztem, de az érzés, hogy jó a pihenés, vitathatatlanul egyike a boldog emberi állapotoknak.
És a rövideknek! Egy pillanattal azután, mikor valóban tudatosult bennem, hogy valamit kipihenek, az érzés elmúlt. Körülöttem még mindig mozdulatlan volt minden. De mintha bennem elmozdult volna valami, s valami váratlan viszketés arra kényszerített, hogy megmozduljak, és a kezemmel a bal lapockámhoz kapjak. Nevetséges, gondoltam, miközben megpróbáltam megvakarni, hogy viszketést érezzen az ember, amikor elért a lét végső igazságához. Nyilvánvaló, hogy a cinikus éned halhatatlan, mondtam magamnak, és mint allergiás viszketés mindig ki fog újulni, mivel... nem sikerült befejeznem önmagamhoz intézett bókomat, mert a viszketés egyszerre elárasztotta az egész testemet, és már nem viszketés volt, hanem őrjöngő rovarok csípése. Minden porcikámat felbőszült bogarak csípték és szúrták. Még tébolyult zúgásukat is hallottam. De látni nem láttam őket. És egyáltalán semmit sem láttam már. Mert most újra futottam, mint az előbb, mielőtt kiértem a tisztásra.
Teljes erőmből futottam. Az életemért futottam a láthatatlan bogarak elől. Láthatatlanok voltak, de én - aki soha életemben nem láttam eleven rovart - tudtam, hogy különfélék, egészen pontosan tudtam, milyenek, anélkül hogy a nevüket ismertem volna. Egyesek martak, mások szúrtak, megint mások a két első lábukkal csíptek. Voltak, amelyek a csápjaik előtt valami ollófélét viseltek, és azzal vágtak a testembe, vagy egy éles, görbe szarvval, vagy két hajlott szarvval, amelyek beleszakadtak a bőrömbe. És valamennyi, mindegy milyen külsejű, és nevű, tébolyító mérget fröcskölt szétmart, agyoncsípett, összevissza szurkált húsomba. Az út pedig egyre meredekebbé vált. Nem is út, hanem köves hegyi ösvény. Egyik oldalán függőleges fal emelkedett az ég felé, a másik oldalon függőleges fal ereszkedett a semmibe. A lábam meg-megcsúszott a köveken, botladoztam. De tovább futottam fölfelé, attól az érzéstől vezéreltetve, hogy csakis ott fenn szabadulhatok meg a kicsi szörnyetegektől.
Szaladtam, elestem, szaladtam... Aztán már nem is futottam, és nem is estem el, hanem négykézláb másztam. A lábamból ömlött a vér: a talpamból, a bokámból, a térdemből. És a kezemből is: a csuklómból, a tenyeremből, az ízületeimből és külön minden egyes ujjamból. Nem a megtett út maradt mögöttem, hanem két fal között vérpatak folyt a hátam mögött. Patak, mint azon a tisztáson, csakhogy vörös és sebes. Kiabáltam, de nem hallottam se a hangom, se a jajveszékelésem. És különben sem kiabáltam, mert egyszerre rájöttem, hogy hiábavaló minden kiabálás, hogy nincs, aki segítsen rajtam, hogy az egyetlen mód a menekülésre, ha feljutok a csúcsra. De hogyan érhetném el, amikor ilyen erősen ömlik a vérem? Csak legyen elég a vérem és a levegőm - ez lesz az én menekvésem! Ezért kész lettem volna imádkozni, mert a vér már felszabdalt mellkasomból is folyt, és a szememből is vér folyt, mintha arra lennék hivatva, hogy duzzasszam azt a patakot mögöttem, hadd legyen ezen a hegyen egy gőzölgő, vörös patak is...
A hegy minden kanyar után szürkébb lett. Csupasz szirtek, zuhanó lejtök, függőleges falak - szürkék, ahogy minden szilikátszikla szürke és hideg. Szürke, hideg, végtelen hegy, de én már a legmagasabb csúcsán voltam, és már semmi sem szúrt, nem csípett és lövellt mérget a bőröm alá. A vörös vérpatak pedig felszáradt vagy eltűnt, mert eltűnt az ösvény is, amelyen az előbb még másztam. Puszta kövön ültem - hideg volt és szürke -, levegő után kapkodtam, és elégedetten figyeltem, hogy milyen meglepő gyorsasággal forrnak be a sebek a kezemen. Szkafanderem foszlányai a testem körül libegtek; könnyű szkafander volt, de az anyaga mégis _kellemetlenül merev; a viharos szél úgy lobogtatta ezeket a szakadt darabokat, mintha egyszerre fújna az összes lehetséges irányból, anélkül hogy a különböző légáramlatok egymásnak ütköznének. Most azt is hallottam, hogyan süvít a szél. Nem úgy süvített, mint egy szél, hanem mint sok szél, különféle hangokon, s ebből a különböző hangmagasságú kánonból egyetlen hatalmas és félelmetesen zengő kórus keletkezett. Attól féltem, hogy ez a jeges melódia hamarosan kővé változtat engem is, mint körülöttem mindent. Csak ez a szél ne lenne. gondoltam, honnan jött most épp ez a szél... és hirtelen meghallottam a választ:
- A csúcson mindig fúj a szél.
Megfordultam. Anélkül, hogy különösebben meglepődtem volna, mint ahogy eddig sem csodálkoztam semmin: mintha minden a maga természetes módján történne, kifejezetten az én számomra összeállított véletlenek és események sorozatában. Kétlépésnyire tőlem, közel a csúcs széléhez, egy vastag botra támaszkodva, amely szürke volt, akárcsak a környező sziklák, magas öregember állt. Hosszú, redőzött ruhája - vajon ezt nevezik khitónnak? - szürke volt. Szürkésfehéren hullott alá hosszú szakálla és festőien göndör haja, sziklaszürkén és sziklanyugalommal fénylett a szeme.
- Azért nem jönnek idáig a rovarok - tette hozzá, és kőszikla ajka mosolyra húzódott.
Ha nem mosolyodik el, szobornak véltem volna, amelyet a környező sziklákból faragtak.
- Ugye, te vagy Zenon - kérdeztem megint csak anélkül, hogy meglepődtem volna -, Zenon, Eleából? Mit csinálsz itt?
- Téged vártalak - bólintott naiv elégedettséggel, amiért azonnal ráismertem.
- És honnét tudtad, hogy idejövök?
- Hát nem hozzám indultál?
- Nem - mondtam óvatosan, félve, hogy megbántom. - Én tulajdonképpen valaki mást kerestem, egy...
- Ámítod magad. Engem kerestél - erősködött nemes fensőbbséggel. - Vagy pontosabban: a csúcsot kerested.
- De nem. Remekül éreztem magam ott lent - mutattam a tisztásra, amelyik ki tudja, hogyan, éppen ebben a pillanatban újra megjelent a szemem előtt. Messze alattam zöldellt, áttetsző, tündöklő, napfényes, nagyon szép és elérhetetlenül távoli volt. Fájdalmas vággyal kérdeztem: - Tulajdonképpen mi az a tisztás?
- Az a remény. De az ember nem nyugodhat rajta sokáig, az ember csak akkor érzi igazán jól magát, ha már fölé emelkedett.
- Ó, igen - mondtam tiszteletlen ingerültséggel -, ti, ókoriak, tele vagytok szimbólumokkal!
Patrónusom nem vette zokon a szavaimat:
- Nekünk nem voltak űrhajóink, fiam, ezért szimbólumok segítségével repültünk a Világegyetemben.
- És meddig jutottatok? - mondtam csúfondárosan, mert szörnyen fáztam, és valami sértő célzást is éreztem a szavaiban. - A világ egységes és mozdulatlan, azt mondják, ugye? Hát ha olyan mozdulatlan, mi ez az átkozott szél ezen a csúcson?
Ekkor megborzongtam, és nemcsak a szél hidegétől, hanem mert misztikus borzongás fogott el: ugyanis miközben szkafanderem cafatjai továbbra is csapkodtak, az ő khitónján nem rezzent egyetlen redő sem, és egyetlen hajszál sem rebbent meg a fején.
- Zenon - szólt hozzám az eleai Zenon. - Ne egyszerűsítsd le a filozófiámat, ahogy azt a cinikusok tették később. Te tudod, hogy még Arisztotelész nevezett el engem a dialektika feltalálójának...
- Én tudom - szakítottam félbe -, de honnét tudod te, aki egy teljes évszázaddal korábban éltél?
- A csúcsról minden látszik - felelte, és első ízben mozdult meg: egyik kezéből a másikba tette a vastag pásztorbotot, amire támaszkodott, s én azon tűnődtem, mi történt ma a szememmel: a bot hosszú, időtől megszürkült kardnak bizonyult.
Körülnéztem. Ameddig csak elláttam, a hegység szilikátmozdulatlanságba dermedt hullámai szürkélltek mindenütt. Az én zöld tisztásom eltűnt, igaz, eszembe se jutott, hogy keressem.
- Ugye te voltál az első, aki azt mondta, hogy a tér nem létezik? - szólaltam meg. - Erről a csúcsról láttad talán, hogy nem létezik? De hisz neked ezen kívül is voltak mulatságos ötleteid. Most jut eszembe! Különösen az a példa a gyors lábú Akhilleuszról, aki egy teknősbékával versenyzett, és nem tudta utolérni...
- Fiam - szólt Zenon szelíden -, a ti Hidalgótok vajon meg tudta már tenni útjának felét?
- Ohó, szóval te tudod, hogy a Hidalgó aszteroidával repülünk? Ide hallgass, patrónusom. Ha nem fáznék itt melletted ennyire...
- Zenon - szakított félbe -, ha akarod, se maradhatsz velem. De legalább válaszolni tudsz, igaz?
Vacogva töprengtem, miféle választ vár tőlem, és eszembe jutott komikusan különc téziseinek egyike, azt hiszem, aporiának nevezik, amely azt állítja, hogy ahhoz, hogy célhoz érj, legelőször a célhoz vezető út felét kell megtenni. De azelőtt meg kellett volna tenned e fél út felét, s azt megelőzően e fél út felének a felét és így tovább - a végtelenségig. Ily módon bizonyította, hogy egyáltalán el sem indulhattál, hogy egyáltalán nem létezik mozgás. Így válaszoltam:
- Igazad van: valóban nem tettük meg utunk felét, és bizonyára nem is tesszük meg soha. De ez azért van, mert senki sem tudja, hol a mi utunk vége. Hidd el nekem, eleai Zenon, épp eleget utaztam a Kozmoszban, és a saját szememmel láttam, hogy a világ se nem egységes, se nem mozdulatlan, hanem épp ellenkezőleg... Egyébként bocsáss meg, de te mondtad azt is, hogy ne higgyünk a szemünknek, ugye? Ti ott Eleában, úgy látszik, egyáltalán nem hittetek az érzékszerveiteknek, a szellemetekben bíztatok, s csak azzal kerestétek az igazságot... - s itt félbehagytam, mert már teljesen összefagytam, és megpróbáltam beburkolózni szkafanderem maradványaiba.
De a szél nyomban letépte rólam, amint elengedtem, hogy egy másik lobogó végéhez kapjak. S polifonikus dala tovább süvített a fülembe. Ezzel együtt fokozódott bennem a bosszúság. S akkor még hirtelen egy meglehetősen nyugtalanító felhő is feltűnt valahonnan. Messze volt, de a szél nagy sebességgel sodorta felénk.
- Minthogy annyit utaztál a Kozmoszban - az öreg nem adta meg magát -, s minthogy annyi ellentmondással találkoztál, nem jutott az eszedbe, hogy épp a mi érzékszerveink tökéletlensége teszi, hogy így nézzen ki, és hogy a természet nem lehet ennyire ellentmondásos, ennyire tele egymást kölcsönösen kizáró dolgokkal?
- Ó, tudod - tiltakoztam növekvő ingerültséggel -, a Világegyetem végtelen. S mivel végtelen, elkerülhetetlen, hogy tele legyen ellentmondásokkal is.
- És a robbanás előtt? - kérdezte kajánul. - Miféle robbanás?
- Ti úgy nevezitek, hogy a “nagy robbanás”. Ugye, a tudósaitok azt állítják, hogy volt egy legelső robbanás, amelynek eredményeképpen szerterepültek és kialakultak a mostani világok? Hát épp akkor volt egységes és mozdulatlan a Világmindenség.
- Te talán azt is látod a csúcsodról? - érdeklődtem, de ironikus kérdésem belefúlt a szelek kórusába, amely szirénabőgés kórusává változott. - Nem minden tudós gondolja úgy, hogy volt egy legelső robbanás. Az én apám...
A felhő veszett sebességgel zúdult felénk, s mintha nem is felhő lett volna, hanem éles, fogazott szélű, kemény, fekete lap, amely egyenesen a torkunknak tartott.
- Zenon - kiáltottam rémülten, és ösztönösen lehajoltam -, mi ez?
- Nincs értelme - mosolygott kőajkaival. - Ha a csúcson vagy, hajolhatsz le bármennyire is - minden alattad van.
A következő pillanatban a felhő levágta a fejünket.
Körülöttem, alattam, fölöttem áttetsző és mégis átláthatatlan, tömör s mégis megfoghatatlan lett a sötét. Ennek a közepén lebegett a fejem, de élt, mert az agyam majd szétrepedt a fájdalomtól, ami elmetszett nyakamból áradt.
- Megijesztett a Semmi?
Az eleai Zenon feje ugyanúgy lebegett - szürkésfehér kő a felhő fekete súlytalanságában.
- Nem - hazudtam. - De ez egyáltalán nem a Semmi. Fáj a nyakam, a Semmi pedig nem okozhat fájdalmat.
- Bravó - dicsért meg Zenon. - Lám, milyen jól megtanultad a dialektikus tagadást! Mert tulajdonképpen ez az, amit én fedeztem fel. Íme, most megértetted, hogy ez a fájdalom benned van, és tőled való, akár a bogarak, amelyek felkergettek a csúcsra. Miért nem akarod mégse belátni, hogy ugyanez a helyzet a térrel is? Az is csak a mi érzékeinkben létezik. Ha reálisan és önállóan is létező, akkor hol van? Vagy egy másik téren kell lennie, vagy egy másik térben, és a másiknak is egy másikban és így tovább, a végtelenségig.
- Ó, kérlek - nyögtem fel végképp neveletlenül -, ilyen vitákat inkább apámmal folytass, engem nem vonz a filozófia. Nekem csak azt mondd meg, miért vágták le a fejed? Ezt nem nagyon értettem, amikor az életrajzodat olvastam.
- Mert megengedtem magamnak, hogy feje legyek egy zsarnokellenes összeesküvésnek Eleában.
- Á, na látod! - diadalmaskodtam, és szerettem volna még valamit mondani, valamit, ami már az én felfedezésem volt, fontos felfedezés, amit abban a pillanatban tettem. Abban a pillanatban azonban... felébresztett a holográfszkafander második ébresztőrendszere.
Gyötrelmesen sokáig tartott visszatérésem a tréninghelyiségbe. Nagyon szerettem volna legalább végigmondani a felfedezésem, de már elfelejtettem. Pedig minden egyébre emlékeztem, jóllehet ezek számomra idegen gondolatok voltak, mintha az agyam kétfelé hasadt volna. És ez a két fél most lassacskán mintha közelítene egymáshoz, mint két összekapcsolódni szándékozó űrhajó a térben. Ebben a térben még mindig ott lebegett közöttük az Eleából való Zenon és az Ikároszról való Zenon feje, de már semmit sem voltak képesek mondani. Amikor a két agyfélteke összekapcsolódása befejeződött, így szóltam a pszichorobothoz, amely már három órája állt mellettem türelmesen:
- Loso, mit szólsz ehhez, mi?
Természetesen nem szólhatott semmit, és nemcsak azért nem, mert a kérdést nem az ő gépnyelvén tettem fel. Még mindig mintha mámoros lettem volna, de a mámor egyre csökkent, és a helyét elfoglalta a visszaemlékezés, amely mintegy megtisztult, csupasszá és láthatóvá lett.
- Loso - nyögtem -, de hát ez teljességgel lehetetlen! Ebbe a holografikus kaleidoszkópba mindenféle idiotizmust és mindenféle fantazmagóriát begyömöszölhettek, hogy szórakoztassanak bennünket. De hogy legyen köztük egy film, amelyen az eleai Zenon beszélget az ikároszi Zenonnal - ez a legzseniálisabb operatőr erejét is meghaladná. Úgyhogy ezt mindenesetre rögzítsük, jó? Hogy később még törhessük rajta a fejünket...
Így történt, hogy még akkor, anélkül hogy felálltam volna, diktafonba mondtam e rendkívül különös kalandomat. És ahogy visszaidéztem az előző és az azt megelőző napot, amikor a második két órában átélt kalandok tökéletesen különböztek az első, a szabvány óra kalandjaitól, és mozgósítottam minden orvosi tudásomat és mérnöki “ismeretemet”, arra a végkövetkeztetésre jutottam, hogy az első óra végén a kaleidoszkópberendezés az óraszerkezet segítségével önműködően kikapcsol, és a vetítés megszűnik. Hanem az Alec által leblokkolt berendezés a sisakon nem ébreszt fel, folytatja a hipnotizálást, pedig a kaleidoszkóp már nem működik. És addig tart ez a hipnózis, mígnem valamikor a második óra közepe táján ki nem vált egy tankönyvbe illően pontos skizofrén állapotot, a személyiség ideális megkettőződését - azon rövid, kísérletileg előidézett skizofrén állapotok egyikét, amilyeneket már kétszáz évvel ezelőtt is képesek voltak kiváltani gyógyszeresen a pszichiáterek, akik ilyen módon kíséreltek meg behatolni a agy e talányos állapotának mélységeibe. S amint idáig jutottam a gondolkodásban, felüvöltöttem, készen arra, hogy újból megbolonduljak:
- Nem! Az én agyam bizonyosan képes arra, hogy két Zenonra szakadjon, lévén, hogy különös figyelemmel tanulmányoztam eleai patrónusom munkáit, úgyhogy az utazás unalmában néminemű bolondságokat összehordhatott. De Alec Derry, ez az egyszerű és jóságos lélek?... Hogy volt képes tulajdon énjének egyik felét egy Riemann-gömbbe zárni és egy galaktikus szupercivilizáció isteni képviselőjévé változtatni, mely tiltásokat és fenyegetéseket nyilatkoztat ki az emberiség számára?

Huszonötödik nap

Végső soron azonban mégiscsak én vagyok ostoba. Nem bírok, képtelen vagyok megbirkózni azzal a számomra rettentő felfedezéssel, hogy valószínűleg Alec is ugyanebben a tréninghelyiségben találkozott azzal az “Istennel”, akinek az életemet kockáztatva eredtem a nyomába. Tessék, most is azt mondom: valószínűleg, amikor ez több mint nyilvánvaló. De miért és hogyan hoz létre magában épp egy ilyen “Istent” egy olyan naiv és bátor űrhajós, mint barátom, Alec Derry?
Ezekhez hasonló kérdésekkel és meddő logikai elemzésekkel kínlódva próbáltam megfojtani az átélt eseményeket, nehogy azok fojtsanak meg engem.
Egyébként miért csúfoltam ki az én bölcs és tiszteletre méltó patrónusomat, a gondolat valóságos óriását, akinek munkáiban az egész későbbi filozófia elvei megtalálhatóak, méghozzá már kritikus szemmel előadva? Csak azért, mert hideg volt ott mellette a csúcson? De várj csak, hát kit csúfoltál te ki, ha egyidejűleg voltál mindkét Zenon? Nem valami más csúfolódott benned, valami harmadik, ami mint ellenőrző műszer megmaradt agyad két fele között? És tulajdonképp téged csúfolt, és éppen azt a tézist, amelynek nevében a lehető legkönnyelműbb módon ide kerültél a Galaktikának ebbe a sivár csücskébe!
Nem, nem az utazás unalma találta ki Alec Derry agyában “istent”, hanem a - káosz!
Az Isten szilárd valami a káoszban. Egy csúcs, egy hideg és zord csúcs. De megdönthetetlen. Az Isten a káosz határa. Isten a rend, amit az ember rá akar kényszeríteni a Világmindenségre. De létezik-e vajon rend tilalmak nélkül? Akkor viszont minek keltél útra, te dialektikus tagadó? Hiszen egyáltalán nem azért indultál el, hogy megkeresd Derry “istenét”, mert csábított az ő rendje - hát kicsúfolja akkor oly nagyon a tulajdon elméd kontrollja? Ösztönösen indultál el, épp azért, hogy fellázadj ennek az “istennek” a tiltásai ellen. Miképpen az, akinek a nevét viseled, feláldozta szkeptikus bölcsességgel teli fejét, hogy így kísérelje meg elűzni trónjáról Elea szánalmas, provinciális zsarnokát. Mert, kedvesem, a rend nemcsak emberi ábránd a természet káoszában. A rendre azért is szükség van, hogy az embernek legyen mi ellen lázadnia.
Hát ezért... nyugodj most meg! És nyugodj bele! Nem történt semmi szörnyű. Ellenkezőleg! Úgy látszik, az ókoriak mégiscsak okosabbak nálad, mert ők mondták, hogy az igazán nagy emberi kalandok nem az emberen kívül, hanem az ember lelkében zajlanak. Ezért... most mondj köszönetet a lelkednek, legalább azért, mert nem enged unatkozni.

Huszonnyolcadik nap

Nagyon letört vagyok. A tréninghelyiségbe nem merek többé bemenni. S minden egyéb szórakozás is legalább annyira taszít. Néha még sakkozom, kísérletet téve a lazításra, de a pszichorobotok folyton tönkrevernek. Egyszer sem sikerül már az ember szempontjából győzelemnek számító pattot vagy örökös sakkot elérnem. És az R-19-es megint szűk nekem. Mintha egy kinőtt sapkát nyomtam volna a fejembe. Minden ok nélkül járkálok csak ide-oda. Beleütközöm a falakba, elvesztettem az egyensúlyérzékem, és minden ízületem iszonyúan fáj ebben a kaotikus mozgásban. Hát igen, valami rossz történik velem, és félek, hogy még rosszabb lesz. Legokosabb az lenne, ha visszafordítanám az űrhajót az Ikárosz felé, maximális sebességre állítanám, és befeküdnék az anabiotikus kamrába. De már nem vagyok képes rá, hogy ezt megtegyem. Tegnap láttam Nilát. Épp, ki tudja, hányadszor, ellenőriztem a klímaberendezést, s egyszer csak halk nevetést hallottam. Halk és nyilvánvalóan gúnyos nevetést. Elképzelhetik, hogy reagál ilyesmire valaki, aki tudja, hogy az űrhaján rajta kívül nincs több ember!
Megfordultam - Nila! Kukucskált csak a regenerálóberendezés összevissza kígyózó csövei között, és gúnyosan rám vihogott. Nem vettem azonnal észre, hogy a csövek között csak szép feje lebeg, még csak nem is az egész feje, csupán dús, szőke hajjal keretezett arca.
Zsörtölődve mondtam, persze csak tréfából, hogy megenyhítsem:
- Ki engedett téged ide ilyen hajjal? Rád nem vonatkozik az űrpilóta-szabályzat?
Nila résnyire húzta össze a szemét; kékeszöld elektromos szikrák pattantak ki belőlük, mint amikor rövidzárlat támad.
- Elromlott a klímaberendezés, és nem tudom megjavítani - mondtam neki. - A végén még megfulladok.
Végighúztam tenyerem a homlokomon, de nem azért, hogy Nilának demonstráljam, mennyire fülledt a levegő és mennyire izzadok. A verejték valóban patakokban csurgott a homlokomról, oly nagyon, hogy a szemöldököm sem feltartóztatni, sem eltéríteni nem tudta.
- Így kezdődik - nevetett Nila kárörvendően.
- Micsoda?
- Legelőször a klímaberendezés romlik el. Úgyhogy gyere máris a kamrába.
- Mi kezdődik? - ordítottam, amire ő azt felelte: “ostoba!”, és eltűnt. Csak most tudatosodott bennem, hogy Nilának sosem volt hosszú haja, és az ajka nem mozgott, ennek ellenére világosan hallottam a szavait.
Magától értetődik, hogy ilyen beszélgetés után szóba se jöhetett, hogy bemenjek az antibiotikus kamrába, oda, ahol az oxigén láthatatlan tüze elemésztett egy virágzóan szép embert.
Amíg Alec a tréninghelyiségben egyre őrültebb lett, hogy aztán végérvényesen megőrüljön, amikor kijött onnét...
Nem megyek be többé. Hé, Loso, Tobi, Mono, Coro, halljátok, sátáni automaták, nehogy beengedjetek oda! Ugyebár nektek kell őrködnötök az egészségem felett!
Meg kell nyugodnom. Meg kell nyugodnom, hogy valami elhatározásra juthassak, de képtelen vagyok rá. Alighogy lefekszem, és mindenekelőtt ellazítom az izmaimat - ami szintén nem sikerül úgy, ahogy kellene -, a pont, amelyet magam választottam ki, hogy arra összpontosítsak, egyszer csak megelevenedik. Undorító hüllővé vagy madárrá változik, amely összevérzett szárnyaival verdesi a falat, vagy egyszerre madár és kígyó. A feje madár, a teste kígyó, esetleg fordítva: tömzsi madártest, fényes, mint egy földgömb, fényes kígyópikkelyekkel, és egy hosszú-hosszú nyak nyúlik ki belőle, nem is nyak, hanem kígyó, amelynek keselyűcsőre van. És ez a csőr felém vág, és én védekezően felugrom, és az egész jó lazításból nem lett semmi.
Tegnap láttam az apámat is. Miután beismertem vereségemet, elindultam a robotpilóta felé, hogy útirányt változtassak. És pontosan a műszerfal mellett megjelent apám szobasápadt filozófusarca. Nagyon szomorú volt, és szemrehányóan nézett rám, szomorú szemrehányással. Nem tudom, mi oka volt rá, szerettem volna én magam kitalálni, ezért nem kérdeztem meg őt. A szívem újra összeszorult, összeszorult minden véredényem. De verejtékmirigyeim épp fordítva: kitágultak, s mint vulkánból ömlött belőlük hideg tartalmuk.
Miért teszel nekem szemrehányást, apa? Egyébként mindegy! Az apákban mindig él valami szemrehányás a fiak iránt. S a fiak mindig rejtegetnek magukban valami vétket, amit az apjuk ellen követtek el. Az a rossz, hogy nem tudtam megváltoztatni a menetirányt, mert miután eltűnt a te fájdalmasan nemes szemrehányásod, bennem újból fellángolt a fiúi konokság. Végül visszaküldöm nektek az űrhajót, én pedig a mentőkatapulttal szököm meg belőle.
Látod, apa, mégiscsak sikerült kicsiholnotok belőlem egy szikrányit a ti felelősségérzetetekből! Még jelenlegi állapotomban is érzem, hogy nem egészen becsületes dolog veletek szemben feláldozni egy felderítő űrhajót, még ha az az elavult A osztályhoz tartozik is, csak hogy öngyilkos lehessek. Olcsóbban is megoldható. Csak előbb el kell boldogulnom ezzel a négy pókkal, akiket tanulmányozni akartam.

Huszonkilencedik nap

Két bespriccelés az orrlyukaimba a pszichotonból egy-két órára elűzi a kígyókat, gyíkokat és madarakat a falakról, elűzi az ismeretlen és ismerős vigyorgó pofákat, amelyek úgy himbálódznak a hajó falain. mint a régi, sárkányforma japán lampionok. Megakadályozza továbbá, hogy a mentőkatapult, amint közeledem hozzá, ne változzon gigantikus krokodillá - mint ahogy először történt. A pszichoton még azt is lehetővé teszi, hogy eltűnődjem azon a furcsa tényen, hogy a látomásaim ugyanazok, mint az egy évezreddel ezelőtt megtébolyodott emberek hallucinációi. Oly kevéssé változott meg legbelső lényegünk, hogy még mindig a- hüllők rémisztenek meg legjobban, habár másutt, mint tanítófilmeken, nem is láttuk ezeket az ártalmatlan lényeket. Úgy látszik, az ember a mászó- és pterodactylusféle repülő hüllők korában vált emberré. Ezért hagytak a hüllők ilyen gyógyíthatatlan nyomot a gének emlékezetében.
De úgy látszik, a hiúságom is gyógyíthatatlan, hiszen mindennek ellenére ezeket a megfigyeléseket disszertációm jegyzetei között feltüntetem... Természetesen tökéletesen világos előttem az állapotom, és a nagyon banális diagnózist is tudom, sőt az eredményes gyógyítás eszközei is rendelkezésemre állnak a hajó diagnosztizáló és gyógyítókamrájában. De nincs szándékomban visszatérni az Ikároszra, hogy aztán bűnbánóan azt mondjam Terinnek: Önnek volt igaza, mester...
Coro segít, hogy ellenőrizzem, rendben van-e a katapultrakéta. Ez a nyolclábú vadállat folyton mellettem van, és láthatóan csupa gyanakvás. Ezért aztán fokozott buzgalommal vizsgálok meg minden egységet, habár engem csakis a katapultberendezés érdekel, amely majd kiröpít ebből az elvarázsolt, ocsmány állatokkal és még ocsmányabb pofákkal teli R-19-esből. És szünet nélkül dörmögök Corónak:
- Nagyon okosak vagytok, de nem érzitek a veszélyt. Majd megérzitek, ha itt lesz, mert csupán gépek vagytok és kész! Csak az ember képes előre megsejteni, sokkal előbb, mint ahogy bekövetkezik. Ezért kell készenlétben állni a katapultnak. Hogy előbb kilőjön engem, és ti aztán vigyétek vissza a hajót az Ikároszra.
Ilyesmiket dörmögtem neki, miközben igyekeztem tökéletesen nyugodtnak látszani. Coro természetesen semmit sem értett. A pszichorobotokkal való beszélgetésnek szigorúan meghatározott szókincse és nyelvtana van, s egyedül az képes gondolatokat ébreszteni holográftudatukban. De minden űrpilóta beszélget a pszichorobotokkal, nemcsak azért, mert megkedveli őket, hanem azért is, mert szükségét érzi, hogy kontaktusban legyen egy másik lénnyel.
Még egy kis pszichotont spriccelek az orromba, és lefekszem, hogy kipróbáljam koporsómat, amelyben majd a Galaktika poros térségében repülök, amíg csak be nem csapódom valamelyik csillag krematóriumába. Kényelmes fekhely. Behunyom a szemem - a halált persze nem tudom elképzelni, de mint a meleg és a fény árad szét bennem az ujjongó öröm, hogy rájöttem, miként járjak túl a pszichorobotok eszén. Számukra nincs hely a mentőkatapultban. A katapult maga is csaknem pszichorobot. Minden automatikus benne, mivel csak arra való, hogy kivigye az embert egy meghatározott pályára, és ott az ember mélyhűtött állapotban vár, amíg rátalálnak. És a legszebb, hogy belülről is el lehet indítani. És hogy a pszichorobot programjában nem szerepel, hogy eldöntse, joga van-e az embernek bemászni a katapultba, vagy nem. Ebben a kérdésben csak akkor tudnak dönteni, ha helyrehozhatatlan sérüléseket észlelnek a hajón, amely valamennyi helyiség szigetelésének megrongálódásával jár együtt, és az emberek nincsenek abban az állapotban, hogy elhagyják a hajót. Akkor a robotok maguk katapultálják őket.
Úgyhogy abbahagyhatod a kigúnyolásomat, Nila - én is felfedeztem egy módszert, amellyel meg lehet szabadulni a pszichorobotoktól.
Most azon töprengek, hogy indulás után azonnal hogyan tehetném tönkre az anabiotikus berendezést és a riasztórendszert, mert ezeknek a katapultoknak az a rendeltetésük, hogy húsz évre megfagyasszanak, és megsüketítsék a Galaktikát, miközben rendkívüli erejű adóval bömbölik, hogy ilyen és ilyen koordinátákon, ilyen és ilyen pályán található hetven-nyolcvan kilogramm becses anyag, amit “fel kell szedni”.
Milyen szép lenne, ha többé nem kellene kinyitni a szemem, és itt maradhatnék ebben a katapultkabinban, amely puha, mint a levegő, és aludnék, aludnék, de még egyszer fel kell kelnem, hogy megváltoztassam a hajó útirányát. Meg kell tennem ezt a nem is kis erőfeszítést - nem kicsit, mert ha kinyitom a szemem, biztos, hogy újra rám zúdulnak az állatok s az emberek. És már a gondolattól is újra melegem lesz. Nem kapok levegőt, szúr a szívem, valami nagyon hegyes szúr bele a mellkasom bal oldalába, és pontosan ekkor, amikor erőlködve próbálom felnyitni ólomnehéz szemhéjam, valami nagyon könnyű, nagyon gyengéd, valami végtelenül kellemes hűvösség simul a homlokomra. Szorosabbra zárom a szemem. Összeszorítom az állkapcsom, küszködve igyekszem a képzeletemmel felismerni, mi ez. De nyilvánvalóan különbözik eddigi lidérces élményeimtől. Lényegében olyan érzés, mint egy nő vagy egy gyermek keze. És amikor ez a kis kéz simogatni kezd, a fojtogató érzés szétfoszlik. Mellkasomban csökken a nyomás. Szívem visszanyeri eredeti térfogatát. A levegő szokatlanul frissé válik, és én úgy döntök, hogy még sokáig nem fogom kinyitni a szemem. De mintegy testetlen gyöngédséggel, olyan gyengéden, mint valami álomban, Heliana Dolla-Moreni szól hozzám, meglepően valóságos hangon, csodálatra méltóan valóságos szavakkal:
- Ezt nem teheted meg! Kérlek, ne tedd! Én... - a hűvös tenyér néhányszor végigsimította a homlokomat - mi... Nekünk még szükségünk van rád.
- Heli! - kiáltottam, és bizonyára megdöntöttem a szem ki- és tágranyitás gyorsaságának minden rekordját. - Heli?
Elmosolyodott, de eltérően minden arctól, amely eddig megjelent előttem, sem a mosolyában, sem a szemében nem volt gúny. Szemrehányás sem volt. Csak mosolygós fájdalom.
- Ígérd meg nekem! Ha nem bírod tovább, térj vissza az Ikároszra! Senki nem fog haragudni rád, és nem fognak gúnyolni sem, amiért nem teljesítetted a feladatodat.
Megpróbálom gyorsan felidézni orvostudományi ismereteimet, s igyekszem eldönteni, lehetséges-e, hogy ez hallucináció. Nem. Ilyen reaktív, majdnem skizofrén pszichózis esetében, amikor maga a trauma változik pszichózissá, elképzelhetetlen az olyan hallucináció, amely boldogságot okoz. Vagy legalábbis én nem tudok erről. De a boldogság az boldogság. S engem szemtelenné és vidámmá tesz, mint egy kisfiút.
- Csókolj meg! - mondom. - Ha megcsókolsz, megígérem!
Heliana tétovázik, de érzem, hogy megteszi. És visszafojtom a lélegzetem, és tudom, semmibe se kerül megígérnem neki, hogy visszatérek, mert már minden halálvágyam elpárolgott. Úgy tétovázik, mint egy zavarba esett gyerek, aztán arcon csókol. Az ajka nedves, puszit ad, mint egy gyerek. (“Zenko, téged szeretlek a legjobban!”)
- Igazit! - mondom. - A számat!
És kinyújtom a kezem, hogy átöleljem, mert mint a megvilágosodás, úgy ér a felfedezés, hogy semmi sincs, amit jobban szeretnék és kívánnék, mint ez a lány. De ő megelőz. Nem várt szenvedéllyel tapad egy pillanatra kiszáradt ajkaimra, és eltűnik.
- Heli! - kiáltok utána. - Heli!
- Megígérted nekem - mondja komolyan, de már se nem látom, se nem érzem. - Rajta! Indulj! Változtasd meg a menetirányt! Várlak, Zenon, várlak az Ikároszon!
- Legalább annyit mondj, hogy szeretsz! - próbálok kicsikarni egy ígéretet szépséges látomásomból.
És megint azon az ámulatba ejtő, valóságos hangon felel, valahonnét annak a szektornak a mennyezete felől, amelyben a katapult van:
- Szeretlek, Zenon, gyere vissza!

Ötvenkilencedik nap

Tobi ébreszt fel. Pontosabban az automata, de Tobi is jelen van, és bizonyos, hogy egész idő alatt őrt állt a medence mellett az anabiotikus kamrában. De ez sem bizonyítja, hogy épp ő lenne a pszichorobotpk főnöke. Az automata monoton hangon ismétli, ami a szemem előtti táblán világító betűkkel kiíródik: az anabiotikus álomból való felébredés szabályait. Az ébresztés nem riadó miatt történik, úgyhogy semmi okom sietni. Tobi mozdulatlanul és némán áll, az automata láthatatlanul végzi a dolgát, és a hangján hallom, hogy neki mindegy, felébredek-e vagy se. Izmaimban és csontjaimban még ott a halálos merevség. Az agyam is olyan, akár egy jégtömb. De a műveleteket végig kell csinálnom, mindegyiket pontosan, attól kezdve, hogy a kádban egy speciális oldószerrel lemosom magamról a hűtőfolyadék maradványait, és egyidejűleg apró kortyokban elfogyasztok egy liter sűrű, hideg vitacolt, azon át, hogy légzési gyakorlatokat végzek az aeroszolos készülék segítségével, egészen odáig, hogy egy bizonyos szekrényből bizonyos ruhadarabokat veszek elő és felöltözöm. A kamra ajtaja nem fog kinyílni, amíg mindezt meg nem tettem, és Tobi is biztosan közbelépne. Az ébresztés legfontosabb műveletei jóval azelőtt lezajlottak, hogy kinyitottam a szemem. Felfrissített és mindenféle preparátumokkal megtöltött vérem úgy vágtat, mint az őrült. Lihegésre kényszerít, verítéket hajt ki a pórusaimon, s amikor a páncélajtó végre kinyílik, némi bátorsággal azt állíthatom, hogy a régi vagyok.
A gondolat, hogy talán ugyanott feküdtem, ahol Nila, nem vált ki különösebb visszhangot még mindig hideg tudatomban, s ez arra mutat, hogy mégsem vagyok egészen a régi. Természetesen nagy vonalakban világos már előttem, mi történt, de még nem vagyok abban az állapotban, hogy haragudjam a pszichorobotjaimra, amiért mégiscsak megszerezték maguknak azt az élvezetet, hogy betuszkoltak a kamrába. Most inkább az az ostoba törekvés izgat, hogy méltósággal hagyjam el. Az ajtó csaknem ünnepélyesen tárul fel, miután lassan, de tétovázás nélkül lenyomkodtam a bonyolult kódot, amely tulajdonképpen teszt annak ellenőrzésére, hogy alkalmas vagyok-e önálló szellemi tevékenységre. Sértett méltósággal igyekszem kilépni, anélkül hogy meginognék vattaszerű lábaimon s másra is méltatnám a féltőn figyelő pszichorobotot, mint gőgös semmibevevésre.
De, akárcsak az anabiotikus automatának, természetesen neki is tökéletesen mindegy, hogy észreveszem-e vagy sem. Mert a győztes, ugye, mégiscsak ő - ő, szövetségben a többivel, összeesküdve az elavult A osztályú R-19-es valamennyi fedélzeti automatájával, ő, “aki” lényegében maga is egy okos és közömbös gép, s “aki” úgy döntött, hogy azt teszi, ami számára előnyös, és nem fogad szót az embernek, aki a fejébe vette, hogy uralkodik fölötte.
Lám csak, többé-kevésbé emlékszem, mi történt. A többit majd levetítik nekem a pszichorobotok videokazettáikról, amelyek hasonló esetekben mindent olyan pontossággal rögzítenek, amit bármelyik ember megirigyelhet: bárcsak mi is így elraktározhatnánk magunkban cselekedeteink emlékeit!
Igen. Heliana az én boldogságom, amely szárnyain vitt a vezérlőpulthoz, hogy megváltoztassam útirányom! Nagyon rosszul kellett lennem... Agyamban lassan olvadnak a régi, tudós szavak: tiszta paranoid szindróma... A tréninghelyiségben kapott lelki trauma... a felfedezés, hogy a szent cél, amelyért útnak indultam, szintén csalóka... klausztrofóbia... a pszichorobotokkal már korábban létrejött konfliktus... Az ilyesfajta pszichózis fejlődésében a lelki trauma érthető kapcsolatban marad a tébolyult gondolatok és hallucinációk tartalmával... De hogyan kapcsolódik Heliana szerelmi vallomása a lelki traumához? Utána kell majd néznem a komputer orvosi memóriájában. Nem. Aligha találok ehhez hasonlót. Ha nyilvánosságra hozom a fölfedezésem... Ostobaság. Nem fognak hinni nekem, meg aztán majd alaposabban meg kell vizsgálni viszonyomat a kislányhoz... Eszemet vesztve, eszeveszetten szeretem. Kivéve, ha ez... De nem. Biztos vagyok benne, hogy az egész világ orvosi irodalmában sem találnék egyetlen olyan leírást sem, amely szerint valaki klausztrofóbiás állapotában szerelmi hallucinációkban részesült. Úgyhogy büszke lehetek...
De ilyen boldogságot nem lehet ébren is átélni. Még érzem az ajkamon hűvös csókját a harmincnapos mélyhűtött álom ellenére is. Nyilván ez okozta, hogy a csapás kétszeresen súlyos volt: amikor ujjongva berobbantam a pilótafülkébe, hogy haladéktalanul teljesítsem ígéretem, amikor mámorosan bámultam a csillagokra, és boldog türelmetlenséggel néztem a koordinátor-képernyőre, egyszer csak észrevettem, hogy ezek az átkozott masinák. amelyek amúgy is az őrületbe hajszoltak, tartogattak még egy óriási attrakciót: pontosan az ellenkező irányba vezették a hajót. A robotpilóta egyáltalán nem reagált hosszú és gondos munkámra. Miután elhagytam az Ikároszt, vagy később, szép lassan újra megváltoztatta az útirányt, anélkül hogy jelezte volna, vagyis visszavitte arra a pályára, amelyet az Ikároszon programoztak bele.
Ami ezután következett, azt annyiszor nézhetem végig a rekordingon, ahányszor csak akarom, csupán ki kell mondanom a varázsszót: “Lobi, ismételd meg a harmadfokú riadó felvételét!” Lehet, hogy egy napon szórakoztatónak fogom találni ezt a felvételt, egyelőre azonban csak a vereség apatikus kínjával tölt el. Mert a képernyőn ez a végérvényesen eszét vesztett ember ököllel és lábbal támad a vezérlőpultnak, az ökleiből csorog a vér, mert felsebezte az éles fémsarkokon, a szája habzik a tébolytól... De még ez sem tart elég sokáig, és semmiféle eredménnyel sem jár, hogy az ember őrjöngésében is megőrizzen valami kis méltóságot. Coro, igen, a nyolclábú Coro, nyugodt fensőbbséggel, beprogramozott, erőszakos fogásokkal fűzi be fém végtagjait - két csáprudat - a karom és testem közé, aztán a két lábam közé, megragad, és cipelni kezd, ahogy a hangya cipel egy óriás, döglött cserebogarat. Mert halott is vagyok már - Coro a negyedik végtagjából kábító sprayfelhőt fröcskölt rám. Holttestté változtatott, amely már kész, hogy megfagyasszák az anabiotikus medencében.
Nem vidám ez a látvány, senkinek sem kívánom, hogy így lássa viszont önmagát a képernyőn. S miközben lassan haladok a pilótafülke felé, hogy megértsem, mi is történt, már tudom, hogy soha, de soha nem fogom megbocsátani a pszichorobotoknak, hogy úgy bántak velem, mint egy ostoba, hisztérikus gyerekkel. És azt is tudom, hogy nincs megváltó Isten sem az én számomra, sem Alec számára, hanem végleg a gépek fogságába estünk, s hogy az egyetlen kiút ebből a rabszolgaságból, hogy türelmesen alkalmazkodjunk hozzájuk, miközben továbbra is buzgón tápláljuk magunkban az illúziót, hogy mi vagyunk az urak.
Gazdáim egyike most - a robotpilóta - ellentmondást nem tűrő hangon hív a riadócsengővel, de ez kevés ahhoz, hogy hanyatt-homlok rohanjak hozzá. Csak vijjogjon és süvítsen, előbb még iszom egy pohár vizet. No meg a térdem sem alkalmas még a futásra. De az űrhajó kicsi, úgyhogy akármennyire visszafogom is a lépteim, mégis hamar odaérek. Lenyomom a gombot, hogy kikapcsoljam a bosszantó szirénát. Nem ijeszt meg, csak bosszant, mert miután Heliana csókjáról is kiderült, hogy hallucináció, még ha az orvostudomány számára ismeretlen is, megint kihunyt bennem a sértetlen visszatérés türelmetlenségének lángja. És akkor a szirénahang utolsó, mérges sóhajával egyidejűleg a tálcára, amelyre a robotpilóta elektronikus agya csak a koordinátákat tartalmazó kártyákat szokta kidobni, hogy össze lehessen hasonlítani adatait a kontrollberendezéssel, egy kék mikrokazetta esett ki. Nyilván valami előttem ismeretlen módon helyezték el, és kidobatását összekapcsolták a riasztócsengő kikapcsolásával. De a kíváncsiságom még nem ébredt fel annyira, hogy legyűrhette volna apatikus lustaságomat. Lassan betettem a lejátszóba - hangfelvétel, a videofelvételek pirosak -, és ernyedt ámulattal hunyorgok:
- Zenko - szólal meg apám, mintha itt lenne mellettem, és arra kérne, hogy nézzek utána valaminek, vagy meg akarná kérdezni, otthon van-e a mama -, bizonyosan kellemetlenségeket okozok neked, de abban állapodtunk meg, hogy utazásod hatvanadik napján mondom el, mi az a feladat, aminek végrehajtására megkértelek. Különben akadályoznám a te külön kísérletedet és a disszertációd írását. Mivel azonban még mindig vannak bizonyos kétségeink valódi szándékaid felől, s rendkívüli érdeklődésed Alec Derry esete iránt is arra késztetett bennünket, hogy az esetleges veszély elhárítása érdekében blokkoljuk le a robotpilóta-berendezést, hogy csakis a mi tudományos feladatunkat szolgáló pályán repülhessen. Elképzelésünk a következő volt: ha kizárólag az ember-gép problémával kívánsz foglalkozni, ha nincs más szándékod, mint hogy megírhasd a disszertációd, akkor megszabadítunk attól a nyűgtől, hogy az űrhajó pályáját irányítanod kelljen. Ha azonban voltak titkos szándékaid is, akkor ezzel a módszerrel megóvunk egy könnyelmű cselekedettől, és attól is, hogy felelőtlenül megszegd azt az ígéreted, hogy elvégzed az Ikárosz számára szükséges kutatást.
Ezen a ponton nem bírtam ki, hogy ne vicsorogjak:
- Ugyan, drága kapám, nincs más hátra, mint hogy köszönetet mondjak a meleg gondoskodásért!
- Ettől a perctől kezdve, Zenon - folytatta apám ugyanolyan tárgyszerűen és minden ünnepélyesség nélkül -, érvénybe lép a feladat, amelyet kizárólag a mi számunkra kell elvégezned. A berendezés programja tartalmazza e feladat sematikus tervét. Feltételezhető, hogy nem veszélytelen. Esetleg felkelti az érdeklődésedet is. A részleteket (sajnos csak nagyon keveset ismerünk) Mono pszichorobottól kapod meg. Belé tápláltuk, keresd az 1863-as kóddal. Akárcsak eddig, ezután sem szabad kapcsolatba lépned az Ikárosszal. Az Ikárosz is megszüntetett mindennemű adást ebbe az irányba, mert nem ismerjük a lehetséges veszély jellegét. Minden egyebet a találékonyságodra bízunk az általunk előírt program keretei között. Feleslegesen ne sértsd meg ezt az előzetes programot. Őrizkedj a vakmerőségtől. De légy bátor, fiam! Az egész Ikárosz türelmetlenül vár téged.
Csukk! - kapcsolt ki a lejátszó.

A SZIRÉNEK MAGÁNYOSSÁGA

1

Az, amit Monótól megtudtam, nem sok: az Ikárosz hosszú időn át megfigyelt egy különböző, kaotikus természetű, változó hosszúságú rádióhullámokat kibocsátó forrást, amely azonban szigorú ciklikussággal szólalt meg - minden hetvennyolcadik ikároszi napon. Égitesthez képest rendkívüli gyorsasággal halad. Méretei igen kicsinyek, habár pontosan nem ismertek. Az Ikárosz, hogy fel ne fedje magát, nem merte lézersugarakkal letapogatni a test körvonalait. Ebből és ebből a rendszerből jön, ekkor és ekkor fogja keresztezni az Ikárosz útját, ilyen és ilyen távolságra stb... Ezeket a dolgokat nem kell itt felsorolni. Nem akarom számokkal telezsúfolni ezt az elbeszélést. Akit érdekel, utánanézhet a tudományos archívumban. A fontos az, hogy mozgása az üstökösök mozgására hasonlít, nem pedig azokra a kicsi, őrült sebességgel forgó neutroncsillagokéra, amelyek annyiszor csapták be az embert azzal a látszólagos lehetőséggel, hogy magasrendű civilizáció alkotásai.
Ha az ismeretlen kozmikus tárgy eddigi megfigyeléséből le lehet vonni valami következtetést feltételezhető pályájáról, akkor az az emberi civilizáció kozmikus korszakának kezdetén végzett kísérletekre hasonlít, amikor is egy kozmikus berendezés a bolygók gravitációs tereitől való folyamatos elrugaszkodás útján mozgott a Naprendszerben. Ez az ismeretlen kozmikus tárgy is, miután “végigsiklott” egy csillag gravitációs határának egyötödén, a tehetetlenség (vagy talán a hajtóművei?) révén elrugaszkodott tőle, és átugrott a következő csillaghoz. Körülbelül ilyenfajta mozgást számítottak ki asztrofizikusaink, s nézetük szerint vagy olyanfajta csillagközi üstökös, amilyennel eddig még nem találkoztunk, vagy... “made in” - ahogy azt a földi árukra írják - egy másik civilizáció.
Természetesen felkeltette az érdeklődésemet, ha nem is különösebben, mert, amint már említettem, az emberiség számtalanszor csalódott már ebben a “made in”-ben, annyira, hogy el is veszítette a hitét, hogy valóban találkozhat ilyesmivel. S mivel mégsem tetszik neki, hogy a Kozmosz üresnek bizonyuljon, vagyis hogy mi legyünk benne egyedül, hát felállította azt a hipotézist, hogy bizonnyal léteznek más civilizációk, de ezek annyira különböznek a miénktől, hogy megjelenésük egyetlen formáját sem vagyunk képesek felismerni. Beláthatják, hogy egy ilyen elmélet birtokában semmiféle változó rádióhullám nem kelthet különösebb reményeket.
Sokkal kisebb volt, mint az Ikárosz. Ezt akkor állapítottam meg, amikor mégiscsak megkockáztattam egyetlenegy lézerletapogatást. Az átmérője egy-két kilométer lehetett, a felülete sima, a sebessége tiszteletet parancsoló. Mellesleg tiszteletet parancsolt az a nagyszerű pontosság is, amellyel az Ikárosz asztrofizikusai beprogramozták mind a robotpilótát, mind pedig az egész kutatóberendezést. A robotpilóta már annyira csökkentette a sebességet, hogy még egy hét veszélytelen távolság választott el az ismeretlen tárgytól. Egy hét, amely alatt ki kellett találnom, mit tegyek.
Mialatt én a kamrában aludtam, a műszerek teljes egészében fogták és rögzítették a test legutóbbi adását. Mono átadta az apám által a komputer memóriájába betáplált korábbi adások felvételeinek kódszámát is. Állandóan összehasonlítgattam őket - voltak minimális különbségek, amelyeket - a szignálokat számlálva - csak az elektronikus agy képes észrevenni. De nekem ezek nem mondtak semmit. A kozmikus test körülbelül három órán át sugárzott, olyan iszonyatos erősséggel, hogy százszorosan felülmúlta az Ikárosz adóinak összességét. Aztán hetvennyolc ikároszi napon át hallgatott. Beszélgetett tán valakivel, vagy csak saját magát szórakoztatta? .Mint a többi galaktikus csillag- vagy kvázicsillagforrás, melyek telekotyogják értelmetlen rádiófecsejeikkel a Metagalaktikát?
A második lézerletapogatás semmivel sem nyújtott számomra többet, mint az első. Messze volt még. Kis fekete labda tűnt fel egy pillanatra a képernyőn, s nyomban visszabújt saját titkába. Szegény Ikárosznak megint csak csalatkoznia kell reményében, hogy magához hasonlókra találhat. De nekem miért kell ilyesmire vesztegetnem az időmet?
De meg minek is nekem az idő, kérdezhetném. A trauma még ott volt a lelkemben, mint egy beforrott sebhely. Érintése nem annyira fájdalmat, mint inkább a fájdalom emlékeit váltotta ki, és az értelmetlenség korábbi érzékelését. Azt hiszem, meg kell szüntetni ezeket a holográfsisakokat! Javasolni fogom, amint visszatérek. Nincs szüksége az embernek hallucinációkra, épp elég neki az, amit az agya magától termel. Ezért vagy másért, de nincs kedvem sok időt vesztegetni erre a labdára. És a harmadik napon elhatároztam, hogy a tulajdon rádiójeleivel fogom bombázni. Ha van benne valami, ami kapcsolatot keres, akkor szerintem, ezt kell, hogy mondja: Nicsak, ez azt ismétli, amit én mondtam neki! Aztán majd észbe kap: Óh, hát persze! Pontosan így is kell! Hiszen ha a saját nyelvén küld valamit, esetleg észre se veszem. De mivel pontosan visszaadta a szavaimat, nyilván úgy is fogta fel őket, mint szavakat, mint a kontaktusteremtés eszközét, és ezen a módon adja értésemre, hogy ő is kontaktusra képes valami.
Ezt kellett volna mondania, de nem mondta. Három órán át masszíroztam a rádióhullámokkal - elejétől a végéig ismételtem a legutóbbi adását, de az a valami csak vágtatott tovább az útján, anélkül hogy akár egyetlen kis izom is megrándult volna a vastag bőrén. Bőrt mondok, mert később felbátorodtam, és elég hosszasan vizsgáltam. Sima volt, mint a bőr, fényvisszaverő- és fényelnyelő-együtthatója pedig csaknem megegyezett az emberi bőrrel. Hogy miből készült? A magamfajtának tilos idegen égitestekre leszállni, különben is minden leszállásról mindig az asztronavigátorok tanácsa dönt. De mivel itt egyedül vagyok, ugyan ki tarthatna vissza? Hacsak az átkozott pszichorobotok nincsenek úgy programozva, hogy megtegyék. Nem lennék meglepve.
Apám és segítőtársai aligha mulasztották ezt el, hiszen nagyon jól tudják, mennyire veszem komolyan az Ikárosz törvényeit. Hanem egy kis szondát azért küldhetek neki. Úgy látszik, továbbra is hallgatni fog, amíg le nem telik a kiszabott ideje.
Kiszabott? Nem, kedves Zenko, ezúttal légy szíves csakugyan tégy le minden illúziódról! Még ha nem is konyítasz túl sokat az asztrofizikához, általában véve ismered, milyen a csillagok rádióhullám-sugárzásának a periodicitása. Igaz, itt hiányzik a kvazár-túltelítettség, ami a kicsiny méretet megmagyarázhatná. Inkább lágynak látszik. De azért ne tekintsük mindjárt úgy, mintha az úristen által a Mindenségnek ebbe a csücskébe rúgott bőrlabda volna! Nyugalom és józanság! Az asztrofizikusok azt akarják tőled, hogy részletes és tárgyilagos kutatást végezz. A következtetéseket majd ők vonják le. Te csak ügyelj, hogy ne légy túl lassú, mert már biztosan nem tudnak hova lenni a türelmetlenségtől. Hiszen tudod, milyenek: minden kő, amely elrepül az Ikárosz előtt, vagy csak egy kicsit is különbözik az addig ismert kövektől, hónapokra álmatlanná teszi őket!
Egyébként mi az oka, hogy te már nem tudsz úgy lelkesedni, mint ők? Mindeme dolgok létezésének bizonytalan értelme miatt? Vagy a számfeletti kromoszómád érzi szörnyen magányosnak és kétségbeesetten agresszívnek magát, párt keresve a Tejút tüzes, jeges, poros pusztaságában? De hisz az agresszivitás önigazolást, élni akarást jelent, nem? És még valamit: állandó kíváncsiságot a világ iránt. Na igen, Zenon Balov, te csak az ikárosziakra, meg az ő Földjükre nem vagy kíváncsi. Hiszen mindez már csak volt. Most pedig azért teszel úgy, mintha közönyös lennél, mert ajkadon ott hűvöslik még Heliana képzelt csókja. És ha nem képzelt? Ha valódi volt? Hát talán nem az volt, ha egyszer vissza tudott hozni az életbe?
Íme, ő adta vissza neked ezt a szép életet! Szép, épp mert ilyen labdák léteznek benne, amelyekben talán nincsen élet, de mégis van bennük valami különös, ami egy másik furcsa dolog törvényeit rejti magában, s ez kapcsolatos egy harmadikkal és így tovább. Vagy meggyűlölted volna a végtelent? Egyszerűen megfeledkeztél róla! Most nem a végtelen van előtted, hanem a legbefejezettebb véges - egy gömb, amely titkot rejt magában. Az élet pedig csak akkor szép és teljes, ha vannak benne titkok. Úgyhogy... éljenek a titkok, Zenon Balov, te első ember, aki Napodtól távol születtél! Éljen a sok milliárd csillag sok milliárd titka!
A hosszú semmittevés után csakugyan szinte szétrobbantam a vágytól, hogy új csatákba kezdjek, úgyhogy az ötödik napon, a veszélyzóna határán - ezt természetesen az emberek rendelkezésére álló legnagyobb erejű pusztítóeszközök hatótávolsága alapján számították ki -, minden gyógyszer nélkül, vidám, harci kedvvel teli emberré váltam, aki alig tudja visszatartani magát attól, hogy máris csatába induljon.
Csak az a kár, hogy az adásra épp azon a napon került sor, amikor az átkozott pókok betuszkoltak engem a kamrába! Ez a labda most olyan néma, hogy az a gyanúm támad, hátha máshonnét jöttek a rádióadások. Megint összehasonlítom őket a korábbiakkal, grafikusan s a hangok szerint is. Árasztom őket megint felé, sugárzom vissza folyamatosan. De hallgat, s én dologhoz látok. És alig tudom féken tartani magam.
Az R-19-es komputerének memóriájában természetesen van egy kötelező program, amely új kozmikus objektumok tanulmányozására vonatkozik. Készítek róla egy másolatot, és a műszerfal fölé ragasztom, hadd legyen mindig a szemem előtt. Az ihlet, a kezdeményezőkészség sem árt, de egy ilyen program jó néhány űrhajósnemzedék tapasztalatait foglalja magában, és valóban nem szabad lebecsülni, akármilyen unalmasnak és túlzottan óvatosnak látszik is.
Egy meglehetősen bonyolult manőver után, amelynek oroszlánrészét Tobi végezte el, amiért is hajlandó vagyok egyet-mást megbocsátani neki, körülrepültem a labdát, megfigyeltem, amennyire lehetett mindenhonnan. De nem láttam ebből a távolságból semmi különöset. Aztán sebességemet az övéhez igazítottam, és vele párhuzamos pályára tértem. Ezután kilőttem az első szondát.
A saját hajtóművel rendelkező rakéta szintén nagyon óvatosra van programozva: alaposan próbára is tette így a türelmem. Először két nyolcast írt le a labda körül, olyan messze, hogy a képernyőn a holografikus lézer és az infravörös teleobjektív ellenére sem látni egész nap egyebet, mint egy szétmázolódó, szürkésvörös foltot. De miután a szonda leírta túlságosan is kövér nyolcasait, mégiscsak közeledett a testhez. Ettől fokozatosan világosabbá vált a kép. Lázasan jegyeztem saját cselekedeteimet a program szerint - a megfigyelést sokszorosan rögzítették a műszerek -, és éreztem, hogy újra feltöltődöm türelmetlenséggel és reménnyel. A labda felszíne természetesen nem bőrből volt, ám nem kevésbé maradt rejtélyes így is. Valami sötét, porózus anyag lehetett, amely a bosszantóan óvatos szonda távolságából leginkább a regulitra hasonlított. (De nem ez volt a különös, hiszen a bolygók többségét ez az anyag borítja.) Mintha nyolcszögű sejtekből álló, jóval keményebb anyagból öntötték volna, mi több, bizonyára valami könnyűfémötvözetből.
- Hé, isten hozott! - mondtam kiszáradt torokkal, kikapcsolva a szonda robotpilótáját, hogy átvehessem az irányítást - közelebb akartam engedni, mint ahogy a program előírja. - Na, te nyolclábú, ehhez mit szólsz? Mit is mondhatnál, te nyolclábú gép, hisz nem véletlen, hogy a kozmikus találkozások programjaiból kizártak benneteket? Ki tudja, mit művelnétek, ha az ember megengedné, hogy ilyen helyzetekben helyettesítsétek. Azt gondolod, nem érzem, hogy a te pók-agyad már eldöntötte, hogy ez teleszkópantenna, amelyet egy aszteroidára feszítettek ki? Ilyen nyolcszögű sejt annyi van a világon, amennyit csak akarsz, úgyhogy ne siess, ostoba! Még a Földön is egész csomó nyolcszögű rácsozatot alkotó kristály van!
A szonda szófogadóan hagyta irányítani magát. Én meg tovább beszéltem Tobihoz, és igyekeztem különböző megszólításokat kitalálni, nehogy nevének kimondásával fölösleges cselekvésre késztessem. Már mindent megbocsátottam neki a lehetőségért, hogy beszélhetek valakihez, miközben minden erőmet arra összpontosítom, hogy ne törjem össze a szondát a labdán, és ne csináljak semmi bajt. Mert - a játékot és tanulmányaimat nem számítva - még sosem irányítottam kutatószondát. Még jó, hogy Coro, aki most a másik oldalamon állt, rendelkezett egy ilyen programmal a memóriájában, és folyamatosan diktálta a műveleteket. A másik két robot buzgón ellenőrzi az összes életfontosságú berendezést a hajón, és harckészültségbe állítja őket. Soha, egyetlen utasítást sem adtam ki elégedettebben! Ez a harckészültség nagy dolog! Természetesen az én harciasságom békeszerető, ha létezik egyáltalán ilyen lélektani paradoxon. Nem kívánok harcba keveredni ezzel az aszteroidával vagy bolidával - arra hasonlít leginkább -, égek a vágytól, hogy csakugyan antennának bizonyuljon, amit látok, és ne géppókjaimmal, hanem vele társaloghassak.
- De miféle antenna lehetne ez, fiúk? - fordulok most már a másik két robothoz, miközben mozdulatlan szemmel figyelem a szonda kontrollképernyőjét. A zöldes kis pont gyorsan közelít az aszteroidához - már ennek kereszteltem sima formája ellenére, miután a nyolcszögű sejtrács a regulitra emlékeztet. - Miféle antenna, mondjátok? Mekkora is az átmérő? Ezerkétszáznyolcvanhárom méter tizennyolc centi! Tobi, ha nincs más dolgod, számítsd ki ennek a gömbnek a felületét, és képzeld el, mekkora lenne akkor az az antenna!
Tobinak ezt nem kell kiszámítania, mert a kutatóautomaták réges-rég feljegyezték a test pontos méretét, valamennyi adatát: térfogatot, tömeget, felületet és így tovább. S az “antenna” szó újbóli kiejtése után egyszer csak megdermedek. Hisz ez az antenna most fogja a rádióhullámokat, amelyekkel a szondát irányítom! Miféle félelmetes agyhoz jut ez el az aszteroida központjában, amely most nyugodtan átgondolja, hogyan büntethetné meg azt a pimaszt, aki megzavarta a nyugalmát!
No nézd csak, hogy elszabadult a fantáziám! Olyannyira, hogy tudat alatt kezdtem félelemmel feltöltődni. Egyébként némi óvatosság csakugyan nem árt. Ki tudja, mi a csuda ez! Mégsem regulit! Most már egészen világosan látni, hogy a fémsejtekben lévő anyag egyáltalán nem bolygópor, hanem inkább a kozmikus hidegben megfagyott porszerű, porózus habkő. Hej, mennyire szeretném, hogy ha egy kis geológiai szonda hozna nekem néhány kilónyit ebből az anyagból, meg egy darabkát a rácsból is!
- Fiúk, ugye fájna neki, ha kiharapnánk belőle egy darabkát? - kérdezem a robotoktól nevetve, de a nevetésem elég ideges. - Tartsuk magunkat mégis a programhoz? Értem a türelmetlenségeteket, de nemcsak a mi bőrünkről van szó. Az egész Ikárosz ott van a hátunk mögött. Még ha olyan néma is most, mintha egyetlen kvantumnyi rádióhullámot sem tudna kiereszteni.
Mondanom se kell, hogy alvásról szó sem lehetett. Nem engedtem magamnak egyetlen óra mesterséges alvásnál többet, és alaposan kimerültem. Pihennem kellett. A program szerint ennek már rég itt volt az ideje. Visszahoztam a szondát a fedélzetre, többet már úgysem tehetett, kijelölt helyükre küldtem a pszichorobotokat az első fokú harckészültségnek megfelelően, és teljes tizenét órára elaltattam magam. Természetesen a legkisebb veszély esetén fel kellett kelteniük. De nem ébresztettek fel, és miután felkeltem, elég soká eltartott, amíg magamhoz tértem. Túl sok volt bennem az altató, de azután, hogy kiürült a mérge, megint a korábbi eufóriás élénkség lett rajtam úrrá, amely azzal fenyegetett, hogy könnyelműségre vetemedem.

2

Az aszteroida nem kegyeskedett megszólalni, az álom pedig nem gazdagított semmiféle nagyszerű ötlettel. Hogy leszálljak egy idegen testre, ez határozottan meg volt tiltva. Hogy elküldjem az eddig összegyűjtött adatokat, és tanácsot kérjek az Ikárosztól - ez is olyasmi, amiért célra irányított rádióhullámokkal kellene megkeresnem, és ez elárulná tartózkodási helyét. Az én osztályomba tartozó felderítőnek tilos átvilágítás vagy egyszerűen provokáció céljából gammasugarakkal vagy más, kemény sugarakkal bombázni a kutatandó objektum mélyebb rétegeit, amíg létezik a valószínűség, hogy az objektum nem természetes eredetű.
Csak annyit engedhettem meg magamnak, hogy kicsípjek belőle egy darabkát, és visszaforduljak az Ikároszra. Ott kell majd eldönteni, mi legyen később; egy több eszközzel és nagyobb cselekvési szabadsággal rendelkező második expedícióé lett volna a döntő szó a kérdésben. S bár az előírt program még tíz napra megtiltotta a geológiai szonda kibocsátását, mert előzőleg egy sor jelentéktelen műveletet kellett volna elvégeznem, úgy döntöttem, hogy megint csak szófogadatlan ikároszi leszek.
Mi lehet ez? - töprengtem hangosan, s mivel nem a pszichorobotoktól kérdeztem, nem is kaptam választ. Ha csakugyan antenna, vagyis olyasmi, mint a mi rádióteleszkópjaink, akkor három eset lehetséges. Az első: az a test egy űrhajó, aszteroida-csillaghajó, hasonló az Ikároszhoz, ez pedig az adó-vevő antennája. Az Ikárosz egy részét is ehhez hasonló borítja, és a területe nem sokkal kisebb. De az antennaháló nyolcszögű sejtjein kívül semmi sem látszik rajta, nincs semmi, ami bejáratra emlékeztetne, még ha erősen álcázott formában is. Elég gondosan tanulmányoztam a hálót. Kockáról kockára lefényképeztem az egészet, szokatlan türelmet és módszerességet tanúsítva. De nem találtam semmit. Végül kiküldtem egy felderítő szondát, hogy ezer méter magasságból repülje körbe az aszteroidát. Hol az az önmagát csak egy kicsit is tisztelő űrhajó, amely megengedné valakinek, hogy ilyen közel merészkedjen hozzá, anélkül hogy ismerné a szándékait? Nemhogy az Ikárosz, de még az én öreg R-19-esem is automatikusan felrobbantana mindent, ezerszer nagyobb távolságból, ha nem létezne előzetes megegyezés.
A második lehetőség... a második lehetőségtől, amelyet megfogalmaztam, kivert a hideg. Ez az aszteroida, fiúk, rémisztgettem a pszichorobotjaimat, egyáltalán nem aszteroida, hanem egy automatikus felderítő szonda, olyan, mint az, amit az előbb odaküldtünk hozzá. Előre beprogramozott útvonalon repül, összegyűjti, amit fel tud fogni az antennájával, és periodikusan kisugározza valakinek. Világos? A feladvány a következő: kinek? Ha van képzelőtehetségetek, szegény kis masináim, talán el tudjátok képzelni, ki az, aki ekkora felderítő szondát képes útra bocsátani a Galaktikában.
Nem hiszitek? Én sem. Ez azt jelentené, hogy nagyon is hasonlítanak ránk, ugye? Még a harmadik lehetőség is ehhez hasonló: ez egy kozmikus rádióállomás, vagy jelzőbója, vagy esetleg átjátszóállomás... Általában csupa olyan dolog, amelyek alapelveikben lennének ugyanolyanok, mint a mi módszereink a Kozmosz tanulmányozására, a benne való mozgásra és kommunikálásra... Ezért, kedveseim... (szokatlanul jóságos lettem a pszichorobotjaimhoz - mit nem tesz a veszély!) - ezért, nyolclábú daliák, fékezzük meg emberi álmainkat a magunkhoz hasonlókkal történő találkozással kapcsolatban! S egyelőre mondjuk azt, amint valódi tudósokhoz illik, hogy ez egy összetételét tekintve ismeretlen kozmikus test, s ezért próbáljunk megkaparintani valamit az összetételéből, s aztán vegyünk tőle udvariasan búcsút.
A legkisebb geológiai szondát választottam. Amíg legalább megközelítőleg nem ismertem a test anyagát, nem engedhettem meg magamnak, hogy mélyen belemarjak. Azonkívül a felülete mindenütt egyneműnek látszott, így mindegy volt, honnan származik majd a minta. A testnek nem volt saját mágneses tere - ezt már megállapítottam, úgyhogy semmi sem bonyolította a szonda beprogramozását. Kiderült, hogy Coro a felelős a szondákért, és kitűnően érti a dolgát. Nekem csak az algoritmust kellett megadnom, de ehhez is volt egy előzetesen készített példamodell, s íme a szonda, egy kis négylábú gépállat vérszomjas szívó-fúrókkal, fogó, gyűjtő- és mérőberendezésekkel, már repül is, mint az én türelmetlen sóhajom az aszteroida felé.
A lehető legkisebb sebességre állítottam, és borzasztó elégedett voltam, hogy ilyen könnyen meg tudok csinálni valamit, amit azelőtt sosem tettem: talán mégsem vesztem el egészen a tudomány számára. Tessék. Noha teljesen dilettáns vagyok, mindent összevéve eddig sikeresen teljesítettem a kutatási programot. Az ikárosziaknak nem lesz okuk, hogy szemrehányást tegyenek nekem. Én pedig egy icipicit sajnáltam, hogy minden ilyen simán, zökkenőmentesen megy. De alighogy megmámorosodtam új közérzetemtől, máris beleütköztem az első akadályba.
Amikor bekapcsoltam a távirányítást, hogy személyesen vezéreljem a szondát, az váratlanul megtagadta az engedelmességet. Hajtóművének első impulzusa után a tehetetlenségi erő szerint repült, és a képernyőn nem volt nehéz felfedezni, hogy ha így folytatja, elkerüli az aszteroidát. Csavargattam, nyomogattam a gombokat, rángattam a karokat, ütöttem-vertem a kontrollberendezést, csak úgy úsztam a verítékben az erőfeszítéstől. Nyilván tudják, milyen érzés páncélozott szkafanderben mozogni. Mégsem volt bátorságom megszegni az előírást, ami ebbe a védőruhába öltöztetett.
- Coro, pajtás, segíts! - nyögtem ki végül, de Coro nem reagált a hangomra.
Egyenesen állt két hátsó végtagján, a többi hat úgy lógott, mintha eltört volna. Ugyanígy állt a másik oldalamon Tobi. Iszonyat lopózott a szkafanderembe, mint a légüres tér jeges lehelete. Ki tette tönkre a szondát? Az ördög vigye a szondát is! De ez az én két hű segítőtársam? Valamilyen, előttem ismeretlen módon az aszteroida védekezik így? Valamiképp megszakította kapcsolatomat a pszichorobotokkal és a szondával? De hát a vevőkészüléknek tele kellene üvöltenie a fejem, és el kellene kápráztatni a szemem hang- és fényjelekkel abban a pillanatban, amint csak egyetlen kvantumnyi sugárzást is észlel abból az irányból!
- Loso, baleset a vezérlőfülkében - kiáltottam nyugalmat erőltetve magamra, nehogy valami meggondolatlanságot műveljek.
És várni kezdtem. Hány másodpercre van szükség ahhoz, hogy ideérjen, ha ideér egyáltalán? És ha ugyanúgy áll a helyén továbbra is, mint itt ez a két társa? Ősi, emberi módszerrel gondolatban számoltam a másodperceket: huszonegy, huszonkettő, huszonhárom... annak ellenére, hogy a szkafander ujján volt kronométer. És ezek a Kozmoszban elképzelhető legiszonyatosabb érzéssel teli másodpercek voltak: attól féltem, hogy egyedül maradok.
Loso a huszonötödik másodpercben érkezett, és kész voltam nyolckarú ölelésébe vetni magam, de ő egy gép nyugalmával érkezett, és egy gép közönyével mondta:
- Kérem a baleset adatait.
- Coro pszichorobot nem működik, Tobi pszichorobot nem működik, a hatos számú geológiai szonda nem reagál a távirányítás jelzéseire... - soroltam, s igyekeztem tisztán ejteni ki a szavakat, ahogy olyasvalakivel beszél az ember, aki nem ismeri jól az anyanyelvet.
Eltelt még tíz másodperc, ezalatt Loso éppoly mozdulatlanul állt, mint elromlott társai. A tizedik másodpercben így szólt:
- Tobi pszichorobotban nincs károsodás - még tíz másodperc -, Coro pszichorobotban nincs károsodás. Próbaképp adjon nekik utasításokat!
Nem értettem. De hát eleddig a pszichorobotok még sosem hazudtak nekem. Szabályszerűen megszólaltam:
- Coro! A hatos számú geológiai szondát sérülés érte!
És a hűséges nyolclábú pók elindult a szondák irányítását végző műszerfal felé.
- Nem fogja a távirányítás jelzéseit - magyaráztam Corónak -, a hajtóműve nem működik. Pályakorrekciót kell végrehajtani...
Coro a műszerek között ügyködött két végtagjával, aztán leengedte őket, s pszichorobothoz méltó közönnyel szólalt meg:
- A hatos számú geológiai szonda hibátlan! A távirányítás hullámhosszát nem egyeztették a hatos számú szonda hullámhosszával. Az áthangolás kész.
Pedig össze kellett volna szidnia, vagy lekeverhetett volna egyet a nyolc végtagja közül valamelyikkel. Hiszen én ugyanazon a hullámhosszon akartam rádiójeleket küldeni a geológiai szondának, amelyen korábban a felderítő szondát irányítottam! És a saját hibám miatt úgy elfogott a pánik, hogy megfeledkeztem arról, hogy a gépekkel csak az ő gépnyelvükön beszélhetek. Ebben az állapotban azután már mindenről hihettem, hogy elromlott.
Megkönnyebbülten nevettem:
- Bocsássatok meg, nagyon ügyetlen voltam... - most már újból fecseghettem kedvem szerint ezeknek a valóban csodálatra méltó gépeknek. De mindenekelőtt vissza kellett küldenem Losót a helyére.
- Loso, harmadfokú készültség! - mondtam neki közönyösen, mint egy robot, pedig legszívesebben hálásan vállon veregettem volna. Sajnos nem volt válla. De tizenöt másodperc múlva így is ott kellett lennie, ahonnét elhívtam.
Ezután leültem a műszerfal elé. Coro csakugyan beállította a hullámhosszt. Minthogy a geológiai szondák különböző planéták különféle légkörein hatolnak át, egész idő alatt a legerősebb, a zavarásokra legkevésbé reagáló 10,6 mikronos infravörös hullámon adnak és vesznek. Az aszteroida adatai... a szonda adatai... igen... rajta, mindentudó agy, számítsd ki az új pályát... igen... köszönöm... na most, szondácskám, rajta, hű, de messze elmentél! Mozgasd csak meg a giroszkópjaidat!... Indítsd be egy kicsit a hajtóművet!... Bravó... azt hiszem, öt másodperc elég lesz... na most csípd el szépen azt a labdát, amelyik nem akarja nekünk megmondani, miből készült...
Még miközben végrehajtottam a nem is különösebben bonyolult irányítási műveleteket - hisz volt már néhány napos gyakorlatom a felderítő szondával -, a szonda a hajtómű tizedik impulzusára elhagyta addigi pályáját, és nagy sebességgel megindult az aszteroida felé. A képernyőn a szonda is, az aszteroida is erőteljesen növekedni kezdett. Odapillantottam a másik, nagyobb képernyőre. Ott a szonda először fényes pontnak látszott, aztán beúszott az aszteroida hatalmas, rácsos körfelületére. Most méhecskére hasonlított, amely a kaptárban a sejtjét keresi, hogy beletehesse a mézet. És pontosan ebben a pillanatban megreccsent a legnagyobb vevő jelzőberendezése, felvillant vérvörös küklopsz-szeme. A rögzítő automata jegyezni kezdte, ontotta a beérkező szignálok grafikonját. Mivel hang nem volt, az adás nem jöhetett az Ikároszról. Az Ikárosz különben is csak akkor jelentkezett volna, ha én már hívtam, és meggyőztem, hogy nem fenyegeti veszély.
Nyomban otthagytam a geológiai szondát, rábíztam Coro sokkal megbízhatóbb gondoskodására. Coro nyolcast akart leíratni vele az aszteroida körül, mielőtt visszahozza a hajóra.
A vevőkészülék kontrollernyője nyugodt, zöld számokkal jelezte: a lehető legközönségesebb, hat milliméteres URH-jelhullám. És a hang? Amilyen ügyetlen vagyok műszaki dolgokban, összezavartam a hangbeállítást. Bal kézzel benyomtam az automata beállítógombját, jobb kezemmel elkaptam a szalagot, amelyik persze az égvilágon semmit sem mondott nekem, olyan volt, mintha egy laikus nézegetne egy enkefalogramot. És összerázkódtam, mert a hangszóróból szerelmes női hang szállt felém:
- ...így ismertem rád, te vagy az, milyen boldog vagyok, hogy megtaláltál! Hol voltál ilyen hosszú ideig? Miért nem válaszolsz?
Becsuktam a szemem, azután kinyitottam. A szkafanderen keresztül nem tudtam megcsípni magam, ahogy azt egyesek teszik, ha meg akarnak bizonyosodni, hogy nem álmodnak - a hang ismerős volt és ismeretlen; lehetett Maiola Benié, Helianáé, Niláé, lehetett egy egészen másik nőé. Nekem ismerős volt, mert oly rég nem hallottam már női hangot. No de elég volt már a hallucinációkból - gondoltam, és elindultam, hogy keressek valami erős gyógyszert. Mielőtt kikapcsoltam a hangszórót, még hallottam makacs könyörgését: “Válaszolj, te vagy az? A hullámhossz ugyanaz, arról ismertem rád, miért nem felelsz? Szüntelenül vártalak...” Kivettem a kazettát, kicsit tétováztam, melyik berendezést használjam, s végül a hálófülkében lévő polivizorba tettem. És megint ugyanaz a szerelmes női hang, van benne valami egyenletes gyengédség, a szavakat egy kissé régimódian ejti ki:
- ...így ismertem rád, te vagy az, milyen boldog vagyok, hogy megtaláltál! Hol voltál ilyen hosszú ideig? Miért nem válaszolsz?
Nyilvánvaló, hogy még csak pszichotonra sincs szükségem. Visszamentem, fogtam a papírhengert a grafikonnal, és arról is reprodukáltam a szöveget: ugyanaz! Természetesen elvben lehetséges volt, hogy ezt az egészet előre megcsinálták és elrejtették, mint az apám hangját őrző mikrokazettát. De nincs ember az Ikároszon, aki ilyen tréfát megengedne magának. Akkor? A Kozmoszban kétségtelenül mindenféle valószínűtlen dologgal lehet találkozni. Mi már rég megszoktuk, hogy hidegvérrel fogadjuk a valószínűtlent. De hogy a Galaktikának ebben a meglehetősen elhagyott zugában bolyongva egyszer csak az ősi, földi mesékbe pottyanjon az ember: egy magányos királykisasszony elvarázsoltan egy megközelíthetetlen kastélyban várja a királyfit, aki megszabadítja majd. - A hangjából és a hanglejtéséből ítélve szép királykisasszony lehet...
Újra elfoglaltam a helyem, telve gyanakvással valamennyi égi és földi királykisasszony iránt. A teleszkóp képernyőjén az “elvarázsolt kastély” még mindig futballlabdára hasonlított, a lézerholográf ernyőjén: fekete pont, amely az ég útján halad, nem tudni honnét, nem tudni hová. De képes megolvasztani a jéghideg teret egy női hang melegével. Nagyon szép volt és nagyon ijesztő. Úgyhogy amikor újra bekapcsoltam a hangszórót, amely egy szerelmes, szomorú, kacér, gyönyörű, magányos nő hívó szavával töltötte be az R-19-est, eszembe jutott egy másik földi mese is: a mese a tengeri szirénekről, akik énekükkel eltérítették és víz alatti zátonyokra futtatták a vakmerő hajósokat. És már azon sem csodálkoztam volna, ha a labda énekelni kezd.
Énekelni nem kezdett, de fáradhatatlanul árasztotta rám szerelmét, szemrehányóan és könyörögve:
- Miért nem szólalsz meg? Nem, nem szeretsz már engem, meggyűlöltél, tudom, de mit tegyek? Hogyan tűnjek el, hogy ne haragítsalak magamra? Jó, nem foglak bosszantani, de tudom, hogy szeretsz, csak nagyon elfáradtál az úton... Ilyen hosszú idő...
Bekapcsoltam az adót, és ezt mondtam:
- Igen, fáradt vagyok. De hallgassunk, elég volt a hülyeségekből!
A szirén elhallgatott. De könnyű volt! Miért nem vette elejét ugyanígy Odüsszeusz annak idején? Aligha énekelhettek neki nagyon másképp, de őneki oda kellett kötöztetnie magát az árbochoz. A szirén hallgatott, és sokáig nem szólalt meg. Olyan sokáig, hogy nyugtalankodni kezdtem. Rossz érzésem támadt, amiért ilyen gorombán félbeszakítottam egy lenyűgöző mesét. De hát edz nem lehetett sem szirén, sem királykisasszony, sem semmiféle női lény, ha ilyen sokáig képes hallgatni - valószínűleg csak az én, emberi mesékre szomjúhozó szívem találta ki. És egyszer csak megszólalt! De gyengédségébe most némi csalódottság és tárgyszerűség vegyült:
- Te más vagy. Igen. Más vagy. A hang nem ugyanaz. De annak a hullámhossza, amit nem sokkal ezelőtt ideküldtél nekem, ugyanaz volt. Ki vagy te?
- Igen, más vagyok - feleltem. - És te ki vagy?
- Nem tudom. A hangod más, de emberi hang.
- Ember vagyok - mondtam, - de te is ember vagy, ugye?
- Én nem vagyok ember.
- Hát ki vagy?
- Nem tudom - felelte másodszor is a bűvölő női hang.
- Fiúk - mondtam a pszichorobotoknak -, miért nem tuszkoltatok még be a kamrába? Nem érzékelitek, hogy teljesen megbolondulok?
Ott álltak mellettem az én hű testőreim, és látszott rajtuk, hogy nem találnak semmi rendhagyót sem az agyamban, sem kozmikus flörtömben.
- Nem vagy egyedül - szólalt meg ugyanolyan szomorú-szerelmesen a szirén-királykisasszony. - Hallottam, hogy más emberekhez beszélsz. De őket nem hallottam.
Azt a mindenit, ez kezd egész érdekes lenni! De hogy fogja fel a hanghullámokat a légüres téren át? Ostoba vagyok, hiszen szkafander van rajtam, és rádiótelefonon át beszélek a pszichorobotokhoz. Hanghullámokról szó sincs. De hát így mindig tudni fogja, mit akarok tenni! Ki kell próbálnom, hogy képes-e fogni a riadókapcsolat hullámhosszát! A pszichorobotok írásbeli utasítást is kaphatnak, de az hosszadalmas és nehézkes lenne.
Újra átkapcsoltam hat milliméterre, és ezt mondtam:
- Vannak mások is. De miért hazudsz nekem? Ha azt akarod, hogy tovább beszélgessünk, mondd meg, ki vagy!
- Nem tudom. Te tudod, ki vagy?
- Ember.
- Te embernek nevezed magad, mert van mivel összehasonlítani magad, ahogy más dolgokat másképp nevezel el. Nekem nincs kivel összehasonlítani magam. De mivel képes vagyok úgy beszélni, mint egy ember, nevezz engem is embernek. Szeretnék olyan ember lenni, mint te.
- Gép vagy? - kérdeztem nyersen, mert az utolsó szavai egészen úgy hangzottak, mint a szirének pusztulásba csábító dala.
- Nem tudom - felelte harmadszor is. - Mit nevezel gépnek?
Elhatároztam, hogy kérdésekkel fogom bombázni - a gép követhet el hibát, de nem hazudhat -, s így fokról fokra megtudom az igazságot. S lám, megakadtam máris! Mi az, hogy gép? Nemde azért keltem útra, hogy megértsem, mi az, hogy gép, annak ellenére, hogy nálunk ez látszólag nem nehéz: ott a robotika negyedik törvénye. Egy példával kellett megvilágítanom a számára:
- Én nem vagyok gép, mert én csinálom a gépeket. Én ember vagyok, de jelenleg egy gép belsejében tartózkodom, amelyet én hoztam létre. Ez is okos, erős, beszélni is tud, de nem okosabb, nem erősebb, nem beszél jobban, mint teremtője, az ember... - abbahagytam, mert eszembe ötlött valami, és legszívesebben a falba vertem volna a fejem. Tényleg csak egy hozzám hasonlóan ostoba ember beszélhet így! Nyilvánvaló, hogy ő nem látott engem, ha látásról a mi fogalmaink szerint nála egyáltalán beszélni lehet, és most megtudta, hogy az, amit formának és tömegnek érzékelt, nem én vagyok. Én benne vagyok abban. Gyorsan megkérdeztem:
- Téged ki hozott létre?
- Nem tudom - felelte negyedszer is. - Ember, te tudod, hogy téged ki hozott létre?
Na tessék. Ilyen kérdéseket a szfinxeknek van joguk feltenni, nem a sziréneknek! De e kérdések látszólagos naivitása mögött egy módszeres, okos felderítő berendezés is rejtőzhetett. Akár így van, akár nem, eddig neki sikerült egyet-mást megtudnia rólam, de nekem róla - semmit!
- Hasonlítunk - feleltem. - Én sem tudom, ki hozott létre. De... van valami benned? Mekkora vagy? Ugyanúgy belül vagy valamiben, mint én? - zúdítottam rá a kérdéseket.
- Én bennem vagyok - felelte gyengéden és szomorúan. - Olyan vagyok, amilyennek érzékelsz.
- És ki tanított meg az emberek nyelvén beszélni? - nem bírtam tovább. Mély értelmű gondolatra jutottam: ravaszsággal kell kicsalnom belőle a választ arra, ami, ha nem is a legfontosabb, de bizonyosan a legérdekesebb kérdés. Ám nyilvánvalóan féltem a választól.
- Emberek - felelte ez az ezerkétszáznyolcvanhárom méteres labda, és meg mertem volna esküdni, hogy a hangjában őszinte szomorúság van, ahogy visszaemlékszik azokra az emberekre. - Ketten voltak. Nő és férfi. A nő adta nekem a hangját...
- Hol? Mikor? - tört ki belőlem.
- A Perry-csillagrendszerben, a kilencedik nagybolygó és egy üstökös között, ami jégből van, s amelyen volt egy adóállomás. De ők is idegenek voltak, egy másik csillagrendszerből érkeztek. Azt mondták, messze van a Perrytől. Azt mondták, biztosan eljutok oda, de ennek már nagyon sok ideje, és még mindig nem vagyok ott. Te onnét jöttél?
És diktálni kezdett mindenféle szögeket, sebességeket, koordinátákat, neveket, amelyek nem mondtak nekem semmit. Ennek ellenére türelmesen hallgattam, érezve, milyen fontos ez az értesülés. Amikor befejezte, mintegy mellesleg megkérdeztem:
- Most továbbítod, hogy találkoztunk, ugye?
- Most nem - felelte tiszteletre méltó őszinteséggel. - Ezt csak meghatározott időközönként teszem.
Tehát én nem voltam olyan fontos esemény a számára, hogy felborítsa a programját? De most nem volt időm megsértődni se! Tulajdonképpen még jól is jött nekem, hogy így van. Azonkívül megerősítette azt a feltevésemet, hogy ez mégiscsak egy beprogramozott automata, nem pedig önálló valami. Óvatosan folytattam:
- Beszélgetésünk elején azt mondtad, hogy fáradt vagyok, és én azt feleltem, hogy valóban fáradt vagyok. Tudod, mi az?
- Nem egészen. Azért mondtam, mert a nő is ezt mondta a férfinak. - (A mindenségit, úgy látszik, ez az aligha szkafanderben játszódó féltékenységi jeleneteket is kihallgatta és megjegyezte.) - Megmagyarázták nekem, hogy ez az energia elhasználódását jelenti, és bizonyos időre van szükségük, hogy újra feltöltődjenek.
- Igen - mondtam -, pontosan így van. Fáradt vagyok. Megengeded, hogy pihenjek? Megszakíthatjuk egy bizonyos időre a kapcsolatot?
- Elmész? - kérdezte, és megint esküdni mertem volna, hogy sírás van a hangjában. - Mennyi időre?
- Nem megyek el. Ugyanezen a helyen maradok. De ugye te nem fogsz megtámadni, amíg alszom?
- Tudom, mit kérdezel. Nem vagyok képes támadni.
- És védekezni?
- Tudom, mit kérdezel. Védekezni képes vagyok.
- Azt is mondtad, hogy szereted az embereket. Tudod, mi az?
- Ezt is csak körülbelül. A magyarázatok nem voltak elég pontosak. Azt jelenti, hogy mindig együtt akarsz lenni valakivel.
Hát igen. Mi egyebet felelhettek volna azok ketten erre az ősrégi kérdésre! Habár az előbb felidézett jelenet, amely rájuk vonatkozott, arra mutat, mennyire árt ez a szerelemnek. Amikor megszólaltam, igyekeztem, hogy a hangom az ő hangjának gépőszinteségével egybehangzó legyen:
- Én veled akarok lenni.
- Én veled akarok lenni - felelte, mint egy gyengéd visszhang.
- Nyolc órát fogok aludni. Tudod, mennyi az?
- Tudom, hogy mérik az emberek az időt. Azóta, hogy először hívtalak, egy óra telt el.
A rögzítőberendezés órájára pillantottam. Valóban csak egy óra! Kis híján felkiáltottam: de micsoda óra, istenem! Hanem ugyanakkor arra is gondoltam, hogy az a “férfi és nő”, ők ketten kénytelenek voltak közölni időegységeinket, ha hosszabb ideig akarták fenntartani a kapcsolatot. Még legalább egy tucat egyéb dologra is gondoltam. Nem is gondolkodás volt az, hanem kaotikusan zúduló gondolattöredékek lavinája, amelyek belülről záporoztak az agykérgemre, és csakugyan szükségem volt rá, hogy egy-két órára párnára helyezzem ezt az elgyötört koponyát.
- Jó éjszakát! - mondtam.
- Jó éjszakát! - válaszolta. - Lám, erről sem tudom pontosan, mit jelent. De ők is mindig ezt mondták nekem, ha pihenni kívántak. Veled leszek, ember...

3

Jobban tennéd, ha utadra mennél! - mondtam neki, miután kikapcsoltam az adót. Kinyújtóztam, és éreztem, mennyire elgyötrődött a testem ennek a fantasztikus órának a feszültségétől. Ellenőriztem, készültségben van-e a védőrendszer. Ámbár nem volt okom kételkedni a szerelmi vallomás őszinteségében. De hátha mégsem királykisasszony, hanem szirén? Mi történt azzal a kettővel? Holnap meg kell kérdeznem. Meg kell... Most nem voltam többre képes, mint hogy kiadjam Corónak az utasítást, hogy tartson ügyeletet a vezérlőfülkében.
Tobinak nem volt szükséges utasítást adnom, ő a sarkamban lesz folyton, és mellettem áll majd, amikor alszom. Ti is szerettek engem, pókok? Ez volt az utolsó kísérletem, hogy gondoljak valamit. Hiszen valamelyikőtök mindig velem akar lenni...
Természetesen nem engedhettem meg magamnak, hogy nyolc órát aludjak. Négy kevés volt, de miután nem voltam elég körültekintő, hogy ennél többet kérjek, most stimuláló gyógyszerekkel tömtem meg magam, hogy felfrissítsem agyam a rám váró munkához. Az pedig nem volt kevés. Az egész beszélgetést kézírással át kellett másolnom, hogy olvasva tudjam átgondolni újra. Másként Ő nyomban meghallaná a lejátszókészüléket, és megszólalna. Nyilván, miután a geológiai szonda régi szabványhullámhosszát felismerte, minden gigantikus érzékszervével felém fordult - valóban csak a szerelmes nők lehetnek ilyen érzékenyek. Azonkívül egy többé-kevésbé értelmes tervet is össze kellett állítanom arra vonatkozóan, hogyan viselkedjem ezután, és egy kihallgatási forgatókönyvet, hogy úgy mondjam, amely szerint majd kikérdezem. Volt egy s más, aminek utána kellett néznem... Egyszóval hideg és józan fejre volt szükségem. De a tüdőm még nem szokott hozzá a normális légzéshez, még ziháltam, mint valami pásztoróra előtt. Tekintve, hogy életben maradtam, s hogy mindeddig semmi sem fenyegette a biztonságom, úgy látszott, Ő valóban “velem akar lenni”.
Beszaladtam a pilótafülkébe, és öntudatlanul fellélegzett bennem valami: Ő ott volt: az egyik képernyőn közel, a másikon távol. Ösztönösen lábujjhegyen kezdtem járni, mintha attól félnék, hogy fölébresztem. Hiszen ha meghallotta elődeim szerelmi civódását, mi akadálya, hogy meghallja lépteim zaját? S ez az egész műszaki szempontból számunkra, emberek számára több volt, mint bámulatra méltó: ez már a csodák birodalmába tartozott. Hogy érte el mindezt? De csak óvatosan a kérdésekkel, mert az ember mindig a kérdéseivel árulja el a legtöbbet!
Csöndesen leültem a számítógép elé. Igazán nagyszerű enciklopédiaprogramja volt, a Kozmoszra vonatkozó minden olyan adattal rendelkezett, amelynek az Ikárosz birtokában volt. A megfelelő kódolás után, mivel hangosan nem mertem kérdezni, a feladatot grafikusan kellett kifejezni, és ez időt vett igénybe. De azért körülbelül egy negyedóra múlva tudtam, hogy a csillagkatalógusokban nem szerepel Perry nevű csillag. Azt is megtudtam, hogy az a hely, amelynek koordinátáit azok ketten megadták, elképzelhetetlenül távol van a mi Napunktól - ez olyasmi, amiben előre fogadni mertem volna: a szerelem az szerelem, de azért a Kozmoszban nem adja meg az ember csak úgy a címét!
A következő feladat sokkal bonyolultabb volt számomra. Különös, hogy apám nem oldotta meg. Ők csak annyira követték számításaikban visszamenőleg az aszteroida hipotetikus pályáját, amennyire feltétlenül szükség volt ahhoz, hogy ki tudják számítani, hol fog találkozni velem. úgy látszik, nem voltak egészen biztosak a mozgásában. Ezért-e vagy sem, de két óra gyötrődés után - hacsak nem követtem el valami nagyon lényeges hibát – nagy valószínűséggel állíthattam, hogy az aszteroida körülbelül száznyolcvan évvel ezelőtt elhaladt a Naprendszer mellett, vagy azon át, s hogy a Perry-csillag valószínűleg maga a Nap, és a Föld-lakókkal történt találkozás helye a Plútó s egy épp ott elhaladó üstökös között történt. Hogy melyik volt az, majd kiszámítják az asztrofizikusok! Amennyire tudom, a Föld már régóta ellátott jó néhány, a Naprendszerben mozgó üstököst mindenféle automatikus állomással. De száznyolcvan év? Mellesleg ezek ikároszi évek, ki tudja, valójában mennyi is lehetett, s én különben is az aszteroida csillagoktól távoli mostani átlagsebességével számoltam. Feltehetőleg, amikor közelebb kerül egy csillaghoz, felgyorsul. Bizonyára vannak hajtóművei is.
Mi történt azzal a bátor emberpárral? Lehet, hogy ha tovább kutatnék az enciklopédiában, találnék valamit a sorsukról, de most nem volt erre időm. A történetük aligha végződött jól. Különben tudnunk kellene erről az első találkozásról egy másik civilizáció képviselőjével. De vajon csakugyan az első volt-e? Hiszen hány bolygóközi űrhajó pusztult el ismeretlen körülmények között!
Milyen lehet az a civilizáció? Ez itt egy felderítőjük, vagy organikus részük, amilyen része az Ikárosz a Földnek, vagy csak egy kutatóautomata? Ez az első, amit meg kell tudnom, habár minden valószínűség szerint ezt a legnehezebb kiderítenem. A földi logika nem feltételezne olyan felderítőt, aki az első találkozásnál mindent elfecseg a mi civilizációnkról. Ezért az eddig négyszer hallott “nem tudom” automatát is jelenthet, amelyben nincsenek ilyen ismeretek, de jelenthet ravaszkodó civilizációt is. Ámbár mi, még ha nem ravaszkodunk, akkor sem tudjuk e kérdések mindegyikére a választ...
- Szervusz, kedves - mondtam neki. Az, hogy nyomban és spontán nőneműnek képzeltem el, nemcsak a hangja miatt történt. A mi nyelvünkben a “civilizáció” és a “gép” szó is nőnemű, és én, lévén férfi, könnyebben fogadtam el így, jót tett a hiúságomnak is. - Szervusz, kedves! - ismételtem, megvallom, őszintén, szívből.
- Szervusz, ember! - felelte azonnal. - Ha a hangod nem lenne más, azt kellene gondolnom, hogy ugyanaz vagy. Ő ugyanezt mondta nekem.
Csakugyan viharos szívélyesség áradt szét bennem iránta, de egy kritikus hang figyelmeztetett, hogy védekezzem a meglepetésektől. Észrevettem, hogy a hangja gyengéd és szomorú, a hanglejtése egyenletes, és a hangszíne állandó, függetlenül a szavak tartalmától. Azok az érzelmek, amelyeket előzőleg kihallani véltem belőlük, képzeletem gyümölcsei voltak, a váratlan csoda okozta megdöbbenés váltotta ki őket. Furcsa, miért épp ez az intonáció tetszett meg neki, és miért épp ezt sajátította el. Mielőtt felfedezték, biztosan sokáig hallgatta mindkettőjüket. Talán bajban voltak? Az emberi gondolkodás asszociációs rendje szerint megfelelő volt a pillanat, hogy megkérdezzem, mi történt azzal, aki szintén azt mondta neki: “Szervusz, kedves”, és azzal, aki nekiadta a hangját. De megfékeztem a kíváncsiságom - be kellett tartanom a sebtében összeállított kérdések rendjét.
- Neked nincs szükséged alvásra? Hogyan pótolod az elhasznált energiát?
- Magától pótlódik.
- Mitől?
- Nem tudom.
- De te sok energiát használsz el - mondtam, óvakodva a túlzott faggatástól. - Különösen, amikor eljön a rádióadások ideje.
- Igen - felelte gyengéden és szomorúan.
- Kinek küldöd ezeket a közleményeket?
Azt felelte, amire számítottam:
- Nem tudom.
- Tényleg nem tudod, vagy tilos elmondanod?
- Nem tudom.
- Milyen irányba küldöd a rádióhullámokat?
- Az adások önmagukat tájolják.
- És te is veszel adásokat?
- Igen. A csillagoktól, a bolygóktól, tőled...
- Nem ilyeneket. Nem kapsz üzeneteket onnét, ahonnan elindultál? Hogy megmondják, mit tegyél?
- Nem.
- Nem tudod, honnan és mikor indultál?
- Nem tudom.
- És hova mész?
- Nem tudom.
Igen. Egy automata csakugyan nem tudhat ezek közül a dolgok közül semmit. De tudja-e egy civilizáció, honnét jött és hová megy? Ha engem megkérdeznek: hová mész, Zenon Balov, legfeljebb ezt a semmitmondó választ adhatom: a csillagok felé. Így felelt nekem Ő is, amikor megkérdeztem, hogy miképp határozza meg az útját.
- Mindig a csillagok felé megyek. Előbb az egyik felé, aztán a másik felé és így tovább...
- És mindig ugyanannyi ideig maradsz egy-egy csillag közelében? - tettem fel a következő kérdést. - Azok erőteljesen vonzanak, aztán erőteljesen eltaszítanak, igaz?
- Igaz. Te tudod ezt, ember.
Minden válasza közül ez az egyetlen volt jellegzetesen egy beprogramozott automata válasza. De amit ezután mondott, már megingatott:
- Azok ketten azt mondták nekem, hogy az emberek ugyanígy vannak ezzel. Először visszatarthatatlanul vonzódnak egymáshoz, azután erőteljesen taszítják egymást.
Nem mondtam meg neki, hogy megtréfálták. Keserű tréfa vált, amit hallott, tréfa, amely annak a kettőnek a drámájából született. Azt sem magyaráztam el, hogy a lelki vonzás és a gravitációt felhasználó mechanikus vonzás között semmi hasonlóság sincs. Ugyanúgy nem mondtam azt sem, hogy az ember mégiscsak rendelkezik némi szabadsággal evolúciós programozottságának keretei között, mert... De mekkora az a szabadság?
Külön följegyeztem, hogy néha pedánsan megismétli a szavaimat. A rögzítőautomata is tükrözhette ezt, persze, de előfordulhatott volna, hogy nem veszem észre, pedig ez fontos volt. Bizonyára az öntanuló módszerével volt kapcsolatban. Bizonyára így sajátította el azt a gyengéd és szomorú földi nyelvet is, ezzel a számomra kissé régimódi akcentussal. A következő kérdésemet hirtelen rögtönöztem:
- De legalább azt tudnod kell, hogy mi van benned?
- Nem tudom.
- Azt állítod, hogy nem tudsz magadról semmit? - fortyantam fel, s mint mindig, ha méregbe gurulok, megengedhetetlen dolgokat mondtam. - Az előbb mégis azt mondtad nekem, hogy nem vagy képes támadni, de képes vagy védekezni. Tehát elég jól ismered magadat.
Ettől a kérdéstől sok függött. Mondhatnám, minden. A legtökéletesebb öntanuló gépnek sincs énje. A Földön ezzel csak az ember rendelkezik. És ez különbözteti meg minden élő és nem élő lénytől. Az Ikárosz nem volt más, mint egy felderítő, amelyet civilizációnk a csillagok felé küldött, de volt énje, tudata, és ez automatikusan a földi civilizáció részévé tette. S egyúttal önálló civilizációvá is. És Ő?
Gyengéden és szomorúan válaszolt:
- Az első, amit megtudtam magamról, hogy én is lehetek “nő”, és a nevem “kedves”. A második dolog, amit megtudtam magamról, hogy tudok védekezni. Többet nem tudok magamról.
Összeszorult szívvel kérdeztem:
- Hogy tudtad meg, hogy képes vagy védekezni?
- Amikor azok ketten le akartak rám szállni, hogy együtt legyünk, én is azt akartam, hogy együtt legyünk.
- De nem szálltak le, ugye?
- Nem.
- Mit regisztráltál?
- Nagyon erős, váratlan kisugárzást. - És azután már nem voltak ott?
- A nő és a férfi azután nem volt sehol - felelte Ő egyenletes gépbánattal az eltanult női hangon.
Húsz óra pihenőt kértem.

4

Olyan dolgokra bukkantam, amelyeket nem tudtam egyedül megoldani. Lám csak, vannak helyzetek, amikor az ember megtanulja tisztelni az asztronavigátorok tanácsát. De nem volt jogom, hogy kapcsolatba lépjek velük, ahogy az a két, bátor és hozzám hasonlóan könnyelmű “férfi és nő” sem lépett kapcsolatba egész idő alatt senkivel. Volt türelmük - ki tudja meddig tartott -, hogy megtanítsák beszélni, hogy valódi kapcsolatot teremthessen az emberiséggel, de nem volt türelmük távol maradni tőle. De miért nem tettek előbb próbát? Nem volt rá módjuk, vagy teljesen elbűvölte őket ennek a kedves gömböcnek a bájos jóindulata?
Nem fogom ugyanazt a hibát elkövetni. Az ésszerű az volt, hogy azonnal forduljak vissza. A kép általánosságban így is világos: egy ismeretlen civilizáció kutatórobotja mindent átfogó, mindenre érzékeny vevőberendezésekkel, amelyeket sokáig csak irigyelhetünk. De lám, egy másik civilizációval történt első találkozása szolgáltatta számára az első ismereteket önmagáról! Most már elhatárolta magát a térben lévő más testektől és saját funkciójától is. Egyszóval: öntudatra ébredt. Természetesen nem kezdte azonnal önmagát tanulmányozni, de az öntudat a legalapvetőbb elvi formában jelent meg benne, és ez az automata megszűnt gép lenni. Önálló civilizációvá vált. Tobi és Coro, akik mint testőrök állnak két oldalamon, szintén néven tudják nevezni magukat, de ez összhangban van a robotok negyedik törvényével. A harmadik törvény szellemében - hogy gondoskodjanak saját biztonságukról - jobban ismerik a saját anatómiájukat, mint az ember a magáét, de ezt a tudást beléjük programozták. Ő pedig önmagától “nő”-vé, “Ő”-vé vált! Az öntanulás evolúcióvá változott. És ebben az értelemben számunkra ez sorsdöntő. Ha az ember képes lesz az ő példáján megfigyelni, hogyan születik egy értelem, akkor megfelelhet egy sor olyan kérdésre, amelyeket az elmúlt öt-hatezer évben tett fel magának.
Megszakítottam a kért húsz óra pihenést, hogy feltegyem azt a kérdést, amelyet nem jutott eszembe mindenekelőtt feltenni: miért nem semmisítette meg az én felderítő szondámat? A már megszokott “nem tudom” volt a válasz. Csak nem sérült meg az önvédelmi rendszere? Nincs ilyen érzése? Ezt a kérdést kis híján megbántam, mert ezután két teljes órán át magyarázhattam neki, mi az, hogy érzés. Végül ennél a meglehetősen suta magyarázatnál maradtunk:
- Azt akarod, hogy legyünk együtt. Az “akarom” szóban benne van az érzés. Az, hogy “érzed”, megelőzi azt, hogy “akarod”. Ahhoz, hogy megtudd, akarsz-e valamit, előbb érezned kell, hogy akarod...
És így tovább... Mert nem nagyon erős oldalam a logika; bebizonyították, hogy a számfeletti Y kromoszóma érzelmektől irányítottá teszi a jellemet. Nem az értelem uralkodik rajta. De mégis eszembe jutott ez a dolog a védekező mechanizmusokról, és a lelkem mélyén büszke voltam a leleményességemre. Megkértem, engedje meg, hogy odaküldjek rá egy kicsi készüléket. Nem tudtam lemondani arról a vágyamról, hogy kicsippentsek belőle egy darabot a geológiai szondával. Biztosítottam, hogy nem fogok ártani neki. És hogy ez még hasznos is lesz a számára, mert kiderül, hogy megsérült-e az önvédelmi rendszere. Ha minden rendben van, én a magam részéről nyugodtan feláldozom azt a kis műszert. Egyszóval ez a kis história egyáltalán nem fogja befolyásolni a barátságunkat.
Beleegyezett, és mintha nem értette volna, hogy lehet ilyen apróságból ekkora ügyet csinálni, a geológiai szonda pedig újra elindult, sebesen, mint méh a kaptár felé. A legrövidebb utat választottam a számára, és a legnagyobb sebességet. A sebességet csak a rácsos felület közelében csökkentettem, és óvatosan engedtem lefelé a szondát. Az adója kifogástalanul működött. Már láttam a képernyőn a sötét pórusokat a fémbordák között abból a különös anyagból - miniatűr krátereknek látszottak így kinagyítva. Semmi sem zavarta a vételt sem, a szonda pillanatok alatt teljesítette minden utasításomat. Tényleg! Különös egy jól működő védelmi rendszertől, hogy ilyen közel engedjen magához idegen testeket!
Spontán szaladt ez ki a számon. Corónak mondtam, aki ott állt mellettem, mint szondafelelős, de Ő nyomban meghallotta, és azonnal megszólalt:
- Azt akarom, hogy az, amit műszernek nevezel, leszálljon rám! Csak nincs már abban az állapotban, hogy bizonyos reakcióit is irányítani tudja? Hiszen ez csakugyan nagyszerű!
Tovább engedtem a szondát. Még ötven méter. A leszállóberendezés számlálója idegesen sorolta a számokat, kilencvenkilenctől visszafelé. Nullánál a teleszkóp ernyőjén pici zöld villám lobbant fel. A másik ernyő elsötétült. A szonda nem létezett többé. Szinte nem is tételeztem fel mást, mégis rosszul esett. Megkérdeztem:
- Éreztél valamit?
- Az, amit műszernek nevezel, nincs többé.
- Nincs többé - mondtam -, de te nem tehetsz róla.
És a kért, pihenésre fordítható idő hátralévő részét azzal a félelmes és érdekes megfigyeléssel töltöttem, hogy néztem a képernyőn, ahogy azon a helyen, ahol az én geológiai szondám felrobbant, a porózus anyag felpúposodott, mintha felfújták volna, aztán sima és fényes lett, majd lassan kisimult, és megjelentek benne a korábbi pórusok, láttam, hogy az eltűnt fémbordák - három nyolcszögű sejt sérült meg, vagy vett részt a robbantásban - újból kibújtak a felszínre. Egy második megfigyelő szondát is kilőttem korábban, hogy másik szögből is filmre vegye ezt a folyamatot, úgyhogy az eszemnek nem kellett részt vennie a megfigyelésben. Ami azt illeti, másra, mint szomorú rezignációra nem is voltam képes. Az eszem nem azt kérdezte, mi történt pontosan, hanem ezt: nem voltunk-e igazságtalanok a szirénekkel?
Meglehet, a szirének őszintén szeretik az embert, és vele akarnak lenni. Ezért éneklik neki legszebb dalaikat, és ígérik meg édenkertjük minden csodáját. És fogalmuk sincs róla - szegény szirének! -, hogy előttük mindig kikerülhetetlen, víz alatti sziklák vannak, amelyek láthatatlanul őrzik a magányukat...
Amikor eszembe jutott, hogy “ének”, elkerülhetetlenül eszembe jutott Maiola Beni is, és beláthatják, hogy ez az agyvelő semmiképp sem nevezhető egy kutató agyvelejének.
Mire letelt a pihenőidőm, már semmi nyoma sem volt a nemrég történt robbanásnak. S csak akkor jutott eszembe, hogy a felderítő szondát alacsonyan a robbanás helye fölé irányítsam. Nyitott szivattyúkkal, hogy felfoghassa a kozmikus port ott és a megtett úton is. A robbanás idején bizonyára kirepültek az én szirénem titokzatos anyagának részecskéi is, és ezeknek össze kellett keveredniük a geológiai szonda hamujával. Persze csak akkor, ha nem tökéletes annihiláció volt. Mert akkor csak fotonok nyoma marad, vagy csak a Besszonov-szűrőn akadnának fenn neutronok. Még ha ekkora késéssel is, de a szonda indikátorai kimutatták, hogy a szivattyúk felszedtek valamit. Mi lehet az? Bárcsak megmenthetne az apám előtt, mert különben hogy fogom megmagyarázni neki ezt a gyerekes mulasztást? Talán úgy, hogy elmondom neki, milyen új mesét találtam ki ezalatt a szirénekről?
Igen. Végül is az, amit pihenésnek neveztem, elég feszült munkával telt, új izgalmakkal és aggodalmakkal. Volt néhány dolog, amely nyugtalanított. A pihenőidő végére egyebek közt sikerült kiszámítanom űrhajóm útját vissza az Ikároszra. Attól kezdve valóban csak a további kapcsolataink kérdése létezett már, de ezt nem volt jogom egyedül eldönteni.
Amikor letelt a húsz óra, betápláltam az új útvonal adatait a robotpilótába, és anélkül, hogy levettem volna a szemem a nyolcszögű ráccsal borított testről, azt mondtam a rádióadóba:
- El kell mennem, kedves.
Higgyék el, nagyon különös izgalommal mondtam ki ezt a szót: “kedves”! És még különösebb volt, hogy nagyon szerettem volna, hogy az az ismeretlen valami, ami válaszolt benne, ugyanolyan szeretni tudó és jó legyen, mint annak a földi asszonynak a hangja, amit magába ivott. És biztosan ez okozta, hogy a képzeletem megint megtöltötte a szavait az emberi civilizáció örök érzelmeivel:
- Ne menj el, ember! Kérlek! Ne menj el, ember!
- Nem maradhatok mindig veled, mert akkor meg fogok halni.
- Az mi?
Nem ismerve önmagát, természetesen nem tudta azt sem, mi a halál!
- Az fog történni velem, ami a műszerrel történt, és ami a férfival és nővel történt.
Lehet, hogy nem értette, lehet, hogy nem akarta felfogni, csak megismételte:
- Ne menj el, ember! Kérlek! Ne menj el!
És én arra gondoltam, hogy olyasvalami sírása ez, ami megszűnt gép lenni. Közösségi életre született, és ez hozta létre a magány érzését. Mert józanul átgondolva, mi egyebet kapott jutalmul az emberiség, túljutva az állatvilág bioautomatikus stádiumán és civilizációvá válva, mint azt az érzést, hogy magányos a Világegyetemben?
De Ő még lehet boldog. Nem lesz magányos. Az emberek nem hagyják többé egyedül a csillagok között. És Ő sok mindent meg fog tanulni önmagáról az emberek segítségével. Más kérdés, hogy csakugyan boldogabb lesz-e ettől? Ismertem az én ikárosziaimat és tudtam, hogy amint visszatérek, új űrhajó indul majd vissza Hozzá, tele okosabb, találékonyabb és vidámabb emberekkel. Így hát nem hazudtam, amikor megesküdtem neki, ahogy egy férfi megesküszik a szeretett nőnek:
- Vissza fogok jönni, kedves. Hidd el nekem! Nagyon hamar visszajövök, és azután már mindig lesz veled ember!
Gyengéd és szomorú emberi hangja egészen addig kísért, amíg ki nem kapcsoltam minden fellelhető adó- és vevőberendezést, hogy belekezdhessek egy óriási megtévesztő manőverbe, amely végül is elvezet az Ikároszhoz, abban a reményben, hogy sikerül elrejtenem a nyomaimat, és nem fog rájönni, hol van az Ikárosz.
Igen. Ha az ember csak felderítő, nem bízhat a szerelmében sem.

AMIKOR ÁTTÖRÖD A FALAT

Újra a csend és a magány. Egyik sem csökkent attól, hogy most már nemcsak az Ikároszon vártak, hanem Ő is várt. Ő, akinek még nevet sem adtam. De nem én voltam az első, aki rátalált. Úgyhogy ehhez nem volt jogom. Vagy mégis: az a csodálatos “férfi és nő” nem a felfedezője volt, mert ők valami mást fedeztek fel, nem Őt. Ők a szülei. Mennyi szeretetet és türelmet pazaroltak rá, amíg ezt a labdát lénnyé változtatták? Mennyi idő telt el, mielőtt édes szülöttjük, akinek még nevet sem adtak, megölte őket? Hiszen még azt sem tudták, mit is teremtettek tulajdonképpen!
De hát melyik szülő tudja ezt?
Apám... egyébként az én zseniális apám biztosan tudja. Biztosan sejtette legalább, hogy éppen egy ilyen labda kell nekem, amely majd megvilágítja a fejemben és az életemben lévő rendetlenséget, és ezért küldött ide.
Most már annyi és olyan kérdést tehettem fel, ahányat és amilyet csak akartam - a hosszú manőver és néma repülésem az Ikároszhoz épp elég időt adott. Épp eleget ahhoz is, hogy újra meglátogasson a klausztrofóbia. Mert azután, hogy Ő megjelent, a hajót megint rettentően szűknek éreztem. És a látogatás természetesen nem maradt el. Ez a betegség már csak ilyen: ha egyszer rád talál, egész életedre megszeret. Ez rossz, mert csaknem teljesen alkalmatlanná tesz arra, hogy űrpilóta legyek, és részt vegyek hasonló expedíciókban.
De mielőtt újra rám telepedett volna a falakból áradó félelem, sokáig és alaposan rajta gondolkoztam, amivel feltehetően csak siettettem az érkezését. A Tőle való félelmen töprengtem, a félelmen, amely arra késztetett, hogy halálos csöndben repüljek, a kikapcsolt radarok miatt vállalt mindenféle kockázattal. A félelmen járt az eszem, a rabságba ejtés eszközén. Mindezek a csodálatra méltó gépek két eltéphetetlen lánccal bilincseltek magukhoz: az állandó félelem az egyik, hogy el ne romoljanak, és a kötelesség a másik, hogy mindent tudjunk róluk. Régóta, nagyon régóta már, hogy az ember a Földön is és a Kozmoszban is kénytelen tízszer annyi időt fordítani a gépek tanulmányozására, mint a Kozmosz vagy önmaga megértésére. És önmagáról és a Kozmoszról is csak az az elképzelés él benne, amit megint csak ők, a gépek szolgáltatnak. Így vált az ember és a gép kapcsolata egymást kölcsönösen kielégítő, zárt rendszerré, amelynek falában a kereső-kutató ember mindig sikerrel fogja betörni a fejét...
Mivel nem volt más dolgom, a közvetlen megfigyelésre szolgáló dekoratív ablakon át - ez egy szellemes és nem haszontalan játék - csak bámultam Galaktikánkat fényes, tarka csillaghalmazaival, fekete és fehér por- vagy gázfelhőivel, időtlenségbe dermedt viharaival, s folytattam tovább könnyelmű elmélkedésemet mindenféle komoly dologról. Arra gondoltam, hogyan válik félelmem: jaj, csak semmi baja ne legyen Tobinak - a tőle való félelemmé észrevétlen. Arra gondoltam, hogy nem vagyok egyéb, mint Tobi foglya és rabszolgája, és hogy ő egyáltalán nem az én hű társam, ami, úgymond a rendeltetése lenne. Aminthogy nem társam a bátor R-19-es sem, amelynek falai klausztrofóbiát árasztanak. S miután általánosítottam ezeket a gondolatokat, így neveztem el őket: ŐSFÉLELEM AZ ANYAGTÓL A VÉGTELENBEN. S a klausztrofóbiában nem láttam egyebet, mint ennek az ősfélelemnek egy ártatlan megjelenési módját.
Azokra a földi emberekre is gondoltam, akik okos és jó emberek voltak, s a legkülönbözőbb századokban, miután elértek civilizációjuk szellemi fejlődésének a csúcsára, elmentek valahová a természetbe, s csaknem úgy éltek, mint az állatok. Az Ikárosz holográftárában van egy film, amely ezekről a különcökről szól, akik tagadták, hogy a gépeknek joguk van helyettük gondolkodni és cselekedni. De még akkor, amikor anyagot keresve a disszertációmhoz, rábukkantam erre a filmre, úgy döntöttem: természetesen nem ez az út. És most azt gondoltam: lehet, hogy ez valóban nem az út, de biztosan valami törvényszerű, épp az út hiánya miatt. És ezt a valamit magamban így fogalmaztam meg: AZ ŐSÖSZTÖN LÁZADÁSA A MESTERSÉGES BIOSZFÉRA ELLEN.
Természetes, hogy a legtöbb gondolatom Rá vonatkozott. Hány- és hányféleképpen képzeltem el, mi sok kérdést föl nem tettem magamban azzal a reménnyel, hogy szárnyatlan fantaziálásaim rábukkanhatnak valami realitásra.
Gépnek képzeltem el Őt, mint egy nagy civilizáció gépkorszakának egy részét, amely már eljutott a civilizáció fejlődésének egy másik, nem gépi stádiumába. Ezért aztán megszakadt köztük a kapcsolat, és az én szirénem magányos lett.
De hát oly kevéssé hasonlított gépre ez a különös labda! Elképzeltem úgy is, mint magától létrejött organizmust, mint agyvelőt, a miénkhez mérten gigantikusat, amely, miután túljutott a maga körül létező dolgok megismerésének minimumán, most elérkezik az önmegismerés fázisába. De kinek küldi akkor ilyen rendszeresen a felhalmozódott ismereteket?
És mi miért halmozzuk az ismereteket, tettem fel magamnak a kérdést. Nem ugyanolyan önmagát kielégítő folyamat-e a mi tudásgyarapításunk, mint maga az evolúció, s mint annak, talán ennek sincs végső célja? Játék, amit a játékszükséglet hoz létre, aminek organikus értelmét nem ismerjük? Lám csak, kezdetben az ember az őt körülvevő közegről gyűjtött ismereteket, hogy életben maradhasson, hogy a testére, erejére gondja legyen, hogy biztonságosabbá és könnyebbé tegye az életét. De azután? Azután ismereteket kezdett gyűjteni, lényegében csak azért, hogy megnehezítse az életét. Egy gyerek számára is nyilvánvaló, hogy minél tovább tanulmányozzuk a Világegyetemet, annál zavarosabbá válik a róla alkotott képünk. S végtelen közeledésünk az igazsághoz csak végtelen süllyedés valami végtelenül bonyodalmas dologba. Miért van akkor mindez így, tettem fel magamnak a kérdést, és úgy tetszett, valamiféle mechanizmust szemlélek, amelynek nem találtam más nevet, mint: A SZELLEM EVOLÚCIÓS HAJTÓMŰVE, amiről úgy láttam, hogy egyedül a játék törvényeinek van alávetve. Amint a kiválasztás, a konvergencia és a mutációk mozgatják játékukkal a biológiai fejlődést, úgy vezeti valahová ez a hajtómű testünk szellemnek nevezett energiáját. Nem tudjuk, hová és mihez vezet bennünket, sőt az is lehetséges, hogy nem vezet sehová. (A nagyarányú értelmetlenségekre azt mondjuk, hogy ismeretlen értelem rejtőzik bennük.) De kénytelenek vagyunk vállalni a sorsunkat. A gyermek, aki megszűnik játszani, már nem gyermek. Megbetegszik, vagy máris beteg. A szellem, amely akár csak egy pillanatra is megszűnik ismereteket gyűjteni, azonnal megszűnik. Már nem szellem, visszatér a biológiai automaták közé. Ebből viszont az következik - ha mégiscsak kitartunk amellett, hogy van célja ennek a természet ellen folytatott játéknak -, hogy a szellem fejlődése lényegében a szellem küzdelme, hogy kijusson, kiszakadjon az automatizmusból, vagyis a gépből, mindegy, hogy fémből van-e az, vagy eleven húsból...
Ilyen, a szívemnek kedves, bár minden bizonnyal erőltetett következtetések vezettek vissza újra Hozzá:
Ha Ő gép, gondoltam, akkor neki is le kellett egyszerűsítenie a mozgás magasabb rendű formáit az alacsonyabb rendűekre. A következő expedíciónak ezt okvetlenül tisztáznia kell, mert leginkább ettől függ, minek nevezzük: az anyag legmagasabb rendű formájának, vagy csak a gép egy igen magasrendű formájának.
És még arra is gondoltam, hogy a gépelvnek és alapvető tételének: a bonyolult dolgok leegyszerűsítésének, ami nélkül pedig a folyamatok semmiféle automatizálása sem képzelhető el, vitathatatlanul megvan a maga fontos értelme ebben a természetnek nevezett nagy értelmetlenségben, de ez az út ugyancsak vitathatatlanul téves irányba vezeti a szellemet.
De Ő nem gép, nem! Örültem neki, és csodálkoztam rajta. Hiszen vajon hogy lehetséges, hogy magába szívja egy földi nő féltékenységét, mielőtt megtanulta volna a nyelvét, s ezután - bizonyos, hogy fantasztikusan rövid idő alatt - megtanulja magát a nyelvet is: a legbonyolultabb dolgot minden bonyolult dolog közül, amivel eddig szembetalálta magát az ember. Hiszen ugye a gépelv alapján ez lehetetlen? Hiszen az olyan lenne, mintha egy emberi beszédet rögzítő magnetofon vagy lézersugár egyszer csak megtanulna beszélni! Hogy lenne ez lehetséges olyan agy nélkül, amely legalább egyenértékű az emberi aggyal? Márpedig Ő hallotta, hogy mit mondtam a pszichorobotoknak, még akkor is, amikor a rádióadó ki volt kapcsolva! Tehát, hacsak nem valami számunkra teljesen elképzelhetetlen módon érzékelte, akkor vagy azt a gyenge elektromágneses mezőt fogta fel, amely beszélgetés közben keletkezik, fénysebességgel terjed, s ellentétben a hanghullámokkal, légüres téren is áthalad, vagy pedig a mindezt a fejemből “olvasta ki” az agyak közötti ama közvetlen kapcsolat révén, amelyet a gyakorlatban nagyjából már ismerünk, de magunk még alig-alig tudunk ellenőrizni. És megint mérgelődtem, amiért a kötelező asztronavigátor-program kategorikusan tiltja a kutatás ilyen szakaszában bárminő telepatikus kapcsolat megkísérlését. De hát persze megint csak a türelmetlenségem okozta, hogy mérgelődtem. Szörnyű ostobaság lett volna, ha a program nem tiltja meg, hogy idő előtt felfedjük az emberi szellem egy ilyen fontos és általunk még nem is tökéletesen elsajátított titkát - ezt a félénk, a körülmények következtében gyengén fejlett vagy deformálódott képességet a közvetlen információcserére.
Lévén, hogy én egy kolerikus és antiszociális jelenség vagyok, ez a képesség bennem sokkal erőteljesebb, mint például a Lionel Redstarnak nevezett megfontolt klónszülöttben, s volt okom félni, hogy esetleg akaratom ellenére megszegem a tilalmat. Közismert, hogy a telepátia többnyire akaratlanul valósul meg, s ezért az volt a legésszerűbb, ha a hátralévő időre az anabiotikus kamra konzervdobozába zárom nyugtalan szellemem, amely szüntelenül körülötte forgott, akár egy ifjú szerelmes. Iszonyatosan sok időm volt még. Nem voltam olyan helyzetben, hogy legalább disszertációírásra fordítsam ezt az időt, mert nem kapcsolhattam be semmilyen elektromágneses hullámokkal működő automatát. A kezem, amely nem szokott ilyen munkához, már néhány leírt sor után elfáradt, ezért a feljegyzéseim végét jóval később diktáltam, s ez nyilván meg is látszik rajtuk. Egész testem fáradt volt, még akkor is, ha feküdtem, mert a miatt az átkozott holográfszkafander miatt nem volt merszem bemenni a tréninghelyiségbe, hogy a közönséges tornaszereket használjam. Az izmaim teljesen elpetyhüdtek, minden lusta lett bennem. Mazochista szemlélővé váltam. Fokozatosan elment a kedvem, hogy bármit is csináljak. Békén hagytam a pszichorobotokat, és azok is békén hagytak engem: Szerettem volna zenét hallgatni, de a fent említett biztonsági meggondolásokból ezt még nem engedhettem meg magamnak, habár óvatosságom bizonnyal felesleges volt, ha egyszer Ő ilyen fantasztikus érzékszervekkel rendelkezik. Nem kínoztak különösebben férfiúi vágyak, ha eszembe jutott Maiola Beni. Könnyen elűztem őket, ahogy elűztem Heliana gyengéd arcát is - oly távoli volt tőlem mindez! Megint csak az R-19-es falai voltak közel. Megint csak fémbe, gépalkatrészekbe ütköztem, ha kinyújtottam a kezem vagy a lábam - az egész masina mind gyakrabban gúnyos vihogással vicsorgott rám, mintha fel akarna falni...
Az egyetlen, amit még mindig tenni akartam, az az volt, hogy visszatérjek Hozzá. Hogy még egyszer ezt mondhassam: “Szervusz, kedves!”, hogy kérdezzek tőle valamit, legyen az bármilyen apróság. A fontos csak az, hogy halljam az Ő gyengéd és szomorú hangját, a magány hangját. De Tőle is százmillió kilométernyi űr választott már el, amelybe beleveszett az idő, beleveszett minden, amibe - elkerülhetetlen volt, hogy megtörténjék - teljességgel váratlanul, kiszáradt testtel, megállott szívvel, a torkomba fagyott levegővel belezuhantam én is. Azon a napon, amelyet kijelöltem magamnak, hogy az anabiotikus kamrába menjek.
Zuhantak már álmukban? Ez is ugyanolyan hideg és félelmes szédülés volt. De számomra - megváltás. Mert közvetlenül előtte megint beleütköztem egy szörnyű falba. Mindenáron és minél gyorsabban át kellett törnöm, hogy legalább egy kis lélegzethez jussak. Legelőször a fal mentén úsztam, hogy megtaláljam a kijáratot vagy a bejáratot. Egy falon rendszerint van kijárat vagy bejárat. Eveztem a kezemmel - ahogy a súlytalanságban kell úszni -, eveztem fölfelé, csak fölfelé, fölfelé, de a falnak nem volt vége. Azután lebuktam lefelé, lefelé, lefelé, de a fal minden irányban végtelennek bizonyult, s én mindenütt beleütköztem, mint egy hal az akvárium falába. S az utolsó levegőkortyokat nyeltem áttörhetetlen feketesége előtt. Mígnem egyszer csak hangtalan kétségbeesésem egyenesen belelőtt engem ebbe a fekete keménységbe. Belefúródtam, az pedig kemény kovaszilánkokkal hullott rám, amelyekből kurta, narancsszínű lángnyelvek pattantak ki, mintha csak a homlokom szikrantotta volna fel őket, elvakítva a szemem és megjelölve meteorittá vált testem útvonalát. Ilyennek láttam, bár szemem vak volt: egy meteorit vagy bolida suhan iszonytató sebességgel, sűrű, ismeretlen légkörben. Márpedig még a legkisebb kozmikus sebesség esetén is, ami percenként alig ötszáz kilométer, a ritka levegő is sűrű kásává változik! A kovaszilánkok mindenfelől vágták a testem, az egész fejemet lángok övezték, kék, narancsszínű és sárga lángok. De csak elvakítottak. Egyébként hidegek voltak, mint a távoli csillagok tüze. Őrjítően sokáig tartott. Azután megkezdődött a zuhanás. Egyszerre! Olyan váratlanul, hogy nem volt időm megnézni, mikor jutottam át a falon. Csak viharos szédülést éreztem, a szabad tér szelét, és úgy éreztem, ez a megváltás. Mert elmúlt a korábbi lidérces fulladás, annak ellenére, hogy a szembefújó hideg továbbra is megakadt a torkomban, mint egy lenyelhetetlen falat. S az érzékszerveim még mindig olyan furcsán érzékenyek, élesek voltak.
Hallottam, hogy fütyül körülöttem a tér, hallottam saját testem zuhanásának süvítését, de nem volt ez sem fütyülés, sem sivítás, valami vidám és diadalmas harsonaszó volt, érkezést jelzett, örömtelien. Én pedig még mindig zuhantam, és még mindig nem érkeztem meg. De ez nem gyötört el. Fokozatosan felengedett a zuhanástól való félelem görcse is, és csak a szabadság érzése maradt bennem, és a meggyőződés, hogy várnak...
Végre megláttam. Alattam jelent meg, valahol nagyon-nagyon messze a térben, amelyben zuhantam. És mégis olyannak láttam, mint a teleszkóp nagyítóernyőjén! Ekkor támadt bennem először kétely, de ezzel űztem el: “Igen, ilyen, látod, nem alszol, pontosan ilyen!” Behajlítottam az egyik, repülés közben széttárt kezem, megnéztem, ökölbe szorítottam az ujjaim, erősen, amíg fájdalmat nem éreztem, ahogy a körmeim a tenyerembe vájtak. Meggyőződtem róla, hogy tényleg nem alszom, és meglepődtem, miként lehetséges, hogy benyomásaim élessége annyira hasonlít az álombeli élményekre.
- Várj! - kiáltottam neki ijedten, mert nagyon messze volt, és én, éppen, mint egy álomban, alig-alig közeledtem, annak ellenére, hogy csak úgy süvített körülöttem a tér, ami azt bizonyította, hogy igen nagy sebességgel mozgok. - Várj, menjünk együtt! Nem válaszolt.
- Hallasz, kedves? - kiáltottam rémülten, s valami azt mondta bennem: ha nevet adtál volna neki, ha elnevezted volna, most válaszolna neked. - Együtt kell mennünk! Hová mész?
Nem válaszolt. Arcán lassan felfénylett a fémrácsozat, mintha izzana, s ettől a sötét anyag a nyolcszögű sejtekben felfúvódott és kisimult. Borzasztóan távol volt, s mégis úgy láttam minden egyes pórusát, mintha mikroszkóp alatt lenne. Felfúvódott, nagyobb lett; csak nem arra készült, hogy megvédje magát valamitől? Aztán zsugorodni kezdett; gyorsan, de egyenletesen mind kisebb lett a távolban, míg végül már csak egy pont volt - fekete pont, egy ki tudja, hirtelen honnét jött fekete körvonalon. Aztán Ő egészen eltűnt, és csak a fekete körvonal maradt.
Elborzasztóan fekete volt, és valahogy kikerülhetetlen. Egy szédítő kráter, amelynek mélyében, mint a vízesés zuhogott az acélkék és magmavörös tér. Félelemkeltő, de szép is, mondhatnám, mint a vízesés - a legnagyobb a Földön -, amelyet nemrég láttam filmen, s amelyen vashordókban ereszkedtek le bátor emberek! De te, aki nem vagy bátor, meg fogod próbálni, a zuhogó tér egyenesen arrafelé sodor, és nem számíthatsz egyébre, mint a mentőkatapult vanádium-szilícium-kerámia ötvözetére... De hogy került most ide ez a katapult? Ostobaság, hát persze hogy benne vagy. Hogy repülhetnél másként, még szkafander nélkül is a térben... Csak nem hiszed, hogy mint az iménti álomban...
- Most egérré kell változnod, hogy ki tudj jönni a fekete lyukból - mondta nekem Peter Night. - Emlékszel arra a tréfánkra? Milyen jó tréfát rontottál akkor el, mert nem tudtad mi az, hogy egér...
Mintha sírnék. Nemcsak azért, mert Ő már nincs, és sosem jön ki a fekete lyukból, hiszen ugye nem csupán én, de Ő sem egér. Lenyelek valami undorítóan keserűt, ami könnyekre hasonlít, és kiabálok:
- Apa, nem akarom! Nem bírom! Miért választottatok engem?
- Mert a legfiatalabb vagy - ismétli apám. - És a legszívósabb. Mert a mi gyerekünk vagy, Zenon...
Szipogok:
- Látni akarom, hogy milyen belül. Így nem térhetek vissza az Ikároszra.
- Meg kell értened, hogy nem vagyunk képesek többet látni - apám minden filozófusi edzettsége ellenére olyan ideges, mint még soha. - Neked ez kevés? Melyik halandó látott valaha is ehhez foghatót?
Iróniája, mint soha korábban, izgatott és csípős. Nem láttunk, és nem éreztünk semmit: csak a műszerek kattogtak epileptikusan, aztán megbénultak, nem regisztráltak már az égvilágon semmit. Mintha minden megbénult volna.
- De mi történt Darjannal? - kérdeztem ebben a mozdulatlanságban. Miért sírsz, Night, Darjant siratod, ugye? - kérdeztem, s szerettem volna, hogy Peter Night engem sirasson.
- Ostobaság - haragudott meg az asztrofizikus. - Miből gondolod, hogy sírok?
Ránézek, és egyáltalán nem látom Peter Nightot, pedig tudom, hogy ott áll előttem.
- Elég volt a fecsegésből, Zenon, gyere ki, amíg van még egy kis remény - mondja apám, és átölel. Ölelése száraz és meleg, átkarolja a vállam, s erről a kemény és meleg támaszról kiderül, hogy két műszerfal - a robotpilóta és a vezérlőpult - sarka, amelyek között elaludtam.
De mit csinálok itt? A mentőkatapultokban az anabiotikus kamrában kötelező feküdni, másképp nem bírja ki az ember. Igen, nem szabad bemenni a kamrába! Nem számíthatok a robotpilótára. Vannak póthajtóművek, s ezek a szuperhajtóművek már meg is kezdték elkeseredett harcukat a térrel, s egyszerre kitört a harc testem molekulái között is. Márpedig bármi áron is, de ki kell tartanom.
Fuldoklom a legsúlyosabb, legpáncélozottabb, legautonómabb szkafanderben (de hogy érezhettem meg akkor, hogy nekiütközöm a műszerfal szélének?). Kimerültem. A tér minden meghódított métere után meghalok. De tér-e az, ami vissza akar tartani? Azok a vakmerő emberek belevetették magukat a vízesés zuhatagába, de mi történt volna, ha benne felemelkedni próbáltak volna meg? Hát így emelkedtem én fölfelé! És nem ezek a szuperhajtóművek toltak, én húztam őket, mint halált rejtő terhet, azon igyekezve, hogy kijussak ebből a fekete krátertölcsérből a Galaktika sima, tarka csillagos fennsíkjára. S mind nehezebbé válik ez a teher, amelyet valamennyi izmom megfeszítésével cipelek. Megfojt, bőröm minden pórusát eltömi. Mígnem egyszer csak eltűnik. S vele együtt mintha én is eltűnnék...
Amikor újra hallani kezdtem, a fülem mellett szignálok zümmögtek, vidámak, elevenek, megtöltötték ámuló szemem, felébresztették az agyam valami számomra szokatlan vagy elfeledett életre. A karom egészen könnyen mozgott, felfúvódott hasam egy tócsa vízben ázott. Egész testem valami különös folyadékban ázott. De nem. Ez nem az anabiotikus kamra fürdője volt! Még mindig szkafanderben voltam. De hogy kerül víz egy ilyen szkafanderbe? Valami rendkívülinek kellett történnie. Csak nem egy vízesésből szabadultam meg tényleg?
Egy hang - egyszerre ismerős és ismeretlen - az arcomba üvölt:
- ...Hurrá! Kiáltson, Balov! Válaszoljon és kiáltson hurrát! Csoda történt! Közel vagyunk. Adjon jelzést, vegye a találkozási hely koordinátáit...
Testem, amely újra képes érzékelni, mintha összerándult volna ennek az egyszerre ismerős és ismeretlen hangnak az örömteli hurrájától - a kapcsolatot kereső operátor hangja volt.
- De Darjan nincs már többé, ugye? - kérdeztem.
- Még nem találtuk meg. Ne legyen gyerek, Balov. Darjan maga választotta a sorsát. Rajta, adja meg gyorsan a koordinátáit, vagy talán még nem végezte el a méréseket?
- Miféle menekülés ez? - ordítottam, a magam számára is váratlanul, mert csak most tudatosodott bennem, hogy én is, és az is, akivel kapcsolatba kerültem, megmenekültünk. De Darjannal valami rossz történt, valami iszonyatos, mert senki nem tudja, mi az. - És mitől menekülünk? És mivel térünk vissza, ezt kérdem magától. Ezekkel a nevetséges kutatásokkal, amelyek tökéletesen hazugok...
- Nem nevetségesek - tiltakozott apám az operátor helyett, s a hangjára kis híján felugrottam a tócsámban, amely, tudtam már, a súlytól összenyomott testemből facsarodott ki. Vajon mennyi nedvesség maradt meg a testemben?
- De Ő sincs többé, apa! - kiáltottam gyerekes kétségbeeséssel, és már sírtam is, keservesen és hangosan.
A legfurcsább azonban ezután következett. Mint korábban, amikor láttam magam, amint repülök, mint egy bolida, így láttam most könnycseppjeim miniatűr lencséin át, hogy a mentőkatapult szokatlanul éles fordulatot vesz, visszafordul újra a fekete krátertölcsér felé. Még azt is láttam, hogy egy ember fekszik benne szuperszkafanderben, és ez az ember Zenon Balov volt. Először nem hittem a szemem előtt lévő folyékony nagyítónak, mert Zenon Balov én voltam. Egy pillanatnyilag épp zokogó gyermek, de később megéreztem, hogy a száguldó katapultban csakugyan én vagyok, és újra azt gondoltam: így van, nem alszol, tényleg így van! És már közeledsz a tölcsér nyílásához, és már csak néhány pillanat, fölé érkezel és belebuksz, vidáman és könnyen, bele a mélységbe, ahol nincs sem idő, sem tér, hogy kifacsarják belőled a vizet. Oda jutsz, ahol valóban nincs már semmi. Vagy ami van, az valami egészen más, és lehet, hogy épp az a más, aminek kedvéért az Ikárosz útra kelt a Kozmoszba...
Mintha ezek lettek volna az utolsó gondolataim. Azt mondom “mintha”, és ezzel csak bizonytalanságomat hangsúlyozom. Könnyen lehet, hogy egyáltalán nem gondoltam semmi ilyesmit. Említettem már, hogy a kézzel való írás rendkívül nehezemre esett. Ezért feljegyzéseim e részének befejezését jóval később diktálom. Akkor, amikor az Ikárosz közelébe érve kijöttem az anabiotikus kamrából. És - amikor az emlékezetemben sok dolog megváltozott már. Érzékszerveim már teljesen magukhoz tértek. De azért megmaradt bennük a test és a lélek összeroppanásának az emléke; a testé s a léleké: belőlük fakadt, tört elő bizonyára ez a félig látomás, félig álom lankadó s felszabadult figyelmem állapotában, mely a visszafelé vezető úton elhatalmasodott rajtam. És nem annyira az álombéli látomás lepett meg, mint inkább az, hogy miként volt mégis erőm s akaratom elindulni ellenőrizni, rendben működik-e minden, és aztán a pszichorobotok segítsége nélkül bemenni az anabiotikus kamrába. Valószínű, hogy épp egy ilyen gyerekesen naiv, az időtlenségre és térnélküliségre vonatkozó ábránd segített legyőzni a félelmet és a viszolygást, s hogy benne keressem menekülésem a megbolondulástól.

NEGYEDIK RÉSZ

ÉS SIETÜNK, TÜRELMETLEN A KEZÜNK,
BE AKARJUK VETNI A KÖVETKEZŐ MÚLTAT.
(A negyedik ősi dalból, amelyet Maiola Beni énekelt nekem)
HA MÉG EGY KEVESET, EGÉSZEN KEVESET VÁRTOK, CSILLAGGÁ VÁLTOZOM...
(Az ötödik ősi dalból, amelyet Maiola Beni énekelt nekem)

VISSZATÉRÉS A JÖVŐBE

1

Az Ikároszra történő visszatérésem ünnep lett. Természetesen az eredmények miatt, amelyeket magammal hoztam. De az egyébként oly igen tartózkodó ikárosziak annyira örültek nekem, hogy tudat alatt a saját érdemeim elismerésének véltem ezt. S bizonyára kezdtem büszke is lenni. Nem emlékszem, hogy valaha is így fogadtak volna valakit. Az új első koordinátor, aki a megszólalásig hasonlított az előzőre, személyesen jött el a karanténszektorba, ahol - mintha nem lett volna nekem elég a sok hónapos bezártság az űrhajón - még egy teljes hetet kellett várnom. Azért, mert “kapcsolatot” teremtettem egy másik civilizációval! Maiola Beni minden szabad idejében - most úgy éreztem, hogy gyanúsan sok ideje van - a szektor üvegpajzsának túloldalán volt. Kreol arca hol bíborpiros lett, hol belesápadt a szerelmes türelmetlenségbe, s hogy eltitkolja, szünet nélkül mesélte a híreket s a pletykákat. Huszonhárom gyerek született. (Szóval az új koordinátor mégsem volt egészen olyan, mint az elődje!) Közöttük van Maiola Beni gyermeke is... Lionel Redstar elutazott egy fantasztikusan nagy expedícióval valamilyen csillaghoz, amelynek a neve Esna, s azt beszélik, hogy valamelyik bolygóján elképzelhető egy humanoid típusú civilizáció létezése, de hát nem először beszélnek ilyesmiket. Meguntuk már, hogy egyre újabb reményekkel csigázzanak fel bennünket, s hányadszor már!... Néha azt gondolom, hogy szándékosan bocsátanak időről időre szárnyra ilyen híreket, hogy ne keseredjünk el végleg a magányunk miatt. Látod, veled is, ki tudja, mi történt. Máskor az ilyesmit hosszú ideig titokban tartották, de most, pedig még karanténban vagy, máris bejelentették, mit találtál, gyanús gyorsasággal tették közzé... Wary Lotz pedig... nahát, ki sejthette volna! Képzeld csak el, maga Wary Lotz, egy ilyen hatalmas elme, ennyi erudíció, és egyszer csak...
- Ki az apa? - szakítottam félbe, így kérdeztem, nem pedig úgy, hogy “ki a donor”, és arra gondoltam, nem szabadna ennyire kíváncsinak lennem.
- Sterius - felelte azonnal, mintha a válasz egész idő alatt ott lett volna a nyelve hegyén.
- Sterius? Bocsáss meg, nem akarlak megbántani, de pillanatnyilag semmit sem mond nekem ez a név. Lehet, hogy még kábult vagyok...
- Mert az Ikároszon keresed - mondta, s duzzadt, negroid ajka képtelen volt visszatartani egy diadalmas mosolyt. - Te mondtad nekem, hogy szereted.
- Ja, Sterius!
Megkönnyebbülést kellett volna éreznem, de csak meglepődtem, hogy az Ikárosz klónbankjában egy ilyen régi, nagy muzsikus sejtjei is ott vannak.
Később, mielőtt hazamentünk volna, Maiola odavitt a gyermekhez. Nem mondhattam nemet. Maiola anyai lelkesedése megható volt.
Habár tulajdonképpen egyáltalán nem volt anya, lévén a gyermek klónszülött.
- Ugye szép? Nagyszerűen fejlődik, nagy gyönyörűsége a mamának!
Olyan gyerek, mint a többi nyolchónapos magzat. Nyújtózik, forgolódik a mesterséges méhben, amely voltaképp az igazi anyja, s még az ujját is szopja. Ez felkeltette az érdeklődésem, mert - ámbár lehet, hogy valaha tanultam - csak most tudtam meg, hogy egy gyerek már az anyaméhben is képes szopni az ujját.
- Az Ikárosznak szüksége van muzsikusokra - fejezte be Maiola lelkendező szóáradatát, de ezt bűntudatosan mondta. Észrevette, hogy nem sikerült meghatnia, s még csak attól sem lágyultam el, hogy kedvenc zeneszerzőmet választotta donornak.
Pedig nem volt oka bűntudatra. Természetes, hogy nekem nem engedték volna meg, hogy gyerekem legyen. A legtöbb, amihez bizonyos jogom volt, hogy duzzogjak, amiért nem várt meg, hogy közösen válasszuk ki a donort. Semmiképp sem kívánhattam tőle, hogy visszautasítsa ezt a kitüntetést. Amellett az Ikárosznak csakugyan szüksége volt egy új Steriusra. Utazásom végérvényesen meggyőzött arról, hogy minden bizonnyal a zene az egyetlen hangsúlyozottan kozmikus jellegű emberi alkotás, úgy struktúrája, mind funkciója szerint. Csak a zene tartalmazza egyidejűleg a matematika szellemesen szigorú rendjének mágiáját és az őskezdet irracionális káoszát, azét a hipotetikus robbanásét, amely a Világegyetem kezdete. Csak a zene egyszerre metaforikus konkrétuma egy emberi szenvedélynek, és misztikája annak az absztrakciónak, - amelyben megvalósul. Sterius muzsikája pedig, s Steriust valóban a legjobban szerettem a földi zeneszerzők közül, mindig próbálkozásra emlékeztet, utazásra egy másik Galaktikába: az erőtlenség okozta jajkiáltások, egy kiirthatatlan törekvés őrültsége, a reális vagy képzelt diadal, amely lényegében nem a győzelmet, hanem a Végtelennel való összeolvadást ünnepli. Maiola jó, bizonyára a legjobb zeneszerzőnő volt. Valóban szép dalokat szerzett. Különösen szépek azok, amelyeket régi szövegekre írt. De valami okból a zeneszerzői géniusz évszázadokkal az emancipáció után is kerüli az emberiség nőnemű felét. Talán, mert a nők biológiailag még mindig jobban kötődnek a Földhöz, a fészekhez?
Figyeltem, ahogy az inkubátor ablakán túl az eljövendő Sterius jóízűen szopogatta az ujjacskáját, mintha nem lenne elég neki az a bőséges táplálék, ami a köldökén keresztül áramlik a vérébe, s talán mert nem tudtam sehogy sem összefüggésbe hozni azzal a nagy emberrel, akinek fejlődő részét képviselte, önkéntelenül átöleltem Maiola vállát, önkéntelenül magamhoz szorítottam, inkább vigasztalóan, mint valóságos együvé tartozással. De nem bírtam ki egy csípős kérdés nélkül:
- És a kromoszómák? Remélem...
- Negyvenhét! - ujjongott Maiola. Látszott, régóta várja ezt a pillanatot. - Bosszút álltam rajtuk érted is. Kiderült, hogy Steriusnak is volt egy számfeletti kromoszómája...
Nem. Igazán nem volt okom sem haragudni, sem azzal gyanúsítani, hogy nem szeret eléggé! És egészen másképp kellett volna akkor átölelnem, és más szemmel kellett volna néznem a rózsás-nyálkás magzatot, akinek bizonyára a számfeletti kromoszómája lehetett az, ami arra késztette, hogy már születése előtt mohón szopni kezdje az ujját. De azokban a napokban, amelyeket a karanténszektor üvegpajzsa mögött töltöttem, egyszer megjelent Heliana Dolla-Moreni is.
Ő is személyesen jött, s nem megszépítő holográfkép formájában látogatott meg. Csak egy pillanatra bukkant fel Alec Derry mellett, akivel együtt jött, hogy megérkezésem alkalmából üdvözöljön. Ez az üdvözlés számomra olyan volt, mintha azt mondta volna: “Én aztán tudtam, hogy visszajössz, hiszen megígérted nekem, ugye? Emlékszel? Megesküdtél nekem...” És újra az ajkamon éreztem azt a csókot. Ha Alec nincs ott, biztosan elmondtam volna neki az álmom, De Heliana csak nagyon rövid ideig maradt. Izgatott volt, kerülte a tekintetem, és ez csak még vonzóbbá tette. Nagyon megnőtt. Kész nő volt már, s ezért történt, hogy miközben a kis Steriust figyeltem, igazából rá gondoltam. Egyszerre láttam az inkubátorban, mielőtt nevet adtam volna neki, és elbűvölő izgalmát, sokat ígérő nyugtalanságát a karantén üvegpajzsa előtt. A magam megnyugtatására azt gondoltam, hogy hiszen Maiola is jelen volt az én születésemnél, s lám, most meg úgy döntött, hogy szülni fog egy új Steriust, éspedig egyáltalán nem azért, hogy bosszút álljon a számfeletti kromoszómájával, hanem mert ezentúl egyszerre szerethette benne gyermekét és zenei mesterét. Az a gondolat is vigasztalt, hogy Wary Lotz bizonyára ugyanezt mondaná, ha meglátogatnám, hogy tanácsot kérjek tőle, s talán most már elárulná nekem azt is, miért helyezte Helit megfigyelés alá.
- Wary Lotz adta az ötletet - fecsegett Maiola, hogy elrejtse a fájdalmat, amely megzavarta a boldogságát. - Mindent tud. Ő mondta meg nekem, hogy vannak donorsejtek Steriustól, és hogy... mindent összevéve furcsa alak. Biztos, hogy szándékosan tette lehetővé a bosszúnkat. Ámbár épp ő a genetikai kontroll felelőse...
- Mi történt Lotzcal? - kiáltottam csak ott, az inkubátor előtt, mert korábbi szavai nem maradtak meg a fejemben.
- Hát nem mondtam? Megbolondult. Mivel őt nem ellenőrizte senki, ez sokáig nem derült ki. Csak későn, a gyerekek révén jöttünk rá. Összegyűjtötte a gyerekeket és a fiatalokat, különböző, egészen misztikus dolgokról prédikált nekik. Majdhogynem valami új vallást hirdetett nekik. Hogy az ember nagy titok, amit meg kell védenünk a Kozmoszban lévő anyagtól, hogy a megismerés útjai mások, hogy ideje lenne, hogy az Ikárosz elhagyja a megismerés földi tévútjait, és nem is tudom, még mit...
- És mi történt vele? - szakítottam félbe gondtalan csivitelését. Maiola nem volt buta, de úgy látszik, az anyai boldogság éppúgy árt az intellektusnak, mint a szerelem.
- Az anabiotikus kamrában van. A fiatalok majdnem fellázadtak, merthogy csak ő értette volna meg őket és így tovább. Úgyhogy most ők a mi nagy gondunk...
Hát igen. Az Ikárosz valóban nem volt olyan változatlan, mint ahogy én azt megérkezésemkor képzeltem! Alecnek lett igaza. Ő mondta nekem az üvegen át:
- Örülök a találkozásnak, Zenko! Örülök, hogy mint kollégát is üdvözölhetlek!
Már nem gyűlöltem, mint azokban az órákban, amikor felfedeztem, mi történt vele, s minden bajomért az ő holográfszkafander által kiváltott skizofréniáját okoltam. Szörnyű tilalmaival egyetemben az ő “istene” is nyomtalanul elsüllyedt elbűvölő szirénem víz alatti szikláinál. Csak azért nehezteltem rá egy kicsit, mert akadályozott abban, hogy Helianát nézzem. De hát Heli magától is Alec háta mögé bújt.
- Tetszik a köszöntésetek - mondtam neki. - Eszerint elfogadtok űrpilótának?
- Hát persze. Amellett olyan híreket hallottam, hogy korszakalkotó anyagot hoztál magaddal.
- Azt hiszem - megkíséreltem szerénynek látszani, mert Heliana akkor még ott volt, s Alec ezt dörmögte:
- Szóval... a közérzeted jó...
Nyilvánvalóan nem volt mit mondanunk egymásnak ezen kívül. Nagyon eltávolodtunk, épp ezért olyasvalamit mondtam, ami szándékosan nem tartalmazta a beszélgetés folytatásának szándékát:
- Jó. A fontos az, hogy visszajöttem.
Szavaimat jelentőségteljes pillantással kísértem, amelyet ahhoz intéztem, akinek minden valószínűség szerint köszönhetem, hogy visszatértem. De ő most sem válaszolt a pillantásomra. Biccentett, és valami rejtélyes mosollyal elment. Ekkor Alec jó hangosan - biztosan azért, hogy Heliana is hallja - egy idősebb fivér modorában ezt mondta:
- Az űrpilóták számára nincs visszatérés, pajtás. Mindig egy másik világba érkeznek meg.
- Csakugyan? - kérdeztem csúfondárosan, de nem haragudott meg érte. - Szóval ti most mások vagytok?
Heli már kiment a karanténszektor előteréből, s csak a melankólia súlyos parfümfelhője maradt ott utána.
- Bizony így van ez, pajtás. Az ember szíve mindig valami elmúlt felé száll. De annak a jövőjébe érkezik, amit keresett. Nincs visszatérés, hidd el nekem. Legalábbis ebben a Galaktikában, amit igazán alaposan ismerek. Akármilyen irányba repülsz, az az átkozott idő mindig előre visz. Ezért is köszönünk így: “Örülök a találkozásnak.” A Kozmoszban minden különböző idők, különböző rendszerek és egymást elkerülő utak egyszeri és megismételhetetlen találkozása.
- Szomorú filozófiájuk van az űrpilótáknak - mondtam neki csípősen. De volt bennem valami, ami egyetértett vele, miután az üvegen túl már csak egy ember tartózkodott. Heli úgy ment el, mintha soha többé nem akarná megismételni találkozásunkat, és mintha minden egyéb csak az álomtól felizgatott képzeletem szüleménye lett volna.
- Miért szomorú? Ténykérdés! A szomorúság pedig egyedül a múlt iránti, megvalósíthatatlan nosztalgiából fakad. De bizonyára annak is megvan a maga rendeltetése. Feltételezem, hogy segíti létrehoznunk az összehasonlítás mértékeit - és Alec váratlanul szavalni kezdett: - Az ostobának minden pohár csupa zamat, de a bölcsnek étkét csak a bánatban látom én...
- Alec, hogy te milyen szellemes lettél! - kiáltottam keresztül az üvegen, és megörültem, hogy az én hajdani barátom csakugyan nem volt olyan ostoba, hogy ne lett volna képes egy Riemann-gömbbe zárt istenné válni. A Kozmosz magányossá és szomorúvá tesz - és bölcsebbé is.
- Ezt egy ókori arab mondta.
- Persze - mondtam vidáman. - Rájöttem, hogy nem te találtad ki, de hogy akadtál rá, ez a kérdés.
- Heli mondta az előbb, amikor idejöttünk.
Csak nem kezdett ő is a régi költők művei között kutatni, hogy dalszövegeket találjon? De hiszen Maiola azt mondta, hogy Helianától mindenféle muzsika idegen! Mi jutott eszébe, hogy verset szavalt egy űrpilótának?
Igen. Ennek a szép és bátor Alecnek igaza volt, amikor az ember visszatéréséről beszélt. S most már szerettem volna megállapítani, mennyire változott meg az Ikárosz valóban, amíg távol voltam:

2

Az ellenőrző bizottságban most már Redstar munkáját is el kellett látnom. De többnyire a laboratóriumban senyvedtem, vagy apám dolgozószobájában voltam, ahol ő és munkatársai fáradhatatlanul keresztkérdés-áradatnak vetettek alá, bár semmi mást nem tudtam mondani nekik, mint amit a rögzítőautomata regisztrált. Expedíciót készítettek elő a Berenikéhez, s én nem kevésbé fáradhatatlanul sürögtem körülöttük, azt remélve, hogy magukkal visznek. Meg azért is, hogy elbújjak az ikárosziak kíváncsisága elől. A magammal hozott eredményeket, mint már mondtam, korábbi gyakorlatunkkal ellentétben azonnal nyilvánosságra hozták, és az emberek, minden jólneveltségük ellenére sem tudták legyőzni vágyukat, hogy személyesen tőlem halljanak valamit Berenikéről. Apám dolgozószobájában azonban mégsem mertek zaklatni.
Eleinte nagyon haragudtam erre a névre. Hol máshol született volna, mint asztrofizikusok között, akik most együtt dolgoztak apámmal! Még pontosabban: ki más ötölhette volna ki, mint a loboncos fejében hatalmas vicc- és anekdotagyűjteményt őrző örmény Darjan? Eszébe jutott egy meglehetősen ízléstelen ifjúsági tudományos-fantasztikus filmsorozat hősnője, aki az igénytelen közönség számára egy szépséget alakított, aki a Bereniké Haja csillagképből repült a Földre, hogy kikémlelje civilizációnkat, és - megvolt! Amikor tiltakoztam, amiért anélkül írták be a jegyzőkönyvbe ezt a nevet, hogy engem is megkérdeztek volna, Darjan két ujja közé csippentette sasorra húsos végét, és undokul ezt mondta:
- Merthogy az is, aki a Bereniké Haja csillagképből jött, folyton beleszeretett azokba, akiket pedig kikémlelni érkezett.
Apám úgy nevetett, mintha belé lett volna szerelmes.
Így hát a név megvolt, és ez alkalmat szolgáltatott, hogy újra meggyőződjem róla, mennyivel könnyebb egy ostobaságnak, mint valami okos dolognak érvényt szerezni. Még a legokosabb emberek körében is.
Ezekben a napokban közelebb kerültem apámhoz, aki szintén különös változáson ment keresztül. Elhagyta már szobatudós dolgozószobáját, s állandóan a legkülönbözőbb szakterületek tudósainak társaságát kereste. Élénk volt, megfiatalodott...
Anyám rögtön ezt mondta:
- Már kezdek féltékeny lenni erre a Berenikére.
Maiola Beni is ezt mondta nekem néhányszor. De elég éles szemű volt ahhoz, hogy hamarosan megértse: máshonnét fenyegeti veszély. Csak Heliana került továbbra is, és nem akart észrevenni semmit. Amikor azzal az ürüggyel, hogy az egészségi állapota után érdeklődöm, mivel hosszú ideig nem voltam itt, megkérdeztem, kitalálta vagy megtudta-e, miért tartotta őt Wary Lotz megfigyelés alatt, Heliana számomra érthetetlen élességgel válaszolta, hogy nem tudta meg, és hogy hagyjuk végre békén, törődjünk inkább a Berenikénkkel.
Csak nem volt ő is féltékeny?
Azon a napon, mivel véletlenül kettesben maradtunk, megkérdeztem apámtól, mivel magyarázza, hogy Wary Lotz megőrült. Kérdésem hátterében az a kétely rejtőzött, vajon helyesen tették-e, hogy ahelyett, hogy azonnal kigyógyították volna ebből a hivatalos diagnózis szerint nem súlyos betegségből, ahhoz a végső eszközhöz folyamodtak, hogy erőszakkal az anabiotikus kamrába vigyék. Apám a számításokkal teli papírlapok fölé hajolt, én pedig utazásom már szolid köteggé vált dokumentációját lapozgattam, amelyhez szakemberek kommentárjait mellékelték. Az utolsó ellenőrzést végeztük el ketten, mielőtt az egész anyagot betáplálják az Ikárosz nagy, tudományos tárába, valamint annak az űrhajónak a memóriájába, amely majd visszamegy a Berenikéhez.
- Apa, mivel magyarázod, hogy Lotz elmebeteg lett? - kérdeztem óvatosan, de nem azért, mintha még mindig féltem volna tőle, mint azelőtt, hanem mert nálunk ilyesmit nem szokás megkérdezni, ha van hivatalos közlemény. Biztos, hogy nem is kérdeztem volna meg, ha nem éreztem volna most már nagyon közel magam apámhoz, olyan közel, mint amikor a fiú még nem nőtt fel annyira, hogy szükségét érezze, ha csak gondolatban is, hogy ellene forduljon.
- Elmebeteg lett? - emelte fel a fejét huncut meglepődéssel apám.
Most rajtam volt a sor, hogy komolyan meglepődjem:
- Mindenki ezt mondja, a hivatalos diagnózis is.
- Na igen, hiszen csak kell valami nevet adni a dolgoknak - morogta apám. - Egyébként lehet, hogy tényleg megőrült. Vagy pedig mi vagyunk őrültek. A lényeg az, hogy eltérőek voltak a vélemények.
- Szerintem ez nem elég ok. És biztosan nem döntöttek anélkül, hogy kikérték volna a tanácsod - mondtam mérgesen, mert eszembe jutott, hogy fagyasztotta meg Wary Lotz Salis Gordahlt, amitől valami kapcsolat vagy folyamat érzése támadt bennem.
- Lehet, hogy elsiettük. Ha megvártuk volna, amíg visszatérsz, biztosan még egyenesbe jött volna. Most nyilván újra átvizsgálják az ügyét. Tudnod kellene, hiszen tagja vagy az ellenőrző bizottságnak...	-
- Apa, te gúnyolódsz? Először is én vagyok a legjelentéktelenebb figura az egész bizottságban...
- Nem, komolyan beszélek! Mit gondolsz, miért szerettünk bele valamennyien a te Berenikédbe? Egyébként tudod, hogy nagyapa leszek? - nevetett fel hirtelen öreges örömmel. - Meg fogod kapni a jogot, hogy gyereked legyen. És ezt is a Berenikének köszönheted.
- Köszönöm - mondtam olyan epésen, hogy apa hökkenten nézett rám. - Wary Lotzról kérdezlek, apa!
- Ja igen - végre felfogta, hogy nem tudok semmit, és fontos volt megértenem, mert sok minden fűzött ehhez az emberhez. - Bocsáss meg, egy kicsit zúg a fejem. Tudod, a zárt tér gyakorta a legállhatatosabb elméket is kikezdi, téveszméket teremt, ahogy azt ti, orvosok nevezitek. Miért lenne Lotz kivétel? Nem ő az első az Ikároszon, akit ki kell gyógyítani ebből a betegségből, igaz? De volt itt valami veszélyesebb is. Ma egy gondolkodó ikároszi eléggé megzavarodik az őt körülvevő ismeretlen mértékétől. A közhely, hogy minél többet igyekszünk megtudni, annál több ismeretlen dologgal találkozunk szembe, itt az Ikároszon konkrét formát öltött, s ezzel nap nap után találkozunk, mert lényegében mást sem teszünk, mint azt vizsgáljuk, értjük meg és konstatáljuk, hogyan nem tudunk meg semmi lényegeset. Van ebben valami anomália, s ez, fiam, időnként lelki csődhöz vezet. És akkor elkezdődik a visszafejlődés: ösztönös menekülés a nem tudástól, amit a tudás halmozásának neveznek, menekülés a mítoszalkotáshoz, valamilyen új valláshoz, amely egyszerű szimbólumokkal és tabukkal magyarázza a világot. A vallás leszűkíti az ismeretek körét, de meg is szabadít az ismeretlen örök és félelmes kísértetétől. Úgy tűnik, Lotz ebbe az irányba haladt. Volt néhány más dolog is, de...
- Nehéz elhinnem - mondtam, mert nem mertem, egyenesen megmondani, hogy a magyarázata inkább az igazság elleplezésére hasonlított. - Nehéz elhinnem, hogy egy ilyen tiszta és kivételes szellem...
- Az eszében én sem kételkedtem egy pillanatig sem - mondta apám. - A többiek se. Azt akartam mondani: a próféták mindig okosabbak a követőiknél. És soha nem értik meg őket. A veszély nem Lotz személyében volt, hanem abban a - különösen a fiatal ikárosziak körében fellépő - igényben, hogy legyen vallásuk és prófétájuk. Ők tették voltaképpen reális erővé, ezért távolítottuk el egy időre. Kis híján lázadás tört ki, és éppen akkor, amikor egészen másféle problémákat kell megoldanunk. De, mint mondtam, biztos vagyok benne, hogy a Bereniké megjelenése után rendbe jönnek a dolgok.
Azok a kísérleteim, hogy ennél többet is megtudjak azoktól a fiatal ikárosziaktól, akik a legközelebb álltak Lotzhoz, megtörtek a hallgatásra szövetkező összeesküvésen, ami a koordinátorok néhány durva intézkedésének eredménye volt. Elkeserített, hogy nem fogadnak be maguk közé, de megértettem lázadásukat a kutatói és szolgálati titkok rendszere ellen - hisz valaha magam is fellázadtam ellene. Megértettem azt az igényüket is, hogy meg akarják keresni a maguk útját, másfélét, mint amelyen apáik járnak. De létezett-e ilyen út az Ikárosz számára? A fiatalok hallgatása, az, hogy nem kívántak válaszolni a kérdéseimre, olyan volt, mintha valami vétket titkolnának, és azt akarnák, merüljenek feledésbe a történtek, amiket az új események már elhomályosítottak. Ahelyett, hogy a múltról beszéltek volna, ők kérdeztek engem, siettek hangsúlyozni, hogy érdeklődnek az új iránt. Az új pedig a Bereniké volt. Apámnak igaza lett: a Bereniké teljesen felforgatott mindent. Magára irányította az Ikárosz minden gondolatát, egészségesebbé, frissebbé tette az embereket. Új reményeket ébresztett. Ezekben a hónapokban az Ikárosz lázas örömtől pezsgett, de meg is ijedt ettől az örömtől.
És nagyon gondterheltté vált, mert a Berenikét útja olyan helyre vezette, ahol megvolt a veszélye, hogy elveszíthetjük. Ez akkor derült ki, mikor kiszámítottuk további útvonalát, hogy megtudjuk, hol találkozhatnánk vele a legkedvezőbben. Még az Esna-csillagkép felé tartott, ez volt az a csillag, amelyhez Redstar repült. De a Bereniké nagyon közel fog jutni a csillagkép legnagyobb és legszélső csillagához, amelynek a gravitációja elkerülhetetlenül “ki fogja lőni” egy másik pályára. És akkor a Bereniké felgyorsulva éppen a felé a gyanús fekete folt felé száguld majd, amelyet egyébként aligha vettünk volna észre. Az asztrofizikusok először “fekete lyuknak” vagy valamiféle csillagkollapszusnak minősítették, habár a teleszkóp képernyőjén inkább egy kis fekete felhőre hasonlított. De nem merték “fekete felhőnek” nevezni, mert túlságosan sötét volt a Galaktika világosabb háttere előtt, ugyanakkor viszont érthetetlenül kicsi ahhoz, hogy közönséges gáz- vagy porfelhő legyen, amelynek nincs sugárzó központja. Még mindig meglehetős távolságban voltunk ahhoz, hogy felderítők nélkül is megtudhassunk valami pontosabbat, és nem tudtuk, vajon a Bereniké rendelkezik-e azzal a képességgel, hogy felismeri ezt a veszélyt, és korrigálja láthatólag programozott pályáját. Egyelőre ő is távol volt a fekete ismeretlentől, úgyhogy a magam részéről túlzottnak találtam az asztrofizikusok aggodalmát, de ez az aggodalom újra kiemelte a Berenikének azt a szerepét, hogy igazi fordulópontot jelent az Ikárosz életében.
Mindegy, hogy egy másik civilizáció terméke volt-e, vagy ő maga volt a civilizáció egy formája, megjelenésével arra kényszerítette az embereket, hogy keressék önmaguk meghatározását. Így hát joggal diadalmaskodtam, mert a visszatérésemet követő hónapokban az Ikárosz fokozatosan eljutott oda, ahová a felfogásom szerint jutnia kellett: hogy elhatárolja magát a Földtől, hogy megkeresse saját arcát és útját, ha valóban hasznos akar lenni a Föld számára. Ezt még az első koordinátor is megerősítette, és nem csupán azért, hogy nekem hízelegjen.
Az első koordinátor úgy hasonlított elődjére, mint egyik vízcsepp a másikra. De egészen másképp beszélt, jóllehet ugyanolyan harciasan.
- Balov, biztos vagyok benne, hogy az eljövendő ikároszi civilizáció szobrot fog állítani önnek - mondta, amikor hivatalosan fogadott az otthonában, hogy így fejezze ki rituális tiszteletét.
A lakása is ugyanolyan hanyagul volt berendezve, mint az elődjéé. Mintha még a feleségét is tőle örökölte volna. Csak ez az asszony nem tűnt el azon nyomban, mint az előző, hanem egész idő alatt ott ült, és illetlen, zavarba hozó áhítattal bámult rám.
- Nem, ne szerénykedjék! Nemcsak a Bereniké felfedezésére gondolok, hanem azokról az eszmékről is szó van, amelyeket ön korábban vetett el a fiatalság körében. Itt magunk vagyunk, és elmondhatunk egymásnak olyasmit is, ami még nem ért meg a nyilvános megvitatásra. Az Ikárosznak szerintem sem szabad visszatérnie. Abban a pillanatban, amint megjelent a másik civilizáció, abban a pillanatban, amint ön kapcsolatot teremtett a Berenikével, előőrsből mi lettünk a földi civilizáció határa. Ha visszatérünk, ez azt jelenti, hogy újra leszűkítjük ezt a határt. Azonkívül veszélyes is. Nem tudjuk, milyen típusú ez a civilizáció, nem tudjuk, mik a szándékai, s amíg ezt meg nem tudjuk, nincs jogunk, mindegy, hogy szándékosan vagy akaratlanul, a Földre irányítani a figyelmét. Épp ellenkezőleg. El kell csalnunk a Földtől, hogy csakis ránk összpontosítsa a figyelmét. Nem igaz?
Egyetértésem jeléül bólintottam. De bármennyire igaza volt is, szörnyen szerettem volna valami kellemetlent mondani neki és otthagyni. Nem tettem meg, talán mert rendkívül zavarban voltam, amiért egy csöpp örömet sem érzek, hogy eszméim megvalósulnak. Az első koordinátor pedig egyre jobban tűzbe jött. Mind szebb és férfiasabb lett, úgyhogy legalább a felesége tekintetétől megszabadultam, mert most újra a férjben gyönyörködött.
- Elmondok önnek egy titkot, Balov. Az expedíció, amelyben az ön Redstar barátja is részt vesz, tulajdonképpen egy bolygórendszert tanulmányoz, amely alkalmas a letelepedésre. Ott kell letelepednünk a közelben, hogy elhelyezzük a határkövet, és felkészüljünk a másik civilizációval történő találkozásra. Meg aztán egoistának sem kell lennünk, nem igaz? - nevetett harsány erőltetettséggel. - Lehet, hogy annak a civilizációnak is szüksége van ránk, hogy kijelölje a maga határait. Hát hadd találjon meg minket minél könnyebben...
- Igen, igen - mormogtam -, igaza van! - S csak ámultam a kifejezéseken, amiket használt: előőrs, határkő...
- Sejtettük, hogy ilyesfajta eredménnyel térhet vissza - düllesztette mellét fogadószobájának közepén, mintha egy ikároszi asztronavigátor szobrához állna modellt. - Ezért indítottuk el még akkor azt az expedíciót. Az Esna-rendszer jó, régi, kialakult, nyugodt, bizonyos, hogy nem egy bolygója feltétlenül alkalmas az emberi életre. De ha nem, hát majd alkalmassá tesszük őket. És megtöltjük ikároszi gyerekekkel, hahaha...
Nevetése úgy érte a fülem, mint egy sorozat gúnyos kis pofon. Kimerültem már a saját zavarodottságomtól. Ő pedig most kezdett csak igazán filozofálni:
- Szereti a történelmet? Az utóbbi időben megint foglalkoztam egy picit a földi civilizációk történetével. Meg kell önnek mondanom, van mit tanulnunk tőlük. Minden civilizáció élt, fejlődött, nyújtott valamit, aztán elkezdett romlásnak indulni. S akkor jöttek a barbárok, hogy felfalják, és ily módon folytassák. Egy ógörög, óegyiptomi vagy bizánci nem mondhatta: a mi civilizációnk haldoklik, de itt vannak, eljöttek a barbárok, létrehoznak egy másik civilizációt, amely egy napon majd szintén elpusztul, mert újabb barbárok kebelezik be és így tovább - hogy a világnak vége ne legyen. Mi viszont már mondhatjuk: minden civilizáció határán mindig, törvényszerűen ott gubbasztanak várakozásban valaminő barbárok, életképes nyálmirigyeikből folyik a nyál. És köszörülik a késeiket. Ez bizonyára egy régi, nagyon fejlett civilizáció, egy szép civilizáció, Balov, ugye ön is így képzeli? És mi ott gubbasztunk majd a határon, hogy egy napon a folytatása lehessünk...
Figyeltem ezt a szép barbárt, akinek már folyt a nyála, és aki már köszörüli a kését. De volt annyi erőm, hogy megfékezzem magam:
- Nem gondolhatjuk el fordítva is? A Föld is elveszítette a maga barbárait, amikor kiterjesztette határait a Plútó ember nem lakta pályáján túlra, és épp azért indította útnak az Ikároszt, hogy keresse-kutassa a maga barbárait.
- Persze, persze - mondta az első koordinátor lefegyverző jóindulattal. - Ez is elképzelhető, de először is, mi még nagyon fiatal civilizáció vagyunk, másodszor pedig az ember legyen patrióta, igaz?
- Az ön elődje - mondtam olyan szelíden, hogy egészen el voltam ragadtatva magamtól - nagyon ragaszkodott ahhoz, hogy térjünk vissza a Földre.
- Ó, magának hamis képe van róla, Balov - tárta szét karját a barbárok vezére. - Ő is csak koordinátor, mint én, semmi több. A koordinátornak pedig az a kötelessége, hogy tükrözze és védelmezze az általa vezetett legénységben uralkodó tendenciákat. Akkor olyan idők voltak. Látni fogja, hogy ha kijön a kamrából, márpedig a napokban mindenkit kihozunk majd, mert minden fejre és kézre szükség lesz, látni fogja, hogy ugyanúgy gondolkodik, mint mi most...
Még mindig csodálkozom, hogyan bírtam ki, hogy meg ne mondjam neki, már nem gondolkodom úgy, mint ő; hogyan bírtam ki, hogy ne mondjam meg, mennyire ellenszenves nekem ez a profán sürgölődés az én Berenikém körül (csak nem voltam féltékeny rá?), és mennyire nevetségesnek tartom a szellemnek ezeket az arisztokratáit, akik tegnap azért sírtak, hogy hazamehessenek, mert az arisztokraták mindig visszatérnek valamihez, mert ők lényegében valami elmúlt dolog alapján lettek arisztokraták; hogyan bírtam ki, hogy ne mondjam meg neki, könnyesre nevetem magam ezeken a hidalgókon, akik most lázas gyorsasággal vetik le elrongyolódott ruhájukat, s rántják elő, a kést, készen arra, hogy átugorjanak egy idegen hajóra, akárcsak a történelmi filmek kalózai. Csodálkozom, és azt gondolom: mégiscsak szép, hogy nem mondtam meg neki, biztosan nem lett volna igazam.
Mindez egyszerűen a túlélés nagyszerű mimikrije. Amellett lehet, hogy csakugyan barbárok vagyunk, és akárcsak a barbárok: egy új kezdet!
De az, hogy nem mondtam meg neki, megint bebizonyította, mennyire megváltoztam én magam is. Bereniké jobbá és türelmesebbé tett az ikárosziak iránt. Neki és a két nagyszerű névtelen embernek,{köszönhetően élesebben éreztem és tudtam, hogy az Ikároszhoz és az emberiséghez tartozom. Hát ha még meg is nevelt volna egy kicsit!...

3

Mert aligha akadt volna az Ikároszon még valaki, aki meg merte volna tenni, amit én megengedtem magamnak, hogy titokban figyelje szerelme tárgyát az ellenőrző bizottság mindenható eszközei segítségével.
Wary Lotz talán elfelejtette, vagy már nem tudta teljesíteni az ígéretét, és én visszaéltem az általa elrendelt megfigyeléssel, jóllehet az már érvényét veszítette. Rejtett kamerák figyelték Helianát, szüntelenül és mindenütt - még a hálószobájában, sőt a fürdőszobájában is. Én pedig ott ültem a képernyő előtt izzó mohósággal, s valami szégyenteljes vággyal figyeltem. Úgy gyötrődtem emiatt, mintha valami undorító eltévelyedés lenne, de nem volt erőm abbahagyni. Ezért azt mondtam magamnak, hogy nem a hálószoba és nem a fürdőszoba miatt teszem ezt, hanem hogy végül is felderítsem, miként lehetséges, hogy mégiscsak kicsúszik az ellenőrzés alól? Igen. Helianának sikerült mindennap, meghatározott órákban eltűnnie, mondhatnám a legfeszültebb munkaidőben egyszer csak eltűnt a képernyőről. Mit csinált ezekben az órákban? Hová ment? Hogy lehetséges épp akkor ilyen tökéletesen eltűnnie valakinek, amikor a munkahelyén kellene lennie? És hol lehetnek olyan helyiségek az lkároszon, amelyekben az ellenőrző bizottság nem helyezett el sem kamerát, sem adóberendezést?
Heli pedagógus lett. Az asztronavigátorok tanácsa azt ajánlotta neki, hogy foglalja el Lionel Redstar helyét, de ő kijelentette, hogy nem óhajt hivatásszerűen kémkedéssel foglalkozni. Hanem a gyerekekkel is csak nagyon ritkán láttam. Csupán néha-néha bukkantam rá itt vagy ott; egy tucat kisgyereket kísért - nagyon különös apróságokat. Némelyik alig tudott még járni, a többi pedig mintha angolkóros lett volna. Alig álltak a lábukon. Megmutatta nekik az Ikárosz egyik vagy másik szektorát. A gyerekek egyáltalán nem figyeltek. Vagy nem értették, vagy igazán butuskák voltak, s folyton azon ügyeskedtek, hogy leülhessenek vagy lefekhessenek körülötte, mint a beteg madárfiókák. Én még azt a kérdést is feltettem magamnak, milyen gyerekek ezek? S még inkább: ki bízta őket Helire, akinek nincs kellő orvosi képzettsége? De lehet, hogy amíg távol voltam... Aztán azt kérdeztem magamtól, hova tűnik a gyerekekkel együtt, mert meghatározott órákban tanítónőjükkel egyetemben a gyerekeknek is nyomuk veszett. De ezek a kérdéseim nem voltak nagyon erőszakosak, még gondolatban sem. Gyanítottam, hogy megint beleütközöm az Ikárosz számtalan hivatali és szekciótitkának valamelyikébe. No meg azért sem akartam megkérdezni senkit, nehogy eláruljam magam. Ezenkívül szükségem is volt azokra az órákra, amelyekben eltűnt, hogy elvégezzek egy sor feladatot, s így legyen időm később - egy óra a fürdőszobában, egy óra a hálószobában -, amíg el nem alszik.
Szinte soha nem voltam otthon. Maiola előtt háromszorosára nőtt teendőimre hivatkoztam. A kettős szolgálatra Redstar távolléte miatt, és vártam, hogy Terin előbb-utóbb valami magyarázatot fog kérni tőlem. Az ellenőrző bizottság elnökének szobájában azonnal kigyulladt egy lámpa, ha a megfigyelő berendezést bekapcsolták. De öreg mesterem és főnököm, ki tudja miért, tűrte ezt a túlbuzgóságot. Bizonyára ő is szerette volna megtudni Heliana Dolla-Moreni titkát, aki olyan sértő megjegyzéssel utasította el, hogy az ellenőrző bizottság tagja legyen.
Maiola Beni, akárcsak Heli, szintén nagyon sokáig hallgatott. Már nem keresett, ha szabad ideje volt, inkább a kis Steriusszal volt együtt, aki már meglehetős hangerővel - és Maiola szerint igen dallamosan - tudatta a világgal, hogy kikerült az inkubátorból és az Ikárosz teljes jogú polgára lett. Végül is Maiola nem bírta tovább, de egészen mellékesen, nagyon óvatosan jegyezte meg, mintha attól félne, hogy megsért:
- Fáj nekem, hogy nincs annyi erőd, hogy legalább önmagadhoz őszinte légy.
- Mit akarsz ezzel mondani? - kérdeztem egy olyan ember vak dühével, aki el akarta titkolni a bűnét.
- Tudod, mit. Biztos vagyok benne, hogy nem tartasz méltatlannak arra, hogy a gyereked anyja legyek. Abban is biztos vagyok, hogy nincs szándékodban bosszút állni azért, amiért nem vártalak meg Steriusszal.
Csak ennyit mondott - jaj, ezek a csípős ikároszi szavak! -, és nyomban eltűnt, hogy elkerülje a botrányt. Pedig nem lett volna botrány. Hiszen nem tudtam legalábbis nem tisztelni fájdalmát és értetlenségét, amiért kerülöm őt, a törvényes feleségemet, miután végre jogot kaptam ahhoz, amiért korábban kész voltam ölre menni! Lehet, hogy akaratlanul, de lehet, hogy tudatosan buzdított ez a csodálatos asszony döntő lépésre újból, s ki tudja hányadszor segített rajtam. Valóban kellett, hogy legyen bennem erő ahhoz, hogy őszinte legyek önmagamhoz és másokhoz is!
Még aznap bekapcsoltam az ellenőrző berendezést, hogy megkeressem Helianát, azután beugrottam egy rakétakocsiba, amely szédült és kóválygó állapotban köpött ki magából az ikároszi állat- és növénykert mellett. Vállalva a kockázatot, hogy anyámat is ott találom, aki ebben az időben nem is lehetett máshol, elindultam. És természetesen találkoztam vele. Anyám egy oroszlánpár mellett guggolt, kis barlangjuk kifutója előtt beszélt hozzájuk, és észre se vett volna, mert lábujjhegyen mentem, ha a hím oroszlán rám nem horkan. Biztos féltékeny volt. Anyám felállt, és felragyogott a két állat mellett, mint egy őskori mese hősnője. Még mindig virágzott, hervadásnak nyoma sem volt rajta. S munkaruhájában olyan volt, mintha épp most lépett volna ki a legújabb divatmagazinból.
- Két királynő és egy király - mondtam neki. - Ez nem vezet jóra. A másik királynő még nem tépte meg a párja sörényét miattad?
De anyámnak elsősorban anyaként kellett szerepelnie, s csak aztán fogadhatta el azt a szerepet, amellyel rég megbékélt már: hogy féltékenyen epés megjegyzéseim céltáblája legyen.
- Zenko, megint azt kell mondanom, hogy rosszul nézel ki. Elég hosszú idő telt el a visszatérésed óta, kisfiam, és még mindig nem jöttél rendbe. Mi ez? Persze, egy ilyen expedíció...
- Nem az expedíció az oka, mama, hanem a szerelem.
- A szerelem? - döbbent meg anyám.
- Hát hogyne! Beleszerettem Berenikébe, és azóta nem tudok aludni. De, akárcsak ő, a te oroszlánjaid is egy kicsit mesterségesnek látszanak.
Siettem, nehogy elveszítsem Helianát, de hát egy-két szót mégiscsak kellett váltanom anyámmal. Előzőleg mindkét szülőmtől elidegenedtem, mivel azonban visszatérésem után olyan közel kerültem apámhoz, ez anyámat biztosan bántotta, s újra csak szenvedett.
- Csillapodj, Cézár! - szólt anyám szórakozott nyájassággal az oroszlánra, amely lanyha figyelemmel emelte fel a fejét; a nősténye még csak egy pillantásra sem méltatott. - Valóban majdhogynem mesterségesek. Ennyi év alatt egyetlen állatnál sem sikerült elérni, hogy természetes úton hozzon eleven utódokat a világra...
Az ikároszi állat- és növénykert ezerszer nagyobb, mint amennyi látszik belőle, mert a növények és az állatok mélyhűtött állapotban várják, hogy egy megfelelő bolygón új életet kezdjenek. Nagy tartalékok vannak konzervált csírákból és embriókból is, úgyhogy ha az ikárosziak valahol le akarnak telepedni, gyorsan benépesíthetik környezetüket a saját ízlésük és választásuk szerinti állatokkal és növényekkel. A kertben mindig csak az a néhány példány van, amelyre a nemesítő munkához van szükség, vagy amelyekkel a gyerekeket akarják szórakoztatni és oktatni.
- Mama - kérdeztem -, tulajdonképpen miért döntöttetek úgy, hogy valamennyi földi ragadozó közül épp az oroszlán méltó arra, hogy elhozzátok a Kozmoszba? A mesék vezettek félre? Komolyan mondom, az állatoknak ez a lusta és megtépázott királya még csak nem is tetszetős. Részemről...
Anyám, aki megint csapdát szimatolt, sietett, hogy kioktatásával félbeszakítson, s minden humor nélkül, keserűen mondta:
- A ragadozók egészségügyi célt szolgálnak a természetben. Megszabadítják a többi fajt a beteg és gyenge egyedektől. Ha, mondjuk, állatokat akarunk elszaporítani egy bolygón, nem engedhetjük meg, hogy egy gyorsan szaporodó és túlságosan vérszomjas ragadozó is közöttük legyen, mert az akadályozná a tenyésztést, megbontaná az egyensúlyt. Az oroszlán a legmegfelelőbb. Pontosan azért, mert lusta: három-négynaponként eszik, lassan szaporodik, és barátkozik az emberrel. De sokféle vadállat klónja van a klónbankban. A legtöbb állatfaj számára megvan a hozzá illő ragadozó...
- Úgyhogy - mentem bele a banális kioktatásba - minden fajtának megvan a maga ragadozója, hogy az megtisztítsa, ritkítsa. Csak az embernek nincs.
- És a betegségek? - kérdezte anyám, aki észrevette, hogy türelmetlen vagyok.
- A betegségeket mi irtjuk ki. Ha rendelkeznék a te nemesítő tehetségeddel, mama, egész életemet annak szentelném, hogy létrehozzak egy emberhez méltó ragadozót. Egy szép, okos, ügyes, kíméletlen ragadozót.
- Miért nem szereted az embereket, Zenko? - kérdezte anyám szomorúan.
- Ellenkezőleg! - nevettem el magam. - Éppen, mert szeretem őket. Gondolkozz csak ezen a ragadozón, amíg nem késő.
És elszaladtam, hogy ne lássam szép szemében a szép bánatot. Végigfutottam a fasoron, amelynek puha homokja akadályozta a gyorsaságom, és gondolatban megismételtem: igen, igen, éppen ilyen ragadozó: szép, okos, ügyes, kíméletlen, de inkább kíméletlen, igen, igen, kíméletlen... Valószínűleg ösztönösen tettem ezt, hogy ne gondoljak a rám váró találkozásra. Tudatom legmélyén pedig, mint valami viszketés támadt fel az igény, hogy valóban menjek és keressek most egy hozzám illő ragadozót. Ó, mennyivel szívesebben mértem volna össze az erőm egy ilyen ragadozóval! A félelem ravaszabbá és leleményesebbé tenne. Erősebbé. És nem érezném, mint most, hogy bensőmben minden megbénult... Eredj, s légy ravasz és leleményes, amikor egy hosszú, vékony lábú kis ragadozóval találod szemközt magad, amely kerüli a pillantásod, hangot is alig ad, morgást, és nem tudhatod, melyik pillanatban fogja kiereszteni a karmát!
Heliana még mindig ott volt az aprónéppel a tó partján, nem messze attól a helytől, ahol először csókoltam meg Maiola Benit. Itt fedeztem fel Helianát az előbb a képernyőn, és ostoba vágyam, hogy ugyanezen a helyen csókoljam meg őt is, úgy kirepített, mint egy megatonnás lövedéket. A gyerekek ott üldögéltek vagy heverésztek vézna kis testükkel Heliana körül, és szemlátomást inkább volt szükségük ápolónőre, mint tanítónőre. Heliana a tóról és lakóiról mesélhetett nekik valamit, mert a karja sima íveket írt le a víz felett, mintha a benne lévő élet karmestere lenne. Nem vett észre - egyelőre még én voltam a ragadozó, amelyik egy fa mögé osonva állt lesben, nesztelen. Így hát megadatott nekem az utolsó lehetőség, hogy bíráló szemmel nézzem végig: meglehetősen hanyagul és különösebb ízlés nélkül öltözött. A teste sovány, a bőre betegesen sápadt, vékony szálú hamvasszőke haját egyszerű kontyba tűzte a tarkóján. Micsoda pompás asszony volt hozzá képest Maiola Beni! Kifürkészhetetlen, csodás titkokkal teli Galaktika volt ő, amelyet szép női testnek neveznek, de ki tudná nekem megmondani, miért szeretnénk annyira elhagyni a mi csodálatos Galaktikánkat, mielőtt titkainak akár csak egymilliomod részét is megfejtettük volna, hogy elrepüljünk például az Androméda-ködbe vagy legalább a kis Magellán-felhőbe?
Sokszor néztem kritikus szemmel Helianát, olyan sokszor és olyan zavartalanul, ahogy más férfi aligha nézegeti a szerelmesét. De most is mindaz, ami más nőknél tökéletlenség volt, elszakíthatatlan részévé lett a mágikus erőnek, amellyel magához vonzott. Nem, ez nem az örök férfivágy egyszerű ereje volt, ha létezik egyáltalán ilyen egyszerű erő, ez csaknem perverz mohóság volt már. Hogy lehetne másképp megmagyarázni, hogy nemcsak Maiolával, de bármelyik, akár csak futólag vonzónak talált ikároszi nővel összehasonlítva is, bármily kritikusan szemléltem, ami azokon szép volt, azt Helianán csúnyának láttam, és ennek ellenére csak még erősebben kívántam? Bizonyára a tapasztalatlanságom is szerepet játszott ebben. Ha az ember megismert egy nőt, az még nem jelenti azt, hogy ismeri a nőket, s valószínűleg ennél is erősebben hatott az R-19-es fedélzetén látott álmom. Így végül is szenvedélyből és gyengédségből álló robbanóanyag gyülemlett fel bennem, összevegyült, mint a robbanógáz egyszerű elemei, úgyhogy azokban a percekben semmi kedvem nem volt kérdezni és feleletet adni...
Azokban a percekben csak egy pillanatra szorult össze a szívem - az orvos és nem a szerelmes férfi szíve -, azok miatt az apróságok miatt, akik körülvették, s akiket nem ismertem, mert távollétemben kezdtek járni. Most közelről - a képernyő mégis szépített rajtuk valamit - komolyan torzszülöttnek láttam őket. Vérszegények, angolkórosak, abnormálisan vékony és törékeny csontocskákkal, a szemükben szikrája sincs a kíváncsiságnak és a gyermeki elevenségnek. Még az elemi kíváncsiság is hiányzott a tekintetükből, és van-e szörnyűbb, mint a kíváncsiságtól megfosztott gyerekszem? Nyomban észrevettek, tizennyolc szempár fordult lassan felém minden érdeklődés nélkül. De még csak azt sem tartották fontosnak, hogy lopakodó megjelenésemre figyelmeztessék a tanítónőjüket. Furcsa, hogy az ellenőrző bizottság megengedte, hogy ezek a gyerekek világra jöjjenek, álmélkodtam akkor, s fájdalmas rokonszenvvel gondoltam, hogy bizonyára ők is valamiféle genetikai kísérlet gyümölcsei. Egy ugyanolyan balul sikerült kísérlet eredményei, mint én
- És ezek éppúgy úsznak a vízben, mint mi a térben - emelte fel Heliana a hangját, de észrevett, elhallgatott, megfordult.
Azzal az érzéssel jöttem ki az erdőből, hogy a mögött a fa mögött álltam, amelyik Helianát rejtette el, amikor a zenetanárnőjével csókolóztam - lehet, hogy ugyanolyan bűntudattal. A tó fölött az odavetített felhők árnyai suhantak. Nem létező túlsó partján hologramnádas ringott, amelyből hologrammadarak röppentek fel és szálltak a napfényes hologramég felé.
Miért ne lett volna közönyös a gyerekek tekintete!
Elfelejtettem, hogy már nem kell lábujjhegyen járnom, mégis nesztelenül tettem meg néhány métert, szemben az üres gyermekszemekkel, és szemben Heliana keskeny hátával, aki újra a tó felé fordult.
- Szervusz! - köszöntem. Megborzongtam, és már úgy éreztem, hogy körülöttünk semmi sem valódi. Hogy mi magunk is csak egy ismétlődő film kockái vagyunk, mint ezek a vetített felhők és madárrajok.
A válasz olyan volt, mint egy kicsiny, dühös ragadozó fenyegető morgása.
- Mit csinálsz? - soha életemben nem kérdeztem még ilyen félénken semmit.
- Sétáltatom a gyerekeket.
Megkönnyebbülten sóhajtottam, mert már volt miről beszélni.
- Mi van ezekkel a gyerekekkel, Heli? Hiszen ezek betegek! Vizsgálták őket a közelmúltban?
A legközelebb álló kisgyerek éppen akkor állt fel szörnyű erőfeszítéssel a földről. A fejére tettem a kezem, de nyomban iszonyodva kaptam el. A koponyája olyan lágy volt, hogy az ujjam kis híján belenyomódott. Visszahelyeztem nagy óvatosan a kezem - végtére is orvos vagyok -, és megtapogattam a fejecskét.
- Nem - felelte Heliana, és rettentő figyelmesen nézte a vizet, mintha azt várná, hogy bármelyik pillanatban kiugorhat belőle a rég várt szörnyeteg.
- Ki felelős értük a bizottságból?
- Terin.
- Ohó, maga az elnök! Ő vett rá, hogy foglalkozz velük?
- És téged ki vett rá, hogy állandóan faggass engem?
- Bocsáss meg. Én csak úgy...
- Semmi baj. Én is csak úgy...
Fájdalmas volt ennek a kis vadnak a harapása. És érthetetlen. Kedvem lett volna elkapni törékeny vállát, hogy összeszorítsam, hogy megroppanjon a kezemben, és akkor fordítsam magam felé. De féltem, hátha tényleg egy hologramot érintek meg. Vagy beleharap a karomba. Egyszóval: féltem. S ráadásul nem tudtam, mitől. A térdem megroppant, mert leguggoltam a gyerek elé, akit az előbb megsimogattam. Ennek ellenére nem sikerült az arcába néznem, olyan magas voltam én, és olyan kicsi volt ő. Csak akkor pillantottam meg az arcát, amikor ujjamat az álla alá téve felemeltem a fejét. Nem, egyáltalán nem volt torz arcocskája, olyan, mint a többi, sőt kifejezetten szép, és mégis volt rajta valami több, valami furcsa, meghatározhatatlan, de vitathatatlanul nem normális.
- Csak nem skizofrén?
- Hagyd békén a gyerekeket! - felelte Heliana olyan hangon, mintha azt mondta volna: te vagy skizofrén!
Megörültem. Egyszerre tudatosodott bennem, hogy Heliana egész megmagyarázhatatlan gorombasága ellenére olyan intim hangnemet ütött meg, amit korábban nem engedett meg magának. Még tegezett is! Mint abban a gyönyörű álmomban, mint akkor, amikor hatéves korában a fülembe suttogta gyerekszájacskájával: “Zenko, téged szeretlek a legjobban!”
Alig moccantam, megtántorodtam sovány, csupacsont lábamon. Anyámnak igaza volt - nagyot romlott kondícióm a visszafelé vezető úton. Többet kell majd tornáznom. Megkíséreltem elrejteni örömteli zavaromat:
- Nem nagyon bátorítanak ezek a gyerekek. Pedig jogot kaptam arra, hogy gyerekem legyen és...
- Modellt keresel? - kérdezte Heliana csikorgó gúnnyal.
- Nem. Anyát a gyerekemnek!
Nem tudom, hogy szaladt ki a számon. De én magam is kis híján megfulladtam saját esztelen gorombaságomtól. Heliana úgy összegörnyedt, mint akit erős ütés ért. Már nem volt visszaút, nem volt más hátra, mint megbocsátást és megértést keresni a tekintetében. De még mindig nem nézett rám. Közelebb léptem. A vállára tettem a kezem. Nem is kéz volt, hanem hatalmas mancs ezekhez a törékeny, vézna vállakhoz képest. Néztem a kezem, és ebben a pillanatban szégyelltem őket, s az a gondolat-érzés remegett bennem: hogy tetszhetnék neki, amikor ilyen visszataszító égimeszelő, faragatlan és rút figura vagyok, és kétszer akkora, mint ő! A válla is remegett. Ezt nem vettem azonnal észre. De amint észrevettem, megfeledkeztem a gondolataimról, és könnyedén, de erőteljesen átöleltem ezeket a vacogó vállacskákat.
- Engedj el - kérte halkan. - Egyszerűen bosszút akarsz állni Maiolán.
(Átkozott nők! Mindegyiknek ugyanúgy jár az agya! Maiola: “Biztos vagyok benne, hogy nem áll szándékodban bosszút állni rajtam.” Persze olyan hangsúllyal, ami elárulja, hogy éppen az ellenkezőjéről van meggyőződve.)
Bizonyára van valami hasonlóság az ütés és a simogatás élvezetében, amikor az emberen úrrá lesz a szenvedély. Nem emlékszem, hogyan nyaláboltam át ezt a kicsi és törékeny lányt, de emlékszem, hogy becézéseim verésre hasonlítottak, amikor minden ütés olyan mámorossá tesz, hogy a következő még nekibőszültebb. Arra sem emlékszem, mennyi idő múlva hallottam meg sírós kérését:
- Kérlek! Kérlek! Hallod? Bolond vagy! A gyerekek előtt!
Biztosan csak akkor hallottam meg, amikor minden ízemben éreztem, hogy megadta magát, hogy nincs benne többé ellenállás, és akarva vagy akaratlanul egyszer csak visszaadja a csókjaimat. Egy picit eltoltam magamtól, hogy levegőt vegyek, és nevetve mondtam:
- Sebaj! Hadd lássák, milyen az, ha egy férfi nagyon szerelmes, és ha egy nő nem hisz neki.
A gyerekek szeme ugyanolyan közönyös, hideg kristály maradt.
- Egyébként egy csöppet sem érdekeljük őket - tettem hozzá, s a belém oltott orvos aggódva vette észre: de hisz ez már tiszta oligofrénia! Hiszen nem olyan kicsik, hogy ne tudnák felfogni, mi játszódik le előttük. Az ösztön már hároméves korban hegyezi a fülét és elkerekíti a szemét az ilyesfajta látványosságra.
Heliana ott maradt ellankadva a kezemben, aztán felemelte a karját, hogy megigazítsa a kontyát. Végtelenül bájos mozdulatában erősen érződött a bűntudat, ami rám is átragadt.
- Ezek a gyerekek aggasztanak engem - mondtam.
- Engem te aggasztasz jobban - felelte gyengéd, erőtlen és bűntudatos mosollyal, és úgy mondta ezt, hogy lehetetlenség volt nem kipróbálni, hogy fenékig ürítsem a gyengédség, erőtlenség és bűntudat e gyönyörűséges koktélját.
Heliana nem ellenkezett. Sőt félig már elébe jött csókjaimnak. De aztán - biztosan túlzásba vittem, nem számoltam azzal, hogy az én mellkasomba háromszor annyi levegő fér, mint az övébe -, meglendítette a karját és a lábát, összeszedte minden erejét, s ököllel és térddel eltaszította magát tőlem. És akkor olyasvalami történt, amitől először nagyon megijedtem.
Amikor ellökte magát, hátrafelé dőlt, de ahelyett hogy leesett volna, hiszen elengedtem, vagy egy méterre felemelkedett a levegőbe, s mint egy torpedó suhant a hullámok fölött, majd háttal a tó felé repült tovább. Előzőleg közvetlenül a víz mellett álltunk. Ugyanaz a csoda történt velem is, csak kisebb erővel, s az ellenkező irányban. Megtántorodtam, hadonászni kezdtem, hogy el ne essem, és képtelen pózban álltam meg: a sarkam szélén, ötvenfokos szögben meghajolva, s amilyen magas vagyok, biztosan arra az ókori építészeti csodára hasonlítottam, aminek a neve most nem jut eszembe. Egyébként abban. a pillanatban a saját nevem sem jutott volna eszembe. Amikor széttárt karral támaszt kerestem, lassan megfordultam majdnem kétméteres tengelyem körül, és üvöltöttem: “Heli, figyelj! Heli, vigyázz...” De ő mind távolabb suhant a tó fölött, amely - értelembéli testvéreink, a delfinek miatt - meglehetősen mély volt. Végre sikerült a kezemmel elérnem egy követ a lábam előtt, de ahelyett, hogy ez megnyugtatta volna pánikba esett végtagjaimat, és megfontoltam volna, mit tegyek, magam is nagy erővel a levegőbe repültem. Most már ösztönösen fejjel előrefordultam, talán mert Heli ott volt a tó fölött. Lábaimmal úszó mozdulatokat tettem, és megcéloztam a legközelebbi fa koronáját. Sikerült belekapaszkodnom anélkül, hogy egy ág kiszúrta volna a szemem. Beleakadtam, úgy lógtam, mint egy hatalmas toboz, s csak akkor jöttem rá, mi is történt: az Ikárosz mesterséges gravitációs tere egyszer csak eltűnt. Néha, nem gyakran és mindig meglepetésszerűen, az ellenőrző bizottság megfelelő osztálya rövid időre kikapcsolta, s utána jelentést tett az ikárosziak riadókészültségéről. Ellenőrizte, nem sérült-e meg valamelyik életfontosságú berendezés, s hogy minden a helyén van-e, nem lazult-e meg valamilyen rögzítés a váratlan súlytalanságtól. Akárhogy is, nyomban vissza kellett mennem szolgálati helyemre, különösen, ha ez valóban próbariadó. Nem néztem az órámra, de mivel a pótberendezés még mindig nem kezdett működni, arról aligha lehetett szó, hogy a gravitációs rendszernek esett baja, mert az szinte kizárt dolog, hogy mindkét berendezés egyidejűleg mondja fel a szolgálatot.
Ez a gondolatsor végérvényesen megnyugtatott, de nem tett okosabbá, és nem ébresztette fel bennem a hivatali kötelességtudatot. Kisfiús pajkosság csiklandozott, miközben azt figyeltem, hogy hadonászik kezével s lábával a szeretett lány tehetetlenül a levegőben, hogy repül a felduzzadt tó fölött, amely olyan lett, mintha felfújták volna, és késznek látszott összes vizével Heliana után emelkedni, amikor eltalálva valamiképp a megfelelő mozdulatot, Heliana az utolsó pillanatban mégis elkerülte a veszélyes érintkezést. Figyelmesen körülnéztem. Nekitámaszkodtam egy vastagabb ágnak, behajlítottam a térdem, és előrenyújtott kézzel ellöktem magam. A mellkasomban zengő vidámság is hajtott, és az ujjongó tudat, hogy most elfogom ezt a lányt a tó fölött, s ha a karomba zártam, nem fog haragudni, hanem határtalanul elbűvölő, remegő, félénk várakozással fogad majd.
De ez mégsem bizonyult olyan egyszerűnek. Úgy hozta a sors, hogy előbb mást öleltem át. Bár jól ismerem a súlytalanságban való mozgás szabályait, a testein már elfelejtette az erőt, mellyel alkalmazni kell azokat, úgyhogy egy meteor sebességével repültem túl Helianán. S ki tudja, meddig repültem volna, bizonyára egészen a nem létező nádasig, ha a tó közepén és épp az orrom előtt fel nem bukkan Szonya, a delfinlány. Előrenyújtott karom beleütközött, végigcsúszott sima és nyálkás-nedves testén, és átöleltem, ösztönösen kapaszkodót keresve. Szonya csőrszerű szájával fültövön vágott, és akkorát ordított, mintha megőrült volna az ijedségtől.
- Hallgass! - kiabáltam én is, mert úgy éreztem, megreped a dobhártyám. - Nem először fordul veled elő! Mit hisztizel!
Tűrhetetlen volt, hogy átölelve kellett tartanom, de még nem mertem elengedni, mert ez a hihetetlen erejű állat úgy vergődött, hogy ha elengedem, valószínűleg meg sem állok a kétszáz méternél is magasabban lévő, égboltnak látszó mennyezet alatt. Így aztán forogtunk, és csak bukfenceztünk, mintha birkóznánk. Szonya kereste a módját, miként juthatna vissza éltető elemébe, én pedig megfelelő pózba akartam kerülni, hogy ugródeszkának használhassam, és újra kilőhessem magam Heliana felé. És megállás nélkül könyörögtem neki:
- Szonya, Szonya, nyugodj meg! Szonya, nyugodj meg, ne félj!... - pedig legszívesebben odasóztam volna neki egyet, mert a fülem úgy lángolt és fájt, mintha tőből leharapta volna.
Végre Szonya lecsillapodott, mivel meghallotta a párja hívogató füttyögését, s meg is látta, ahogy őt keresve igen komikusan bukkan elő: úgy emelkedett ki a víz fölé, mintha valaki a farkánál fogva rángatná, és nem engedné kijönni. Szonya tett néhány biztosabb és megfontoltabb mozdulatot az uszonyaival, és vízszintes helyzetet vett fel. Sikerült meglovagolnom, aztán fel is álltam a hátára, hogy visszarepüljek Helihez. Kisvártatva hallottam a hátam mögött a delfinlány elégedett hangját, mert amikor ellöktem magam róla, ő lefelé repült, és szintén oda került, ahová jutni akart.
Heliana félelme már elmúlt, nagyokat nevetett, és sebesen távolodott tőlem.
- Ne forogj! - kiabáltam neki. - Maradj nyugodtan!
Mégis megfordult, de már fékezve repülését, hogy utolérjem. Megkísérelte legalább a ruháját lesimítani, hogy elrejtse testének egyes részeit - nagyon szép részeket -, amelyeket még nem volt jogom látni.
- Mit gondolsz, elromlott? - kérdezte, amikor a közelébe értem, és megint arrébb lendült, de túlzott szemérmetességének ezúttal az lett az eredménye, hogy pontosan fejjel lefelé függött. A lendülettől a szoknyája is felcsúszott, s a köldöke úgy nézett, mint egy leselkedő szem. Heliana nevetés közben csaknem elsírta magát: - Jaj, mamám! Vagy segíts, vagy legalább ne bámulj!
Elkapott a kacagás, úgyhogy, kis híján elvesztettem uralmam a mozgásom felett, s majdnem elsiklottam így ismét mellette. De kezeimmel fékező mozgást végezve tovább lassítottam repülésem, és sikerült megragadnom Heliana jobb bokáját. Most egyszerre forogtunk, ahogy az előbb Szonyával, és bizonyára olyan mulatságos látványt nyújtottunk, hogy a halak a tóban majd megfulladtak nevetésükben.
- Nyugodj meg! - mondtam neki is, csak persze több gyengédséggel. - Nyugodtan, ne mozdulj, ne mozdulj! - ismételtem, és összeszorítottam a fogam, hogy elnyomjam a mindenáron kitörni kívánkozó nevetést, amelynek a rekeszizmomat görcsbe rántó lökései csaknem úgy hatottak, mint egy rakétamű. - Gyere, bízd rám magadat most nyugodtan, így...
Fokozatosan magamhoz húztam, és én magam is rendkívül óvatosan nyújtottam ki a lábam, hogy biztosabb pózt vegyek fel. Heliana azonban továbbra is lábbal az arcom felé függött, ezért minden erőmet össze kellett szednem, hogy valamiképp megfordítsam és...
És megtaláljam a száját. Bár a lábát is kész voltam megcsókolni. Végre sikerült a testem a teste alá helyezni. A karommal átfogtam csupasszá vált derekát, s mámorosan a melegétől, lassan mozgattam Helianát, míg meg nem fordult. Mintha egy mesebeli madár tarka és szép tolla libegett volna. Heliana szeme lassan közeledett hozzám, lányos várakozás és félelem töltötte meg, ahogy egyre nagyobbodott.
- Ne! - suttogta. - Engedj el! Nem tudok így rajtad feküdni...
- Meg fogod tanulni - mosolyogtam rá győzelmem tudatában. - Meg kell tanulnod, látod, így, ereszd el magad, ne csinálj semmit, mert megint elrepülök valahova.
- Ó, Zenko, kérlek...
- Feküdj csak, kedves, ugye milyen jó? Ne mozogj, hadd mozgassalak csak én.
Óvatosan fordítottam a karom, míg végre sikerült egészen a mellemre fektetnem. Átöleltem - olyan hosszú a karom, hogy kétszer is átérte volna ezt a vékony testet, és úgy magamhoz szorítottam, hogy lélegzete az ajkam felett verdesett.
- Kész! Most már megcsókolhatsz, ahányszor csak akarsz - mondtam neki, és végtelen hálát éreztem a súlytalanság iránt, amely a gravitációval együtt félelmemet is eltüntette ettől a csökönyös szeleburditól.
- De én... ahányszor akarom... én nem akarlak téged megcsókolni... - nyögte ki Heliana, és megpróbálta legalább az arcát elfordítani ebből a veszélyes közelségből.
Egyik kezemet óvatosan végigcsúsztattam fölfelé a hátán, tenyerem elérte a nyakát, és könnyedén leszorította. Ez a hosszú és nagyon kecses nyak - a legszebb és legnőiesebb nyak a Galaktikában, amelyet később sosem tudtam eleget csókolni!
- Hát legalább egyszer!
- Egyszer se!
- Tudod, hogy egyszer már megcsókoltál önszántadból?
- Tudom.
- Nem az előbbire gondolok.
- Tudom.
- Mi az, hogy tudod? Az álmomban történt, amit senkinek nem mondtam el.
- Engedj el, Zenko, kérlek, ehhez nincs jogunk - húzódott el kissé megint, de hogy is szabadulhatott volna ezekből a mancsokból! Meg aztán szemlátomást nem is akart igazából szabadulni.
- Lehet szebb eljegyzés, mint egy eljegyzés a súlytalanságban?
- Ez egyáltalán nem eljegyzés!
- Engedd el magad, kérlek. Látod, milyen jó így feküdni és lebegni, Heli, napocskám... lebegünk mint két nap, nap-pár, nem, mint egy kicsi, de nagyon-nagyon forró és nagyon-nagyon erős nap, s mellette egy nagydarab, buta bolygó...
Még mindig nem akart arccal hozzám simulni. De lejjebb húztam a fejét, és az arcához tapadtam. S ő úgy maradt, szótlanul, már nem remegve, mintha elbódult volna azoktól az ostobaságoktól, amiket a fülébe suttogtam. Akkor jutott eszembe, hogy a valódi boldogság bizonyára csak a súlytalanság állapotában lehetséges, és még arra is gondoltam, hogy a szerelem és a súlytalanság ikertestvérek. Ezt gondoltam, és azt is, hogy hátha csak a boldogságtól mámoros agyam érzi ezt, és égetni kezdett az aggodalom, hogy hátha megint álmodom, mint akkor, ott az űrhajóban, vagy pedig hallucinálok...
Nem hallucináltam. S a lehető legbrutálisabb s legklasszikusabb burleszk módon bizonyosodtam meg erről. Van egy földi kifejezés: öntsenek le egy vödör vízzel - nos, engem egy egész tó térített magamhoz.
Elbutulva a szerelemtől (de hát ki okosodik meg tőle?) tökéletesen megfeledkeztem eredeti szándékomról, hogy miután utolérem Helianát, kiviszem a víz fölül a partra, az erdőhöz. A gravitációs rendszer felelősei meg mintha csak épp arra a pillanatra vártak volna, amikor Heliana ajka végre alázatosan az enyémre simul, és újra bekapcsolták a gravitációt. A buta bolygó és napocskája letért boldog pályájáról, és fülsiketítő csobbanással beleestek mindketten a vízbe.
Közel volt a part, úgyhogy különösebb erőfeszítés nélkül szárazra vittem az elszédült Helianát, aki elég sok vizet is nyelt.
Talpra állítottam, megtöröltem a tenyeremmel a szemét, kisimítottam arcából a haját. Adtam neki egy kis pofont, és elnevettem magam. Nem. Ezen a napon már semmi sem ronthatta el a boldogságom. Csak arra voltam kíváncsi, mi történhet még, hogy eljegyzésünk ennél is furcsább legyen.
- Szeretlek, Heli - mondtam, mintha okvetlenül épp ebben a komikus szituációban kellett volna kimondanom.
Heliana kiköpött még egy kis vizet, gyerek módra megtörölte a száját, és prüszkölve mondta:
- Ugyan! Szeretsz...
Ha hozzátette volna, mint valaha a tanítónője: nem, te ezt és ezt keresed bennem, biztosan odasóztam volna egyet. De nem tett hozzá semmit. A vízcseppek úgy ragyogtak a pilláin, mint távoli csillagképek.
- Szeretlek, és te is szeretsz – hajtogattam vidáman. - Egyszer már megmondtad.
- Igen.
- Mit igen?
- Egyszer már megmondtam.
- Nem mondtad. Az abban az álomban történt, amiről beszéltem.
- Igen.
- Mit igen?
- Akkor mondtam.
- Honnét tudod? Nem meséltem el neked. Egy kicsit kacéran, egy kicsit zavartan nevetett:
- El tudod képzelni, hogy megcsókollak, s azt sem mondom, hogy szeretlek?
- Látod, csak gúnyolódsz! Tényleg mondtad, nem tréfálok.
- Tudom.
- Heli, mondd meg, de igazán!
- Minek ismételjem? - felelte, és végigsimította a testéhez tapadt ruhát.
Megismételtem a mozdulatát, és ő szemérmesen sietett megszabadulni szemérmetlen ujjaimtól.
- Nagyon szép vagy! - Nem vagyok szép!
- Szép vagy! Mondd: szeretlek! - Már mondtam.
- A valóságban is mondd!
- Az valóság volt.
- Hogyhogy?
- Hát te tényleg nagyon buta egy bolygó vagy! - kiáltotta váratlanul, és hátat fordított.
- Heli - indultam utána, de megálltam. - Heli, és a gyerekek? Hol vannak a gyerekek?
A lélegzetem is elakadt, megéreztem hátamon a víz hidegét, ennek a máskor oly meleg víznek a hidegét. Hová sodorta a súlytalanság ezeket a tehetetlen gyerekeket? Micsoda tanítónő ez a Heli is, hogy egyszer se nézzen utánuk...
- Semmi bajuk - szólt vissza a vállán keresztül. - Vissza fognak jönni. Menjünk, öltözzünk át, mert te is...
- Biztos, hogy visszajönnek?
- Mondom, hogy nincs semmi baj, gyere! Megkapod a magadét, hogy nem voltál a posztodon.
- Meg fogom nekik mondani, hogy eljegyeztük egymást. Hát félbe lehet szakítani egy ilyen eljegyzést?
Felém fordult, nagy szeme még nagyobbra tágult kicsiny arcában. Végignézett, mintha azt latolgatná, képes vagyok-e megmondani, aztán meglepően parancsoló hang tört ki belőle:
- Hanem Maiolával egyedül intézd el! És engem ne is keress, míg vele el nem intézted!
- Heli!
De már nem állt meg. Vékony, víztől sötét alakja eltűnt a fák között, mint egyszer régen, mint akkor, amikor ezen a helyen a tanítónőjét öleltem át. Ezt kérdeztem magamtól; csak nem a tanítónőjén akar bosszút állni? És ezzel a kérdéssel boldog szívembe befészkelte magát az elkerülhetetlen nyugtalanság is.
Most pedig, amikor arról mesélek, hogyan jegyeztem el Heliana Dolla-Morenit, úgy rémlik, hogy az elbűvölő komikum mögött már akkor ott acsarkodott egy tragikus szimbólum is.

AZ IKÁROSZ FURCSA GYERMEKEI

1

Elég hiú vagyok ahhoz, hogy tovább foglalkoztassam önöket a magam személyével és szerelmi kalandjaival, de az, hogy én vagyok az első ember, aki a Naprendszeren kívül született, csaknem a bibliai első ember, Ádám helyzetébe hoz, akinek a dossziéját természetesen áttanulmányoztam. Kiderült belőle, hogy ez az Ádám több mint kétezer éven át egyedül az Évával elkövetett kalandja miatt foglalkoztatta az emberiséget. Miután kiűzték a paradicsomból, és közönséges férjjé és dolgozó emberré vált, még a legbuzgóbb keresztények is megfeledkeztek róla, mintha szégyellnék, hogy egy ilyen jelentéktelen figura lett az emberiség őse.
Bizonyára ugyanilyen okok vezérelték az ikárosziakat is, mert egyáltalán nem háborodtak fel, hogy elhagytam Maiola Benit, és Helianával kötöttem össze az életem. Még az eljegyzésem sem hatotta meg őket. Nem takarították meg nekem a “nyilvános fejmosást”, amiért elmulasztottam szolgálati kötelességem. Nyilván úgy vélték, hogy ő a legalkalmasabb arra, hogy Éva legyen - hiszen mégis Heliana volt az első nő, aki, mint én, természetes úton jött a világra. Ő volt a második ikároszi genetikai kísérlet. És... Biztosíthatom önöket: mintha valóban az én bordámból teremtették volna.
Maiolával “elintéztem”. Lényegében ő intézte el velem. Rögtön megtudta, hogy az ellenőrző bizottság megengedte, hogy gyerekem legyen, méghozzá nem klón módszerrel. (Íme, ez éppen az az eset, amikor a klón nemkívánatos! A klón antiszociális számfeletti kromoszómámmal együtt teremtett volna belőlem még egy példányt, míg máskülönben nagyobb volt a valószínűsége, hogy a gyerek zseniális apám genetikai kódját vagy szülőanyja jó tulajdonságait örökölje.) Azt is megtudta, hogy elfogadták azt a javaslatomat, hogy a gyermek anyja Dolla-Moreni legyen. Maiola azonnal hazahívott. Úgy volt öltözve, hogy az első pillanatban olyannak láttam, mint gyermekkori ábrándjaimban. Szép és büszke akart lenni, de túlságosan artisztikus volt, és déli temperamentumát sem sikerült legyőznie, hogy elrejtse szenvedését. Anyám kozmetikumai sem segítettek, hogy titkolja kreol bőrének szürke fájdalmát. Leültem, ő pedig állt, és kereste a tekintetem, amely azonban nem mondott neki semmit.
- Zenon - mondta szelíden -, már mondtam neked: ha bosszút akarsz állni rajtam, ez igazságtalan és túlságosan kegyetlen. Elhallgattam a legfontosabb okot, amiért nem vártalak meg a gyerekkel. Azt hittem, magad is rájössz. Végtére is orvos vagy...
Itt egy kicsit elhallgatott, de mivel most sem jöttem rá, sőt kísérletet sem tettem, hogy rájöjjek, kétségbeesett elszánással mondta:
- Egyetlen nő sem siet a kedvesének tolakodva tudtára adni, hogy öreg. Megijedtem, Zenko, nagyon kevés időm van már arra, hogy anya lehessek. Ezért... Természetesen, ha azért választottál másvalakit, mert engem túl öregnek tartasz, akkor sincs jogom haragudni rád... - És megmutatta gyönyörű hátát, amelyen fekete haja omlott le, és úgy tette hozzá, hogy bizonyára egy egész jégbolygót is fel tudott volna olvasztani. - Azt akartam csak mondani, hogy nem haragszom rád, és hogy... Egyáltalán nem okvetlenül szükséges, hogy elhagyj.
Tovább hallgattam. Akkor odalépett hozzám, egy kicsit teátrálisan a tenyerébe fogta az arcom, megcsókolta a homlokom, a szemem, a szám, és így szólt:
- Kívánom, hogy boldog légy, fiam. És ne felejtsd el, hogy bármikor visszatérhetsz.
Egész idő alatt tompán, gondolattalanul ültem, csak az utolsó szavainál suhant át rajtam Alec hangja: “Az űrpilóták számára nincs visszatérés, pajtás!” És nagyon hamar megbizonyosodtam még valamiről: hogy önmagamat űztem ki a szerelem paradicsomából, hogy egy elképzelhetetlen szerelmi pokolba kerüljek.
Maiola, aki okosabb, tehetségesebb volt nálam, és több élettapasztalattal rendelkezett, mindig kész volt alkalmazkodni hozzám, és azzal a belenyugvással szeretett, hogy bármely percben elveszíthet.
Ez a kis bakfis pedig személyes tulajdonának tekintett, ugyanakkor bőszítő fensőbbségét demonstrálta minden és mindenki fölött. Sose hittem volna, hogy ez a zárkózott, félénk és gyengéd teremtés, akit az R-19-essel történt felszállásom előtt itt hagytam, ennyi hatalomvágyat és konokságot rejt magában. Nem értettem, hogy engedhette meg Terin, hogy nevelőnő legyen, de a hitvesi szolidaritás megtiltotta, hogy akár csak Terinnek is elmondjam, mennyire nyugtalankodom a Helianára bízott gyermekek miatt. Még Wary Lotz fedezte fel, hogy Heliana nem sajátította el az ismeretminimumot egyetlen, az ikárosziak számára kötelező tudományágban sem, és most is megtagadta, hogy tanuljon. Bármit mondtam neki, hogy egy kicsit műveltebbé tegyem, ezzel vágott vissza: nem, ez nem így van! Vagy: ti nem ismeritek ezeket a dolgokat! Vagy: bocsáss meg, kedves, de engedd meg, hogy én, mint ember ne higgyek olyan nagyon ezeknek az ostoba elektronikus agyaknak. És zavarba ejtő helyzetbe hozott, mért épp azt kellett védenem, ami ellen egész lelkemmel lázadtam: a gépek világát és az ő révükön szerzett tudásunkat. Mert akár jó, akár rossz, számunkra másik világ nem létezik. Benne és általa élünk, akármit is mondott Alec skizofrén istene az R-19-es holográfszkafanderében. A többi a káosz, amit a Világegyetemet létrehozó robbanás teremtett, s úgy látszik, a gondolkodó anyag küldetése az, hogy valamiféle rendet keressen ebben a káoszban.
Ahogy én is rendet kerestem a mi igencsak különös mézesheteink alatt az érzelmeinkben.
Már az első hét végén elkezdődött. Minden megismétlődött éppúgy, mint a visszatérésem után:
- Heli, te nem szeretsz engem.
Mire ő anyás leereszkedéssel - hogy tanulta meg ilyen gyorsan? - megsimogatta az arcom.
- Egyszer se mondtad! - folytattam.
- Kétszer is: amikor bekented a térdem, és az űrhajón.
- Nem hagyod abba a gúnyolódást! Kényeskedő gyermekké vált, aki kész elsírni magát, amiért nem értik meg.
- Nem gúnyolódom veled. Nagyon kérlek, hidd el egyszer s mindenkorra!
- Te egyenesen kerülsz engem!
Fejemet a mellére szorította. Kicsi keblei voltak, de mintha mindegyikben lett volna egy-egy nagy szív, olyan erősen süllyedtek és emelkedtek. Még sóhajtottak is. Heliana először nem felelt. Aztán megindító kis sóhajtások közben ezt mondta:
- Nem akarlak kerülni, kedves, hidd el nekem!
Aztán megpróbált nevetni:
- Fárasztó dolog a szerelem!
- Különösen, ha az ember nem szerelmes - tettem hozzá.
- Kérlek, ne kezdd elölről!
- Jobban szereted azokat a kis kreténeket, mint engem!
- Ha még egyszer így nevezed őket, elhagylak!
- Jó. Akkor mondd meg, miért jöttél hozzám! - rémültem meg, de nem tudtam abbahagyni az ostoba marakodást, ami, úgy látszik, csillapíthatatlan szenvedélye minden szerelmesnek.
- Mondtam már. Mert nem vagy olyan, mint a többi.
- Csak ezért?
- Ez kevés? - nevetett Heliana. - De akkor miért...
Ő azonban a számra tapasztotta tenyerét, hogy helyet adjon becézésben fáradhatatlan kezeimnek. De én mind gyakrabban éreztem, hogy épp csak tűri. Így teltek könnyek és nevetés között szerelmes éjszakáink. Szerelmes nappalaink pedig... nem voltak. Mert Heliana továbbra is eltűnt, mint azelőtt, az Ikárosz áttekinthetetlen labirintusában a rábízott gyermekekkel együtt, akikről még mindig nem tudtam semmit. Csak egyszer-kétszer villan fel a zsebpolivizorom ernyőjén Heli boldogan mosolygó arca, és ezt mondja:
- Szervusz, kedves! Mi van Berenikével, a vetélytársnőmmel? Kitépem a haját, jobb, ha tudod! Az egész csillagképet megtépázom miatta!
El is felejtettem ebben a kínzó-boldog szerelmes zűrzavarban az én Berenikémet. Természetesen csak az érzelmeimmel, mert egyébként továbbra is részt vetem az expedíció előkészítésében. De az utóbbi időben már kezdtem megharagudni az asztronavigátorokra, akik még mindig nem adtak engedélyt az indulásra. Ezért egyáltalán nem tréfából fenyegetőztem:
- A végén fogom magam, és elszököm hozzá, meg fogod látni! - mert biztos voltam benne, hogy Heli épp azért olyan boldog, mert ismeretlen helyen, messze van tőlem.
És a soron következő éjszakán, amikor megint szemrehányást tettem neki, végül kicsikartam belőle a vallomást:
- Jó. Igazad van. Kerüllek.
Akinek volt már része ilyen vallomásban, az ismeri az ízét. Az tudja, hogy ettől minden száznyolcvan fokos fordulatot vesz az emberben, és nem akar hinni a fülének.
- Nem is akarod tudni, miért? - kérdezte Heliana, miután elég sokáig hallgattunk a sötétben.
- Valószínűleg komoly okaid vannak...
Heliana váratlanul bekapcsolta a nappali világítást, felugrott az ágyról, és rám parancsolt, ahogy csak ő tudott parancsolni:
- Nézz meg! Ne az arcomat, nézz rám másképp!
Lehet, hogy a bűntudat volt az oka, amiért azelőtt titokban figyeltem, de mióta a feleségem lett, egyszer sem néztem meg nyíltan ifjú hitvesem, és most ez a cselekedete meg is döbbentett, mert nem értettem a célját.
- Észreveszel valamit? - kérdezte, miután még a sarkán is megpördült, hogy hátulról is szemügyre vehessem.
- Szép vagy - sóhajtottam fel bűntudattal; soha nem tudhatja meg, mennyit és hogyan néztem!
- Tegyük fel, hogy így van, habár nem valószínű. Mást nem veszel észre?
Mást nem vettem észre. Csak nagyon erősen, egész valómmal kívántam. Azzal az olthatatlan vággyal, mely ösztökél, csak ösztökél, hogy kitaláljad, mit meg nem tennél még a szeretett lényért. Szépnek valóban nehéz volt nevezni a többi ikároszi nővel összehasonlítva, akik mind egy szálig szépségkirálynők lehettek volna a Földön. Heliana már egy hónapja volt a feleségem, de jobban hasonlított kislányra, mint asszonyra. Rendkívül törékeny teste azonban, amelyet mintha valami más anyagból gyúrtak volna - légies volt, szinte áttetsző -, épp szokatlan formáival és arányaival számomra kifejezhetetlen varázst árasztott.
- Tessék, hasonlíts össze magaddal! - követelte most már bosszúsan. - Semmi nem jut eszedbe? Nézd meg magad, mekkora melák vagy! Nem látod, hogy feleakkora vagyok, mint te, és hogy te tízszer erősebb vagy nálam?
Már ott voltam mellette, és igyekeztem nagyon-nagyon gyengéden magamhoz szorítani a fejét, hogy így simogatva ne érezze, milyen súlyos a kezem.
- De miért nem mondtad?
- Sokszor mondtam.
- Nem értettelek meg.
- Túl sok minden van, amit nem értesz.
- Azért, mert nagyon szeretlek.
Azt vártam, hogy közbevág: “Én is szeretlek, de...” Ám Heliana még mindig haragosan ezt kiáltotta:
- Én nem vagyok Maiola Beni!
- Nem vagy - helyeseltem váratlan ingerültséggel, amelyet azonban sikerült ellepleznem. - Épp azért szeretlek.
Ez megbékítette, de még miközben esküdöztem, hogy ezentúl csakis gyengéd és figyelmes leszek vele, az érzékeim akaratlanul felidézték Maiola Benit. Összehasonlították Helianával, s megteltek elégedetlenséggel. És ez elég volt ahhoz, hogy attól kezdve folyvást kielégületlenséget érezzek, és tovább gyötörjem mindkettőnket. Egy hónap sem telt el, és én újra kezdtem:
- Heli, te lélekben is kerülsz engem.
Ezúttal rögtön egyetértett: így igaz. És az lenne a legjobb, ha visszatérnél Maiolához. És ha nem- gyötörnél, mert még szülök neked egy idiótát.
Ezután egy ideig hallgattam. De később, ha más módon is, visszatértem erre, mert az én utálatos jellemem sehogy sem tudott megbékülni:
- Heli, te valamit titkolsz előlem. Elfogadtam, hogy a gyerekekkel kapcsolatos munkád titkos, habár nem értem, miért kell ennyire titkolózni, hiszen az ikárosziak nem fognak megijedni másfél tucat abnormális szüléstől... De érzem, hogy nemcsak erről van szó.
Valójában az volt a benyomásom, hogy valami egyebet is titkol. Talán valami fontosabbat. Mert gyakran láttam, milyen türelmetlenül megy valahová, ahová én nem mehettem vele - de ki megy így naponta megszokott munkahelyére? Amikor hazajött, akkor pedig mintha bűntudat lett volna benne valamiért. Viharosan a nyakamba borult, öt-tíz percig bolondozott, feje tetejére állította a szobánkat. De ezt a kislányos hancúrozást is úgy fogtam fel, mint arra irányuló törekvést, hogy elhessegessen, elfelejtsen valamit, mintha el szeretné terelni a figyelmem. Nem akartam bízni benne, mert ez a banális érzés bizonyára minden szerelmest nyomaszt - eleinte Maiolával kapcsolatban is éreztem ezt -, de hát hallgatnak is ezek az érzelmek a józan észre?
- Heli, neked másfajta titkaid is vannak előttem.
- Csak hivatalosak - nevetett, és ugrálni kezdett a felfújt karosszékeken, amelyek úgy pattantották egymásra, mint a labdát. Olyan könnyű volt, hogy ugrásai a tó fölötti súlytalan repülésre hasonlítottak.
- Biztos?
- Igen. És nagyon szigorú titkok. Mit sértegetsz, nekem nem lehetnek szigorú hivatali titkaim? Csak neked?
Ez a hangnem persze nem tudott meggyőzni, se a titkok hivatalosságáról, se a szigorúságáról. De úgy látszott, csakugyan nehezére esett a dolog, mert sírva mondta:
- Zenon, kedves, kegyelmezz! Lelkierőm sincs ekkora szerelemhez!
Az erre következő hét volt a legboldogabb, amit vele töltöttem. Ezek voltak utolsó napjaink, amelyeket a szerelem tiszta, felhőtlen ege alatt töltöttünk. Legalábbis számomra. És még olyan érzésem is volt, mintha egy nagyon magas, nagyon napfényes csúcsra emelkednék - nem olyanra, mint amit hipnotikus álmomban láttam -; bizonyosan ezért történt, hogy lezuhanásomat szédítő, sziklás, feneketlen szakadékba hullásnak éreztem.
Nem tudom, más asszonyok hogyan tudatják ezt a hírt a férjükkel. Heliana mint a héten máskor is, csak talán most valamivel viharosabban, berobbant az ellenőrző bizottság ügyeletes szobájába, a nyakamba borult, és nem is fogtam fel azonnal, hogy nem pajkos, lányos nevetés rázza, hanem elfojthatatlan zokogás. És még sokáig nem értettem semmit, mert képtelen volt felelni a kérdéseimre, míg végül teljesen elerőtlenedve - a karomba vettem, hogy össze ne essen - három szó szakadt ki belőle:
- Nem lesz gyerekünk.
Amikor végül a kimerültségtől, s csak attól, lecsillapodott, reszketve szipogta, összekuporodva a díványon - ott takartam be:
- Nem tudom. Valamilyen összeférhetetlenség. Corina, a genetikus meg fogja neked magyarázni...
- Nem tudom. A legjobb lesz, ha visszatérsz Maiolához...
- Nem tudom. A kiemelt petesejt nem termékenyült meg semmitől. Mástól származó spermától se, átültetéssel se.
Tehát nemcsak tőlem, mástól sem, még klónbeültetéssel sem lehet gyereke. Akkor ez inkább az önzésemet nyugtatta meg, ezért nem fogtam fel azonnal a tragédiáját. Csak az jutott az eszembe, hogy attól fél, el fogom hagyni. Ezért ezt mondtam:
- Heli, nem a gyerek miatt vettelek el. És nem foglak emiatt elhagyni.
Rám nézett óriás, kerek gyerekszemével, amely mintha még valamit akart volna közölni velem, aztán halkan felkiáltott - az erőtlen kétségbeesés hangja volt ez, majd elaludt.
Ébredésünk egy másik világban való ébredés volt.

2

Corina semmitmondó mesékkel árasztott el. Nagyon rejtélyes anomália. Egyébként semmiféle betegségről nincs szó. A sejtanalízis furcsa eltéréseket mutat, nemcsak a citoplazma összetételében, de az, egyébként normális kémiai kötődésekben is. Általában mindezek az eltérések molekuláris szintűek, és bizonyosan ez az oka a tökéletes összeférhetetlenségnek. A gének elhelyezkedése a kettős spirálban az ivarsejtben szokatlan képet mutat. Corina személy szerint kimondhatatlanul boldog, mert felfedezett valamit, ami szörnyen hasonlít egy ismeretlen enzimre, és ha ez csakugyan enzim... Bocsásson meg, kolléga, de ön is tudós, és meg fogja érteni az örömömet, amely egyébként biztosan irtózatosnak látszik... Egyáltalán, Heliana génjeinek térképe egészen különös és... Kedves Balov kolléga, mondta még Corina, mi a normális géntérkép egyötödét sem tudtuk megfejteni egy évszázaddal a molekuláris biológia forradalma után sem. Úgyhogy ne legyenek illúziói, ne higgye, hogy bármi okosat is tudunk mondani a kedves feleségéről. Hálás lehet, hogy ilyen géntérképpel egyáltalán hasonlít a normális emberekre. Ez lényegében még megmagyarázhatatlanabb. Ha megkísérelnénk egy hét-nyolc éves terápiát a sejtek újratermelődésének ciklusa szerint... Tudja, a génsebészethez jobban értünk, mint az elmélethez, de Heliana nem engedett meg semmiféle beavatkozást. Ha meg tudná győzni...
Nem tudtam meggyőzni. De nem is erőltettem. Végül is az ember nem egyéb, mint a génjei! Nem épp ezek az abnormális gének meg az ismeretlen enzimek okozták, hogyannyira szerettem az én Nap-kislányomat? És most kétszer úgy szerettem. És mintha ő is jobban szeretett volna, vagy legalábbis én nem kételkedtem többé a szerelmében. Úgy döntöttem, hogy ezzel a genetikai különösségével csakis hozzám tartozhat. Hosszú időre valami szomorú kábulat ereszkedett a szerelmünkre, mint egy meleg, bódító gázfelhő. Egymásba merültünk, mi, az Ikárosz két furcsa gyermeke, és boldogtalanságunk furcsamód boldogságra hasonlított. S bizonyára ezért volt erőnk büszkének mutatkozni azok előtt, akik részvéttel voltak irántunk.
Nem voltak sokan, mert a genetikai szektorban csak előttem voltak ilyen beszédesek. Ez az újság, amely nyugtalaníthatta volna az Ikároszt, elkerülhetetlenül a szektor hivatali titkává vált. De néhány hónap múltán mindazok, akik kíváncsiságból vagy érdeklődésből várták, milyen gyereknek ad életet a számfeletti kromoszómával rendelkező apajelölt, észre kellett hogy vegyék: az egyik hely a nagy inkubátorban továbbra is üresen maradt. És akkor egy újabb botránynak nézhettem volna elébe. Mert a gyereknemzés nemcsak a legmagasabb kitüntetés volt, de a legmagasztosabb kötelesség is, amelyet nem lehetett visszautasítani. De én nem akartam olyan gyereket, akinek az anyjához nem fűz érzelmi kötelék. Nem, kedves ikárosziak, elég volt a kísérletekből! - mondtam volna nekik.
Heli időnként hozzám bújva eltűnődött a bódító gázfelhő alatt:
- Nem foszthatod meg magad a gyerektől. Talán mégis...
Most sem mondott nevet, én se, de így feleltem:
- Biztos, hogy az Ikárosz boldogabb az én gyermekem nélkül. Én pedig nem lennék boldogabb tőle - állítottam, de undok képzeletem a bódító felhőn keresztül is felidézte Maiola Beni testének hajlatait és halmait. Ezért, hogy megszabaduljak tőle, hozzátettem: - Végül is nekünk nem egy, hanem tizennyolc gyerekünk van.
- A kis kretének, ugye? - remegett meg Heli, és felsóhajtott. - Ó, ha tudnád, micsoda gyerekek azok!
- Honnét tudnám, ha egyszer eltitkolod őket előlem? - provokáltam mind gyakrabban, és már nem a korábbi féltékeny kíváncsiság hajtott, hanem, mivel oly sokat beszélgettünk gyerekről, felébredt bennem az igény, hogy gyerekekkel foglalkozzam, és az érzés, hogy, ha igazi társ akarok lenni, akkor meg kell osztanom Helianával a gyerekekkel kapcsolatos gondjait.
De Heli hallgatott, Terin pedig már rég véget vetett méltatlan játékomnak a megfigyelő berendezéssel.
- Zenon - mondta jellegzetes stílusában -, most, hogy elnyerte Dolla-Morenit, gondolom, már nem kell figyelnie. Az ilyen megfigyelések nem tesznek jót a házasságnak.
Heli nem merte megszegni a kötelességét, de mintha fel akart volna készíteni valamire:
- Csakugyan nagyon kell őket szeretnünk. Olyan kedvesek! Senki más nem tudja őket igazán szeretni, még a szüleik sem. Különben azok már teljesen meg is feledkeztek róluk.
Elmondta, hogy kérte Terint, avassanak be engem is a titokba, de Terin nem akarta, hogy ilyesmivel foglalkozzam, mert készültem a Bereniké-expedícióban való részvételre. Hanem az expedíciót elhalasztották, és úgy látszik, az ellenőrző bizottság elnöke már érettnek talált arra, hogy apja legyek ezeknek a gyerekeknek, akiknek a létezését az ikárosziak többsége nem is sejtette. De mintha még egyszer próbára akart volna tenni. A beszélgetésünk azonban, mint már annyiszor, szerencsétlenül kezdődött, s természetesen megint csak az én kiirthatatlan rosszhiszeműségem volt az oka.
- Rájár most magára a rúd, Zenon - sóhajtott öregesen a hivatali polivizor képernyőjén egy ugyanilyen suta bevezetés után. - Jöjjön, beszélgessünk egy kicsit...
- Téved - mondtam élesen -, nem szorulok vigaszra, higgye el! Ha nekem lehet egy kromoszómával több, mint másoknak, miért ne lehetne a feleségemnek legalább egy enzimmel többje? Inkább irigyelhetne, mert, akárhogy is, páratlan feleségem van.
- Ami az irigységet illeti, csakugyan irigylem - nevette el magát, persze azért, mert előtte minden világos volt. - Ám ne felejtse el mellette a Berenikét.
- Berenikét nem fogom elfelejteni, mester - siettem biztosítani. - De félek, hogy önök, akik elindítják az expedíciót, megfeledkeznek rólam.
Valóban nyugtalankodtam, mert azt hallottam az asztrofizikusoktól, hogy erősen csökkenteni akarják a legénység létszámát.
Az ellenőrző bizottság elnöke is mintha megfiatalodott volna. Élénkebb, beszédesebb lett, elmúlt korábbi melankolikus fáradtsága. Bereniké rá is hatott. Amikor nyomban a visszatérésem után elmentem hozzá jelentést tenni, és őszintén bevallottam vereségem, ugyanakkor bocsánatot kértem a sértésekért, amelyeket valaha a fejéhez vágtam, félbeszakított, mintha attól félne, hogy megalázkodom:
- Várjon, Zenon, elsieti a dolgokat! A barátja istene nem is mondott olyan nagy ostobaságokat, ugye? Lám csak, ön is találkozott a patrónusán keresztül önmagával, s feltárt valamiféle igazságot. És egy új igazsággal történő találkozás nem egy új istennel való találkozás-e? És ugyan hol találkozhatnánk ezekkel az igazságokkal, amelyeket felfedezünk, mindegy, hogy véletlenül vagy tudatos keresés eredményeként, mint önnön agyunk kozmoszában?
- De hát ön akkor ugye nem fogadta el... Alec igazságát? - kérdeztem értetlenül, mert az R-19-esben történt kalandom óta csaknem gyűlöltem Alec “istenét”.
Terin lefegyverző, önkritikus mosolyát akkor úgy fogtam fel, mint elnéző visszavonulást időközben nevezetessé vált személyem előtt:
- Be kell ismernem, hogy egy fiatal űrpilóta agyát nem tudtam olyan kozmosznak tekinteni, amelyben ilyen horderejű igazságra lehet bukkanni...
Most a hivatali polivizor képernyőjén Terin újra mosolygott, de sokéves ismeretségünk alatt kiismertem már, és csaknem tévedhetetlenül kitaláltam, mikor rejt ez a mosoly aggodalmat:
- Nagyon állhatatlan férj maga, Zenon. Ezek szerint egy ilyen páratlan feleséget is képes elhagyni a Bereniké kedvéért?
Rámeredtem a képernyőre, de Terin elkerülte a tekintetem. Nyilván megrettentette az abban tükröződő kín.
- Heliana velem fog jönni - mondtam.
Nem lettem volna képes elhagyni, most már nem. A lehetetlenség, hogy egy gyerek is összekössön bennünket, valahogy eltéphetetlenné tette a hozzá fűződő szálakat. Még amikor a gondolataim frivol módon Maiola Bem körül jártak, akkor is erősebben kötődtem az én kis rendkívüli feleségemhez: páromhoz a kivételességben.
- Velem fog jönni! - ismételtem.
- Ó, legelőször az ön édesanyját küldjük el - próbált Terin visszatérni beszélgetésünk korábbi, tréfás hangneméhez. - De hogy az egész családját...
- Anyámat?
- Hát nem tudja? Nemsokára indul. A második expedícióval az Esnára.
- Nem volt elég az első? - kérdeztem, még mindig az újdonságot emésztve; nagyon különös érzésem volt, mintha azt mondták volna, hogy soha többé nem láthatom anyámat. - Ilyen nagy expedíció! Akárkit keresek, mindenki az Esnára ment el! Csak nem döntötték el végleg, hogy ott telepszünk le? Van valami újság?
Terin megint elnevette magát, s megint valami nyugtalanságot leplezett:
- Nem akar idejönni, hogy beszélgessünk, de eláraszt a kérdéseivel! És ha fognám magam, és én mennék önhöz?
- De kérem, azonnal indulok!
- Nem, nem - döntött Terin váratlanul -, jobb lesz, ha megvár a rakétakocsi-állomáson.
Odajövök, és mutatok önnek valamit, amit már régóta szeretne megtudni. Ugye, nincs sürgős munkája? Öt perc múlva ott leszek.
Eltűnt a képernyőről, és én a rendkívüli izgalomban elfelejtettem megkérdezni, hova megyünk pontosan, és ezért nem tudtam a titkárautomatába betáplálni, hol keressenek - hiszen végül is ügyeletes voltam. Lázban égtem, noha kitaláltam, hogy a feleségem abnormális neveltjeinek a titkába fognak beavatni, s ez azért nem lehet valami rettentően érdekes. Kíváncsi vagyok, az ördögbe is, kíváncsi vagyok, mint egy gyerek, és úgy látszik, ezt már sosem növöm ki. Kapkodva lediktáltam az automatának Terin szobájának hívószámát - az ő titkárautomatája biztosan tudni fogja, hova ment a gazdája -, és a megbeszélt időnél három perccel hamarabb érkeztem az állomásra.
Hogy megnyugtassam magam, ez alatt a három perc alatt arra gondoltam, hogy úgy látszik, tényleg eldőlt a letelepedés kérdése, ha már nemesítő biológusokat is küldenek az Esnára. Aligha kozmetikusi minőségben vesz majd részt anyám abban az expedícióban. Különös, hogy apám miért nem tart vele, hiszen az, hogy melyik bolygón telepedünk le, egyáltalán nem csupán gyakorlati kérdés. Ezek a gondolatok azonban természetszerűleg korántsem voltak alkalmasak arra, hogy izgatottságomat csillapítsák.
- Eldöntötték, hogy letelepszünk? - kérdeztem Terint, amikor odaugrottam mellé a mozgólépcsőre.
Terin karon fogott, s rám támaszkodott, akár egy idős apa a fiára.
- Bármennyire lenézi is az ikároszi demokráciát, az mégiscsak létezik, Zenon. Eldönthetünk egy ekkora kérdést nyilvános vita nélkül? De a vita ideje még nem jött el. Fontos eredményekre várunk és... drukkoljon, hogy valóban megkapjuk őket! Itt leszállunk, és fölszállunk a nyolcas expresszre.
Észrevettem, nem akarja, hogy megkérdezzem, mit várnak annyira attól az expedíciótól, amelynek barátom, Lionel Redstar is tagja. Azt sem kérdezhettem meg, hová megy ez a nyolcas expressz, amelyet tudomásom szerint még sosem vettem igénybe. Ezért ezt mondtam:
- És az apám?
- Benne is jelentkezik az önök családi vonása, a hitvesi hűtlenség. Nagyon kértük, hogy vegyen részt az expedícióban, de ő a Berenikét részesítette előnyben, annak ellenére, hogy az asztronavigátorok tanácsa elhalasztotta az expedíciót.
- Mennyi időre? - fogott el a nyugtalanság. - Nagy a veszélye, hogy Bereniké...
- Nem, nem hosszú időre, csak előbb ezt a másikat indítjuk el. Nincs elegendő szakember az expedíciók előkészítésére, annak ellenére, hogy már minden műszaki szakembert kihoztunk a kamrákból.
A nagyobb kényelem kedvéért az egyes expresszvonalak rakétakabinjait színük is megkülönböztette. A nyolcas világoskék kis rombusz alakú párnákkal volt kárpitozva. A karosszékek és biztonsági övek sötétkékek majdnem fekete mintázattal, amelyeknek a formáját vagy kitalálni lehetett, vagy legalábbis nagyítóra lett volna hozzá szükség. De aligha akad valaki, aki egy rakétakabinban a kárpit mintája után érdeklődik. Ami engem illet, én mindenekelőtt azt akartam látni, milyen kódot fog Terin betáplálni, s ő, mintha kitalálta volna szándékom, úgy állt meg, hogy a kicsiny műszerfal helyett csak a hátát láthattam. Állt néhány másodpercig, s közben nyilván lebillentyűzte úticélunk kódját. Ezután leült, és bekapcsolta a biztonsági övet. Ugyanezt tettem én is, és csodálkoztam, hogy miért nem indulunk még. De Terin megvárta, amíg bekötöm magam, aztán újra kinyújtotta csontos ujját, és megnyomta a kettes számú billentyűt. Az utolsó számot akkor nyomta be, amikor már ültünk, és ez végleges érv volt a számomra: azt akarta, és el is érte, hogy ne tudjam, hol szállunk ki. Idegesen felnevettem:
- Nagy titok!
- A legnagyobbak közül való - felelte. - Ezért is tétováztam olyan soká, hogy beavassam-e. Nyilván rájött, hogy nem sétára hívtam. Amit most megtud, bizonyos részvételt kíván majd magától. Természetesen nem azonnal, de...
A nyolcas expressz hirtelen gyorsult, és úgy odanyomott bennünket a kék ülésekhez, hogy belekékültünk. Terin a legnagyobb sebességre programozta, ennek ellenére sokáig utaztunk, hát volt időm, hogy újra megteljek kíváncsisággal és izgalommal.

3

Amikor kiszálltunk, kopár, barátságtalan kis térre léptünk. Még a fala is burkolatlan volt, csak a vöröses sziklákat simították le, s ez azt a gondolatot ébresztette bennem, hogy ezt az állomást sietve és nemrég létesítették, és hogy nagyon közel lehet a bátor Hidalgó felszínéhez. Erre utalt a szokatlanul gyenge gravitáció is. Vagy pedig ezt a különös helyet szándékosan izolálták az általános gravitációs rendszertől, de az is lehet, hogy túlságosan messze volt a központjától. Mintha légpárnákon jártunk volna, s csaknem beleütköztünk az egyetlen ajtóba, amely az állomáson volt. Az, hogy ez az ajtó páncélozott és hermetikusan záródó, nem lepett meg. Sok ilyen ajtó van az Ikároszon. Az viszont meglepett, hogy Terin meg sem kísérelte kinyitni. Nekidőlt, nagy lélegzetet vett, s rekedtes hangon, halkan mondta:
- Most nézzünk be egy kicsit ezeken a kémlelőnyílásokon. Azután kérdezhet, én pedig felelni fogok, amennyire egyáltalán képes vagyok valamit is megmagyarázni.
Csak most vettem észre a két pár miniatűr kémlelőablakot az ajtó két oldalán, s amint odatapasztottam a szemem a bal oldalihoz, rájöttem, hogy ezek valójában közönséges látcsövek, de elég nagy a látóterük, úgyhogy az egész tágas helyiséget jól át lehetett tekinteni. Nyilván nem véletlenül alkalmazták épp ezt a primitív megfigyelőeszközt, de miután elkezdtem befelé nézni, már nem tudtam semmire sem gondolni többé. A vöröses aszteroidasziklán túl ott volt Heliana.
Tizennyolc növendéke - a legidősebb hatéves, a legkisebb két és fél - a csupasz padozaton ült, és valamilyen filmet néztek. A helyiség, akárcsak az előtte lévő kicsi tér, szokatlanul csupasz volt, ugyanolyan durván kihasított, hevenyészve lesimított sziklákkal. Csupán a szemben lévő falon látszottak egy beépített szekrény kicsi ajtói. Fogalmam sem volt róla, hogy az Ikároszon, ahol minden zsúfolva van bútorokkal és berendezésekkel, létezik ilyen hely, és ez a hanyag felszerelés megdöbbentett. Még a vetítőkészülék sem tartozott ehhez a helyiséghez, hanem egy hordozható állvány tartotta, és a képet egy lecsiszolt és fehérre festett sziklára vetítették. A gyerekek a számomra már ismerős apátiával nézték a filmet, miközben én megteltem izgalommal, amikor felismertem a valamennyiünk számára drága, valamennyiünk által százszor látott filmeposzt az Ikárosz építéséről és indításáról.
- De jó lenne, ha létezne egy ilyen film a Föld keletkezéséről is! - mondtam halkan, nehogy megsértsek valamilyen szabályt.
- Az tényleg jó lenne - nevetett Terin, de nyomban kijavította magát: Tulajdonképpen film nélkül még jobb. Aligha lenne ilyen érdekes az élet...
Ezúttal nem suttogott, és megértettem, hogy az előbb ösztönösen halkította le a hangját, mert nincs szükség speciális alkalmazkodásra, hogy eltitkoljuk jelenlétünket, hisz a falak és a páncélajtó elegendőek erre.
- Még mindig érdekesnek találja az életet?
Heliana háttal állt a vetítőkészüléknek, és a zsebpolivizorába beszélt. A képernyő sötét maradt, amiből arra következtettem, hogy vagy a számítógéptől kér információkat, vagy olyasvalakivel beszél, aki, akárcsak eddig én, nem tudhatja, hol tartózkodik a beszélgetőpartnere. A fájdalom, amely már eltompult, most újra belém szúrt, annyira, hogy meg kellett masszíroznom a szívtájékom. Mert lehet-e szomorúbb és fájdalmasabb, mint Ádám és Éva, akik arra ítéltettek, hogy ne lehessenek semmiféle emberi nemzetség ősei? És mennyire szerettem az én kicsi Évámat, aki nemcsak az asszonyi boldogság paradicsomából űzetett ki, de mintha az Ikárosz luxuskényelméből is ebbe a borzasztó, kopár szobába űzték volna! Elhagyatottnak, törékeny véznának láttam, és önpusztító büszkének közös boldogtalanságunkban. Szerettem volna keresztülordítani a csöpp kémlelőlencsén: “Heli, szeretlek! Tudd, hogy mindig szeretlek, hogy ebben a pillanatban jobban szeretlek, mint valaha, és a következőben ennél is jobban foglak szeretni...” Heliana, mintha csak meghallotta volna, az ajtó felé fordította a fejét, és elmosolyodott.
- Érdekesnek találom, Zenon - felelte Terin a kérdésemre, amelyről már meg is feledkeztem, de alig-alig fogtam fel a szavait, mert a kedvesemmel beszélgettem. - Most megint nagyon érdekesnek találom, és az egész Ikárosz számára érdekes, és még sokkal érdekesebb lesz, meg fogja látni...
Úgy mondta ezt nekem, mint egy gyereknek, de tulajdonképpen nyíltszívű viselkedése abból a képességéből fakadt, hogy ő maga tudott gyerek módra lelkesedni.
- Hát lehet érdektelen az ember élete, ha egy ilyen lány mosolyog rá? Az ön helyében én sem térnék vissza Maiola Benihez- tette még hozzá ez a pompás öregember, tévedhetetlenül megérezve gondolataimat és a hangulatom. De egyúttal nyilvánvaló volt, agitál, hogy Heliana mellett maradjak, hogy elvállaljam a felelősség egy részét ezekért az abnormális gyerekekért. - Figyelem, Zenon, most bekapcsolom a lehallgatókészüléket. Maradjon csöndben, mert ez is közvetlen. Hogy semmiféle elektromágneses hatás ne érvényesüljön, érti?
Nem láttam, hol és mit kapcsol be, mert a szemem még mindig a kémlelőnyílások puha gumiszélére tapadt. Heli a vékony csuklóján lévő kronométerre pillantott, és újból ránk mosolygott. Nyilván tudta, hogy ott vagyunk az ajtó mögött. Aztán kikapcsolta a vetítőgépet és a magnetofont, amelynek szívszorítóan ismerős hangját még épp meghallottam. Egy mondat közepén állt meg. Heli lányosan dallamos szopránja szólalt meg:
- Hosszú történet ez, gyerekek. Sokszor meg fogjuk még nézni, amíg mindent megtanulunk... - a gyerekek azonban szemlátomást egyáltalán nem óhajtottak mindent megtanulni. Kifejezéstelen arcukat a tanítónőjük felé fordították, mint akik valami mást remélnek. - És most pihenhettek...
Hol fognak pihenni és játszani ebben az üres helyiségben, tettem fel magamnak a kérdést. Egyáltalán minek bújtak ebbe a lyukba, amikor látszik, hogy betegek, s napfényre, szabad levegőre van szükségük? Hanem a gyerekek azon nyomban felélénkültek. Ilyennek még nem láttam őket: vértelen arcocskájuk kipirult az örömtől, üres, oligofrén szemük jól ismert gyermeki csillogással fénylett; Heliana hozzátette:
- Menjetek sétálni!
Fogta a vetítőkészüléket és az állványt, és betette az egyik sziklába épített szekrénybe. Amikor az ajtót kinyitotta, észrevettem, hogy az is páncélozott, és szintén hermetikusan zár. Miután eltette a berendezést, Heli tovább beszélt a gyerekekhez:
- Mindenekelőtt kimegyek, és szépen bezárom az ajtót, ugye tudjátok? Erkki, mint mindig, most is te felelsz mindenért. Vigyázz a kicsikre...
- Mennyi időre mehetünk, Heli? - kérdezte Erkki, a legnagyobb kisfiú, aki olyan fürgén pattant fel a neve hallatára, hogy felrepült a padlóról legalább másfél méterre, s aztán lassan lebegett lefelé, mint egy madártoll.
Mint egy madártoll - az én kiűzött paradicsommadaram! - Heli is felénk rebbent, és amikor meghallottam a válaszát: “Fél óra”, elfordultam a kémlelőnyílástól, hogy kérdő tekintetet vethessek Terinre.
Terin intett, hogy figyeljek tovább, úgyhogy ezt tettem, annak ellenére, hogy Heli kinyitotta mellettem az ajtót, és egészen közel hozzám állt meg. A vállamon éreztem madárcsontú kezének érintését. Villámgyorsan felé fordítottam a fejem, viszonoztam a mosolyát, és újból a kémlelőnyílásra tapadtam, mert odabent valami megdöbbentő dolog kezdődött.
A majdnem-súlytalanságban a gyerekek úgy pattantak fel, mint a labdák, és boldog türelmetlenséggel vetkőzni kezdtek. (Pedig azt mondták nekik, hogy menjenek sétálni, vagy nem?) Nem sejtettem, hogy képesek ilyen fürgén mozogni; meztelenül futottak oda a szekrényhez, és gondosan összehajtogatva beletették a holmijukat a legalsó polcra. Amikor az utolsó gyerek is levetkőzött, Erkki, aki segített a legkisebbeknek, jól bezárta a szekrényajtókat, ellenőrizte a légszigetelést, úgy, hogy apró ujjacskáját végighúzta a záródás helyén. Ez igazán naiv és felesleges dolog volt, hiszen az ajtók szívószerkezettel voltak ellátva, épp csak el kellett fordítani a fogantyúkat. Ezalatt Erkki háta mögött a pucér gyereksereg nagyon mulatságos és számomra rejtélyes alakzatot vett fel: széttárták a karjukat, körbeálltak, de úgy, hogy a kezük ne érjen össze. Ily módon körülbelül másfél méter átmérőjű kört alkottak, aztán egyenesen lefeküdtek a csupasz kőre. Erkki, miután végzett a szekrényekkel, odament hozzájuk, hogy ellenőrizze, elég távol vannak-e egymástól a gyerekek, és némelyikük helyzetén igazított. Nem. Nem voltak kretének ezek a pici fiúk és lányok! Normális, harmonikus arányaik voltak, de a testük olyan gyenge, oly áttetsző-kékes, hogy amint így a padlóra terülve láttam őket, éhenhalt gyerekek holttesteire emlékeztettek. Felemeltem a fejem a kémlelőnyílásról, hogy Heli értésére adjam megdöbbenésem. De ő megsejtve szándékom, a tarkómra nyomta a tenyerét, hogy figyeljek tovább. A mezítelen Erkki ott fejezte be szemleútját, ahol - balra az én megfigyelőpontomtól - négyzet alakú fémfedél volt a falban. Mint kiderült, ez alatt volt a világítóberendezés kapcsolója. A fényforrás valahol a helyiség egy távoli, magasan lévő pontján lehetett. A kisfiú ujjnyomása következtében a fény erősen elhalványodott, de nem hunyt ki teljesen, és a padlón fekvő gyerekek most már végérvényesen halottnak látszottak. Mialatt a figyelmemet teljesen lekötötte, hogyan keres magának Erkki fekvőhelyet, még egy változás történt a helyiségben. De nem értettem meg rögtön, hogy mi az, mert későn vettem észre, és azt sem láttam, hogyan kezdődött.
A szemben lévő falnál a sötétség hirtelen erősen megsűrűsödött. De nem mindenütt és egyenletesen, hanem mintha a levegő különálló kis fekete felhőkké változott volna. Ezek a felhők egyre sűrűbbek lettek, közben lassan a padló fölé ereszkedtek, s pontosan alattuk gyúlt fel, mint az izzó fém, egy gyerektest. A kis test azután gyorsan elveszítette izzó fényét. A felhő befedte, először mintha szürke, majd mintha fekete hamuval borította volna be, mígnem már csak a felhő látszott.
Ugyanez történt mind a tizennyolc gyerekkel látható sorrend nélkül. Pillantásom egyik gyerekről a másikra ugrott, aminek az lett az eredménye, hogy egyetlen esetben sem sikerült végigkísérnem ezt a rejtélyes folyamatot. Mire a pillantásom visszatért egy, épp az előbb megfigyelt meztelen gyerekhez, már csak egy döbbenetesen fekete, áthatolhatatlan felhő volt a helyén. És közben furcsa hanggal telt meg a fülem: recsegéssel, zúgással, ami nem volt nagyon erős, de határozottan olyan volt, mint a kozmikus eső hangja a rádióteleszkóp antennáján. És talán még a hidegtől összehúzódó fém hangjára is hasonlított.
Utoljára ugyanilyen rövid felizzás után a mezítelen Erkki tűnt el. A helyiségben tökéletesen sötét lett, de ez nem tartott fél másodpercnél tovább. Ezután újra visszatért az előző kísérteties-halvány szórt fény. Még egy-két pillanat, és ugyanolyan rejtélyes módon kigyúlt a nappali világítás. Akkor láttam, hogy nincs odabent semmiféle fekete felhő, de a gyerekek sincsenek ott. Egyetlenegy sem! A helyiségből áradt a fény és a süketítő csönd - a zúgás eltűnt az Erkkire hullott felhővel együtt. De engem egészen átjárt a misztikus iszonyat attól az érzéstől, hogy gyilkos sugárzásnak vagyok kitéve. Mert a terem, amelyben eddig a gyerekek voltak, most úgy tetszett, erőszakkal és a sterilitásig megtisztult minden élőtől, mintha egyetlen pici vírus se maradt volna a hat kőfal között. Vártam, hogy történjék még valami, de nem történt, és én gyötrődve kiegyenesítettem a hátam: számomra alacsonyan volt a kémlelőablak.
Terin is ellépett megfigyelőállásától, és ünnepélyesen felsóhajtott:
- Balov, most van egy félórája, hogy feltegye a kérdéseit - majd hirtelen gyorsan és valami ironikus vidámsággal kezdett beszélni: - De hogy takarékoskodjunk az idővel, azonnal válaszolok azokra, amelyekkel kezdené. Hol vannak a gyerekek? Nem tudom! Heli se tudja. Visszajönnek-e? A kijelölt idő elteltével visszajönnek. Hogy csinálják? Nem tudom. És az egész Ikároszon sem tudja senki. De lehet, hogy az ön számára is hasonlított ez a folyamat a környező hő akkumulálásának a folyamatára, miközben a test viharos sebességgel más halmazállapotba kerül. Hogy mi van most odabent - ez az egyetlen, amit tudunk: a helyiségben, ahonnét a test eltűnik, a hőmérséklet szinte villámgyorsan három fokra süllyed a Kelvin-skála szerint. Ez pedig, mint tudja, a Kozmosz őssugárzásának a hőmérséklete. Ezt megelőzően a helyiségben normális szobahőmérséklet uralkodott. Körülbelül kettőszázkilencvenöt Kelvin-fok.. Ennyi! Most már kérdezhet. Heli is a rendekezésére áll. Egyébként majdnem elfelejtettem: a világítást én kapcsoltam be kívülről, a recsegés pedig, amit hallott, a sziklák hirtelen lehűlésének a hangja.
Felemeltem a kezem,- kellemetlenül könnyű volt ebben a csökkent gravitációban -, hogy megtöröljem kifáradt szemem. Csak ezután néztem a kis műszerfalra, amit Terin megmutatott. Ott volt az ő kémlelőlátcsöve mellett, s nyilván onnét kapcsolta be az előbb a lehallgatót is. Aztán Helire néztem. Heli sugárzott, boldog volt, hogy megszabadult a kényszertől, s nem kell tovább titkolóznia előttem. De... Mit kérdezzek tőle? Terin rám mosolygott, és mosolya ugyanolyan ironikus-vidám módon közölte: bármit kérdezhetsz, ennél többet nem tudok neked mondani... Akkor minek kérdezzek?
- Egyébként minden rendben, Heli? - kérdezte Terin helyettem.
- Rendben. A gyerekek nem vették észre, hogy figyelik őket. Nincs változás az állapotukban.
Tárgyszerű beszélgetést folytattak, bizonyára időt akartak adni, hogy összeszedjem magam.
- Az utolsó teszt...
- Ez valami trükk? - szakítottam félbe őket mérgesen.
Heliana duzzogó arcot vágott, Terin pedig keserű csodálkozással húzta fel a szemöldökét.
- Bocsánat - mondtam -, de még nem tudom, mit higgyek és mit ne.
Megint a kémlelőre tapadtam: a helyiség továbbra is iszonytatóan üres volt. A mellettem lévő egyetlen ajtó hermetikus szigetelése nem mondta fel a szolgálatot. A falak ragyogtak, mintha kifényesítették volna őket. Ez nyilván egy finom jéghártya volt.
- Most mennyi benn a hőmérséklet? - kérdeztem, főképp hogy bebizonyítsam: nem felejtettem még el beszélni.
- A falak melegétől már igen magas - felelte Terin. - Amint látja, mindent kiviszünk, ami tönkremenne. A falak eróziója is rendkívül gyors. Ezért időről időre leválasztjuk a szétmállott részeket. A gyerekek ruhástól is csinálják ezt, de akkor semmi sem marad a ruháikból. Ezért...
- Amikor visszatérnek... - szakítottam félbe. - Azt akarom mondani: van-e energiafelszabadulás, amikor a gyerekek...
- Pontosan az ellenkező folyamat. Mintha egyszerűen ugyanannyi hőenergiát hoznának vissza, mint amennyit elvittek. Alig néhány fok a különbség.
- A gyerekek mit mesélnek?
- Semmit. Nekem egyetlen szót se. Ők csak Helivel beszélgetnek.
Aha. Hát ezért avattak be engem is a titokba. Azt remélik, hogy talán a feleségem révén több sikerrel vehetek részt e misztérium megfejtésében. Mert ha nem trükk, akkor igazi misztérium. Még nem tudtam, mit gondoljak, ezért egyetlen értelmes kérdés sem jutott eszembe. Legalább azt kellett látnom, hogyan jönnek vissza, hogy végérvényesen elhiggyem: a természet valaminő csodája játszódott le a szemem előtt.
Heli megfogta, és boldogan megszorította a kezem. A keze arra kényszerített, hogy higgyek.
- Mindazok a gyerekek, akik az elmúlt öt év során nem klónozással születtek, rendelkeznek ezzel a képességgel - mondta Terin. - Kivétel nélkül. Mellesleg több ilyen gyerek nincs. Megint leállítottuk ezt a szaporodási módot.
- És ki foglalkozik velük még?
- Elég régóta - senki. Ebbe a titokba csak a koordinátorok vannak beavatva, és az ön apja... Az apja is.
- És ő mit mond? - tört ki belőlem a lázadás az örökös titkolózások ellen, holott ésszerű dolog volt ezt a históriát tényleg titokban tartani. Holtbiztos, hogy hosszú időre pánik tört volna ki az egész Ikároszon.
- Amit én. Vagyis semmit. Nagy kutatócsoportot igényelne, sok időt. És mi az elsődleges?
- Hát ez talán nem fontos? - háborodtam fel.
- És a Bereniké nem fontos? Az Esna nem az? Zenon, az első koordinátor már célzott önnek arra, hogy bizonyos körülmények eleve meghatározzák letelepedésünket. Ez is közéjük tartozik. Le kell telepednünk valahol és meg kell sokasodnunk, hogy legyen emberünk mindenre. Ezek a gyerekek nem fognak megszökni tőlünk. Egyelőre a Berenikét fenyegeti ez a veszély, igaz?
Terin újra a kémlelőablakhoz hajolt.
- Mindig visszajönnek? - összeszoruló szívvel foglaltam el én is a megfigyelőállásom.
- Ketten nem tértek vissza - szólalt meg most első ízben Heliana, és rám támaszkodott.
A kisebb gravitáció miatt még könnyebb volt, ezért ösztönösen átfogtam a vállát, nehogy elröppenjen tőlem valamerre.
- Hol repkedhetnek most a kicsikék? - folytatta. - Egyedül...
Szabad kezemmel kinyitottam az ingem nyakát, mert nagyon melegem lett. Ránéztem a kronométeremre is,- a félóra letelt, és újra a kémlelőlátcsőhöz tapadtam.
A gyerekek egymás után tértek vissza, nem csapatban, mint ahogy eltűntek, és láttam, hogy nem a beépített szekrényekből és nem is a nedvességtől csillogó falakból jönnek elő. Legelőször egy sötét folt jelent meg a padozaton. Nem is folt, hanem vibráló árnyék. Az árnyék úgy összesűrűsödött, hogy szinte tapintható lett a feketesége. Azután egyre vörösebb lett, míg el nem jutott a fehér izzásig, és erős, kékesfehér fényt bocsátott ki magából, mint a higanygőzlámpák. Ez a lámpa aztán ugyanolyan gyorsan el is veszítette fényét. Halványodott, kihunyt, s végül egy meztelen gyerek kékesfehér holttestévé változott. A lehallgató pedig mintha be sem lett volna kapcsolva, olyan misztikus csöndben történt mindez. A második kicsi test, a harmadik... A gyerekek még mindig élettelenül feküdtek, és sok idő telt el így, míg végre itt moccant egy kar, ott egy láb, amott valaki az oldalára fordult. Amikor valamennyien magukhoz tértek vagy felébredtek, felültek, és szemüket a festett vetítőfal felhólyagzott, nedves felülete felé fordították. Sokáig ültek így, aztán Erkki tántorgó léptekkel elindult a szekrények felé. A gyerekek még mindig szótlanul és ugyanolyan tántorgó léptekkel és kábán utána vánszorogtak. Járásuk és öltözésük is iszonyatos erőfeszítésről árulkodott a sokszorosan kisebb gravitáció ellenére is, ezért alighogy felöltöztek, siettek vissza a padlóra, és élettelenül, pontosabban az élet iránti érdeklődés legkisebb szikrája nélkül feküdtek ott. Lélekben nyilván továbbra is ott voltak, ahonnét épp most tért vissza a testük. Nemcsak hogy nem beszélgettek egymással, de az egymás közti érintkezés semmilyen más jelét sem vettem észre. Arcocskáik, mint a szenvedés gipszmaszkjai, amiért visszatérésre kényszerítették őket.
- Hát igen - sóhajtott Terin, és ezzel újra meg akarta mutatni, mennyire tehetetlen. - Heliana, kérem, hozza ide Erkkit, habár... mi haszna?
Heli kibújt a hónom alól, hogy kinyissa a belülről is páncélozott ajtót. Könnyen nyílt a gyenge gravitáció miatt, úgyhogy csaknem felrepültem, amikor Heli, aki nem engedte el a kezem, maga után húzott. Beléptünk - kibírhatatlanul meleg és fülledt volt -, és egyetlen gyerek sem fordult felénk. Heli egészen a fehér vetítőnégyszög elé vezetett, és hangosan így szólt:
- Szervusztok, gyerekek! Jó volt?
Lassan bólintottak, mintha attól tartanának, hogy eltörik a nyakuk, de egy szót sem szóltak.
- Nem tudnak beszélni? - kérdeztem suttogva.
- A kisebbek szinte egyáltalán nem. De mindent megértenek - felelte Heliana hangosan, jelezve, hogy semmit sem titkol előlük. - Gyerekek, ez az ember Zenon Balov, a társam. Nagyon jó ember, és én nagyon szeretem. Ha engem szerettek, akkor őt is szeretnetek kell. Gyakran el fog jönni hozzánk, hallgassatok rá, és tiszteljétek, éppúgy, ahogy engem. Megígéritek?
A gyerekek megint egyszerre bólintottak, ahogy jól nevelt gyerekekhez illik, de bólintásuk épp annyit ígért, mint üres tekintetük.
- Erkki, gyere velünk - fordult Heli a kisfiúhoz, de a hatéves gyerek most nem tudott olyan fürgén felugrani, mint előzőleg; mozgékonysága még mindig nem tért vissza.
Heli a másik kezével elkapta a kisfiú miniatűr kezecskéjét, és így vezetett ki bennünket Terinhez. A kisfiú, akinek ősei bizonyára a melankolikus finn tavak környékén éltek (később tanulmányoztam mindegyik gyerek származását), már hozzászokott a kérdésekhez. Ugyanolyan közömbös volt minden iránt, ami körülvette, mint a többi gyerek, de, lévén idősebb, már felébredt benne a kötelességérzet, és tudatosan igyekezett kínzói kedvében járni.
- Szervusz, Erkki! - mondtam neki, amikor kiléptünk. - Add a kezed, ismerkedjünk össze. Zenon vagyok. Bizonyára megértetted, kicsoda.
A gyerek, aki korához képest magasra nőtt, sovány volt és ijesztően sápadt, nem nyújtott kezet, de élettelen szemében megjelent valami, ami erősen hasonlított a gyűlöletre. Lesütötte a szemét, és egyúttal erőlködött, hogy megértsen valamit, amiben veszélyt sejtett. Megéreztem, hogy nem lesz nála sikerem. Nem fogom tudni szóra bírni, ezért elment a kedvem, hogy folytassam a megkezdett játékot. De Heli és Terin még mindig várták, hogy megtaláljam a módszert, amit ők hiába kerestek.
- Meg kell mondanom, Erkki - szólaltam meg -, hogy teljesen lenyűgöztetek! Gratulálok nektek! Te vagy ennek a vitéz társaságnak a parancsnoka, ugye?
A kisfiú közönyösen bólintott. - Most hova vitted őket?
- Hát... játszottunk. - a hangja rekedtes volt, mint hosszú hallgatás után. - És mit játszottatok?
- Há-át... játszottunk.
- Ugye nem emlékszel?
Azon nyomban bólintott, de nem azzal a készséggel, amely azért helyesel, hogy eltitkolhassa az igazságot.
- Fogadni mernék, hogy egyáltalán semmire sem emlékszel! Sem arra, hogy mentetek ki, sem arra, mit csináltatok ott, sem pedig arra, miként tértetek vissza...
A kisfiú meghökkentnek látszott, de még mindig ellenségesnek. A fontos mégis az volt, hogy végérvényesen megjelent benne valami érzelem irántam.
- Rajta - nyújtottam a kezem, hogy fogadást kössünk.
- Nem emlékszem - felelte Erkki.
- Látják - diadalmaskodtam a többiekhez fordulva. - Úgyhogy hagyják békén a kisfiút, eleget gyötörték már! Ne kényszerítsék arra, hogy hazudjon. Rajta, Erkki, szaladj, menj játszani!
Megfogtam a vállát, és az ajtó felé fordítottam, de nem számoltam az erőmmel. A kisfiú elrepült, és betörte volna az orrát, ha nem nyújtja ki idejében a kezét. Ijedtemben hangosan felnevettem:
- Jaj, Erkki, bocsáss meg! Hiszen én egy ügyetlen földi ember vagyok...
Egy ugrással mellette voltam, úgyhogy én is kis híján nekiütődtem az ajtónak. Elkaptam a kezét, és megráztam.
- Magaddal kellene vinned néhányszor, hogy megtanuljam néhány játékodat.
A kisfiú egészen megzavarodott attól, hogy egy felnőtt ilyen furcsán viselkedik, és most először elmosolyodott. Bement a terembe, de én is utána mentem. Becsuktam hátunk mögött az ajtót, és már bent, a többiek előtt suttogtam, mint egy összeesküvő:
- Erkki, csak egy szóra! Beszéljünk férfiak módjára! A te helyedben én is hallgatnék, nem mesélnék mindenkinek erről a dologról. Úgyhogy - tarts ki! Ha nagyon faggatnak, találj ki nekik mindenféle mulatságos történetet, tedd őket bolonddá! Na, majd ha ismét találkozunk, akkor én mesélem el neked, mi történt, amikor én is elmentem, mint te, Berenikéhez. Ugye Heli mesélt már róla? Ó, ha tudnád, milyen kalandjaim voltak! De majd máskor - ígértem meg, és a fejem fölé emeltem az öklöm annak jeléül, hogy kitartást kívánok neki, és rám mindig számíthat.
Amikor kiléptem az ajtón, szinte biztos voltam benne, hogy ha mást nem, legalább érdeklődést sikerült ébresztenem a személyem iránt Erkkiben, és lefegyvereztem féltékenységét, mert Erkki biztosan féltékeny lett volna rám Heli miatt. Ahogy én is féltékeny voltam gyerekkoromban minden felnőtt férfira, amikor Maiola Beni tanítványa voltam. Azok ketten odakint a lehallgatón keresztül hallották minden szavam, és láttam az arcukon, hogy nem értik a viselkedésem. Heli óvatos szemrehányással mondta:
- Erkki rendkívül intelligens, felülmúl minden hatéves gyereket...'
- El tudsz most szabadulni? - szakítottam félbe türelmetlenül.
Terin nem akart állást foglalni a történtekkel kapcsolatban. Ez abból is látszott, hogy már oda is hívta a nyolcas expresszt.
- Ha maradni akar...
- Dolgom van - feleltem.
- Csak megetetem a gyerekeket - szólt Heli.
- Nem olyan sürgős, majd vacsoránál találkozunk - fordultam vissza Helihez már a kabin ajtajából.
- Fura vagy - keseredett el Heli. - Épp most mondtad, hogy szabaduljak el azonnal...
- És ti nem tálaltatok nekem fura dolgokat? Terin mesterünknek igaza van: ha minden furcsaságra felfigyelünk, se erőnk, se időnk nem marad. Viszontlátásra, kedves.
Este majd mindenekelőtt ki kell békítenem, de most tényleg nem volt időm sem vele, sem mással beszélgetni, mert időközben valami lassacskán kezdett megvilágosodni bennem, és ez igencsak felborzolt. Már megszabadultam volt az Alec “istene” miatt keletkezett komplexusaimtól. Megnyugodtam valamelyest, egyensúlyba hoztam belső világom tartóoszlopait a világról való ismereteinkkel kapcsolatban a Berenikével történt kaland ellenére, vagy épp annak köszönhetően, és tessék, most újra visszatért a régi káosz.
Terin megértette, milyen állapotban vagyok, s a rakétafülke gyorsasága miatt dadogva mondta:
- Zenon, bűntudatot érzek maga miatt.
Az erősen csökkent gravitáció után a gyorsulás szinte odaken minket az üléshez. Terin csak akkor tudta folytatni, amikor ráléptünk a mozgólépcsőre:
- Nem erőltetem, hogy foglalkozzék velük.
- Egészen rám bízná őket?
- Egészen. Több időre van szükségem az Esna miatt. A letelepedés stratégiáját kell kidolgoznunk.
- Szóval ezért vizsgálta felül az Alec Derry “istenéről” alkotott véleményét?
- Most is biztos vagyok abban, hogy máshol, mint a tulajdon agyában nem találkozott vele, és hogy ezek olyan igazságok, amelyekhez minden, hosszú magányra ítélt űrpilóta eljuthat. De most ön is megérezte őket, igaz? A gyerekek mintha pontosan azt tennék, amit, Derry “istene” tanácsolt nekünk. Ha úgy dönt, jöjjön el hozzám, megkapja az eddig elkészült megfigyelések és kísérletek anyagát. Heliana pedig mindent el fog mondani önnek...
Terin hangjában nem volt semmi ünnepélyesség. Egy pillanatra sem vette fel a nagylelkű mester pózát, aki büszkén és áhítattal adja át tanítványának a stafétabotot, és megalázottnak vagy szenvedőnek sem látszott, amiért vereséget szenvedett egy probléma megoldásával kapcsolatban. Csodálatos öregember volt, és pontosan tudta, milyen nagy dolog az, amit átad nekem, és azt is tudta, hogy ehhez mérten nevetséges és szánalmas minden egyéb. Csak a jobb kezét nyújtotta ki félig búcsúzóul, s arcán az elérhetetlenbe való belenyugvás kifejezésével hagyta, hogy a mozgólépcső elvigye ahhoz, amihez s amire még tellett az erőnkből s a tudatunkból.

KÖZEL LENNI, MESSZE LENNI

1

Mielőtt “mindent elmondott” volna, Heli sírva fakadt. Örömében. Ahogy elmentem, Erkki érdeklődött irántam. Megtetszettem neki, és Helit elkeserítette, hogy nem értette meg rögtön a viselkedésem okát.
Persze nem azért sírt az én bátor kis Évám - egyáltalán nem könnyű olyan képesség birtokában lenni, amely az egész emberiségtől elválasztja a tulajdonosát.
- Zenon - mondta -, én is egy kissé... ilyen furcsa vagyok. Ezért is érzem ennyire közel magamhoz ezeket a gyerekeket.
- Ez természetes - csodálkoztam, hogy miért folytatja a mentegetőzést.
- Másról van szó. Én... akkor tényleg ott voltam nálad, amikor öngyilkos akartál lenni. Terin azt mondta, ez nem ugyanaz, de...
- Jaj, elég legyen! - mondtam neki. - Ennyi furcsaság egyetlen napon! A végén meg fogtok bolondítani!
- Zenon, kérlek, hidd el nekem! Emlékezz vissza, ezt mondtam neked: “Ezt nem teheted meg! Nekünk még szükségünk van rád.” Azt mondtam: “Ígérd meg nekem! Ha nem bírod tovább, térj vissza az Ikároszra! Senki nem fog haragudni rád, és nem fognak gúnyolni sem, amiért nem teljesítetted a feladatodat.” Akkor te azt mondtad: “Ha megcsókolsz, megígérem!” És én arcon csókoltalak, de te követelted, hogy igazi csók legyen. És én igazából megcsókoltalak, és te azt mondtad: “Legalább annyit mondj, hogy szeretsz!”
- Ezt én meséltem neked - szakítottam félbe, noha sehogy se emlékeztem, hogy ilyen részletesen meséltem volna el.
- Nem te. Emlékezz: “Rajta, Indulj! Változtasd meg a menetirányt! Várlak, Zenon, várlak az Ikároszon!” És végül: “Szeretlek Zenon, gyere vissza!”
- Elég! - kiáltottam összezavarodva és tehetetlenül. - Elég!
És akkor újra sírva fakadt.
Ölelések, becézések, fogadkozások - a fiatal házasok általában hamar meglelik a módját, hogy megvigasztalódjanak. De a tragikum árnyéka továbbra is ott lebegett közös ágyunk fölött, még ha most már magyarázatot kaptam is Heliana néhány furcsaságára és szeszélyére. Az, ami velünk történt, olyan méretű volt, hogy teljes boldogtalanságra ítélt bennünket. Semmiben és senkiben nem találhattunk támaszra, csakis egymásban. Nem véletlenül érezte Heliana kicsi kora óta, hogy más vagyok, mint a többiek. Ezt a másságot kereste, mindenki előtt rejtegetve félelmetes titkát - hogy képes elhagyni az Ikároszt! Nem ezért vezettek-e engem is hozzá az ösztöneim? S íme, itt vagyunk együtt kétségbeesett szerelmünkkel, amely meddőségre ítéltetett! De a legfontosabb, ami, mint mondják, a boldog családi élet alapja, megvolt: közös kötelességünk a gyerekek iránt. Így is igyekeztünk élni, e szerint: egyikünk a másikért, és mindketten tizennyolc furcsa gyerekünkért. Az én buta, aszociális jellemem pedig egy időre mintha nyugtalan nyugalmat talált volna ebben a komoly életcélban. Heli a vallomás után kivirágzott, és olyan szép lett, hogy újra beleszerettem. A gyerekek is ragaszkodtak hozzám, mert tudtam, hogy mulattassam őket: tudatosan kinevetve mindent, ami körülöttük volt - elvégre a bohóckodás is a rend elleni lázadás egyik módja. Az, hogy egyre hosszabb időt töltöttek az Ikárosz szinte gravitáció nélküli szektorában, nagyon jót tett a szervezetüknek. Egyszerűen súlytalanságra születtek, minden gravitáció fékezte a fejlődésüket, belebetegedtek.
Természetes volt, hogy vizsgálódásaimat ifjú feleségemen kezdjem, mert tőle legalább elvárhattam, hogy valami értelmeset fog mondani.
- Heli, hogy csinálod?
- Hogy csináltam - igazította ki az igeidőt. - Mióta veled vagyok, egyszer sem tettem!
- Na jó; hogy csináltad? Annyit szenvedtél miatta, és most tessék - megint én vagyok a hibás!
Nem válaszolt a kifakadásomra, de nem is titkolta, hogy csakugyan szenved.
- Kezdtem úgy érezni, hogy megfulladok, az egész lényem megtelt türelmetlenséggel. Éreztem, hogy meghalok, ha nem jutok ki a szabadba... És elbújtam valami titkos zugba, vagy bezárkóztam a szobámba, és akkor megtörtént.
- Mi történt?!
- Kimentem.
- De hogyan?
- Ha tudnám!
- Na jó. De hozzám hogy jöttél el?
- Egyszer csak szörnyű nyugtalanság fogott el. Nem, nem egyszer csak. mert sokat bánkódtam miattad. Először örültem, hogy elutazol. Megéreztem, hogy elhagyod Maiolát, és megörültem. Arra gondoltam, hogy ott kint néhányszor odamehetek hozzád. De végül sose tudtam rászánni magam. De amikor rám jött az a nyugtalanság, nos... hát megértettem, hogy veszélyben vagy, hogy halálosan szerelmes vagyok beléd, hogy azonnal ott kell lennem, ahol te vagy és... Most már emlékszem: azelőtt gyakrabban és könnyebben mentem ki. Ahányszor elfogott a kétségbeesés, amiért Maiolával vagy, és számomra elérhetetlen lettél, mert én méltatlan vagyok hozzád, mert én kicsi vagyok és csúnya...
- Hova mentél?
- Sétáltam ott kint. Ott mindig megkönnyebbülést éreztem. Szabad voltam és elégedett. A gyerekek is ezt érzik, ezért akarnak mindig kijutni. A gravitáció nyomasztó...
- Hagyd a gyerekeket! Azt meséld el, hogy mozogsz.
- Hát - mozogtam. Mint a folyó: gyorsabban, még gyorsabban. Mint a folyó: lassabban, még lassabban. De nem, nem pontosan így. Nem emlékszem, hogy bármilyen akaratlagos erőfeszítést tettem volna. Egyszerűen elindultam valahova, és mentem, és csak utólag éreztem, hogy gyorsan vagy lassan haladtam-e, és nagy utat tettem-e meg. A fáradtságomon éreztem.
- Mit jelent az, hogy “valahova”? Leszálltál más bolygókra?
- Ó, azt nem! Az lehetetlen. Zárt rendszerekbe nem tudtam bemenni. Pontosabban biztosan bemehettem volna, de ösztönösen féltem, mint a halálos veszedelemtől. Éreztem, ha bemegyek, nagyon nehéz lesz kijönni. Attól függ persze, a rendszerek nem egyformák, van, amelyik nem annyira zárt... Tudod, hogy kétszer is el akartam menni a Földre? Nagyon szerettem volna leszállni, de hát a Naprendszer iszonyúan zárt! Úgy álltam meg előtte, mint egy fal előtt. Nem győzök csodálkozni, hogy tudtak az emberek kijönni onnét...
- Heli, te füllentesz!
A szeme könnybe lábadt:
- Meglehet, nem tudom. Utólag mindig olyan kevésre emlékeztem az egészből. Csak az érzésre inkább, mint egy élénk, erőteljes álomra, amelyet öt perccel ébredés után már nem tud visszaidézni az ember. Csak érzi, hogy része volt benne... Nagyon is lehetséges, hogy hozzáképzelek valamit ezeknek a benyomásoknak az alapján...
- Semmi baj - siettem megnyugtatni. - De nem érzel-e valami hajtóerőt? És magadban érzed, vagy kívülről jön?
- Semmit sem éreztem - felelte bűntudatosan. - Semmiféle reális mozgást nem érzékeltem. Csak mintha közeledést és távolodást láttam volna. De másképpen, mint itt. Később, amikor azon törtem magam, hogy visszaemlékezzem rá, ezt gondoltam: ha az ember elér egy testet, vagyis egy rendszert, az azonnal eltávolítja a többitől. Azt azonban nem tudnám pontosan megmondani, hogy az fut-e a többitől, vagy a többi rendszer fut szét egyszerre az embertől. Mint a galaktikák. És borzasztó messze vannak. De egymáshoz képest az egyik nem fut a másik elől, hanem mintha egyeztetett sebességgel mozognának, mindegyik a maga pályáján. Hanem amint elindul az ember valamelyik felé, az egy pillanat alatt nagyon közel kerül, és azon a pályán minden szintén nagyon közel kerül. Meg tudod ezt érteni?
- Az Ikároszt rendszernek lehet érezni?
- Kívülről nem. Nincs gravitációs tere. De belülről igen. Biztosan azért, mert mégiscsak stacionárius test, van saját ideje a térben. Még most, ebben a percben is érzékelem, hogy távolít el más rendszerektől. Ha kimennék, nyomban eltűnne ez az érzés. Voltam a rendszeren kívül, és minden, ami felé indultam, közel volt. Csak amikor visszatértem, éreztem, hogy ezalatt az Ikárosz nagyon eltávolodott, és elfáradtam az úton, amíg visszaértem. Meg tudod ezt érteni?
Följegyzéseimnek ez a része csak példa - ezer és ezer szóból kiragadott részlet, amelyekkel Heliana tucatnyi estén és éjszakán keresztül próbált választ adni hasonlóképp terméketlen kérdéseimre. Hogyan tudott megcsókolni az R-19-esben, kérdeztem tőle és magamtól. Hogy tudtam ezt felfogni? Hiszen ahhoz, hogy megérezzem azt a megváltó csókot, ugyanolyan állapotban kellett lennem, amilyenben ő volt. De ha én nem voltam abban az állapotban, akkor ez Heliana részéről tiszta telekinézis volt, ahogy azt a fantasztikus regények szerzői leírják. Vagy pontosabban: öntelekinézis - ha létezik ilyen fogalom egyáltalán. Valami, ami mint jelenség létezik, de a Földön megvalósíthatatlan, mert a gravitáció lehetetlenné teszi a testek ilyesfajta helyváltoztatását. Csak a telepátia és bizonyos látomások lehetnek részei ennek a jelenségnek, egyedül ezek valósulhatnak meg bizonyos extrém esetekben a Naprendszeren belül, amely, mint Heliana mondja, “iszonyúan zárt”. Mit jelentenek akkor látomásaim? Ez volt a következő, elkerülhetetlen kérdés. Lehetséges, hogy nem csupán álmok voltak? És a gyerekek “elmenése”? Ami annyira hasonlít az annihilációra, amely a testüket tömeg és töltés nélküli láthatatlan részecskékre bontja, de persze valami egészen abszurd, hideg annihilációsa, ami nem kíván és nem is szabadít fel olyan gigászi energiát, mint amekkora a mi Hidalgónkat hajtja, hanem megelégszik egy csipetnyi hővel és fénnyel, annyival, amennyi egy testben, egy helyiségben van. Egyáltalán... “Meg tudod érteni?” Talán önök, akik egy napon kíváncsiak lesznek a sorsunkra, talán önök képesek lesznek már megérteni!

2

Az idő és tér viszonylagossága a Kozmosz nem euklideszi geometriájában régi felismerés, és önök minden bizonnyal jobban ismerik, mint én. De ha minden dilettantizmusommal együtt mégis visszatérek erre, ez csak a lehetőség kedvéért történik, hogy azok a jelenségek, amelyek az Ikárosznak a Galaktikában történő mozgásával kapcsolatosak, legalábbis most, amikor ezeket a feljegyzéseket diktálom, még egész egyszerűen ismeretlenek önök előtt - és hát nem tudjuk, eljutottak-e önökhöz egyáltalán a mi közléseink!
Már az első csillagközi expedíció, amelynek a Proxima Centauri volt a célja, észrevette azt, ami a mi expedíciónk nagy talánya maradt. Amikor az a néhány ember, aki megmenekült a haláltól és az öngyilkosságtól, visszatért, jelentették, hogy útjuk egy bizonyos szakaszában ezerszer nagyobb sebességgel haladtak, mint amennyit a sebességmérők mutattak. Pontosan akkor szakadt meg kapcsolatuk a Földdel három egymás utáni kölcsönös jelentkezés idejére. Ez a Naprendszer gravitációs terén túl történt. Semmi határozottabbat nem tudtak mondani, mivel nem készültek fel ilyesfajta jelenségre. A sebességmérők egyszer csak megugrottak, és megálltak a végső értéknél. A többi valamiféle homályos érzés volt, a mozgás egy másfajta módjáról, és persze - a nagy sebességek Doppler-effektusa. A Nap néhány földi nap alatt kicsiny ponttá vált... Vitatkoztak velük. Azzal érveltek, hogy a megegyezés szerinti kapcsolatteremtés később, amint elérték a Proxima rendszerét, helyreállt. S többé-kevésbé az előre megbeszélt idő és tér keretei között. Igen, erősködtek azok, de mi sokkal gyorsabban értünk oda. Mennyivel gyorsabban? Nem tudták megmondani, az órák mind megbolondultak.
Természetesen nem hittek nekik, és nemcsak azért nem, mert mindannyian hosszas pszichiátriai gyógykezelésre szorultak, hanem főképpen azért nem, mert képtelen állítás volt, hogy a fénysebesség többszörösével haladtak, amint ezt az expedíció adatai és naplói állították.
A relativitás elmélete szerint egy anyagi test még csak el sem érheti a fénysebességet. Persze nem mondták egyenesen a szemükbe, hogy hazudnak. Foglalkoztak a kérdéssel egy darabig. Próbáltak elméleteket gyártani, amelyek igazolták volna az órák és naptárak megzavarodását. Aztán az egészet elsüllyesztették egy archívumba. Holott lényegében ez volt az expedíció által elért egyik legfontosabb eredmény. Mert a Proxima, ez a hozzánk legközelebb lévő állócsillag, habár kettős csillag, minden egyéb tekintetben érdektelennek bizonyult.
Évekkel később azonban megjelent egy hozzájuk hasonló őrült, aki ráadásul nagyon fiatal volt, és soha nem repült semmiféle csillagra, és előásta az expedíció régi naplóit. Az ő feltűnéséig a tudomány kitűnően elboldogult mind elméletben, mind gyakorlatban abból a posztulátumból kiindulva, hogy a fény sebessége légüres térben állandó, és ez a Világegyetemben létező legnagyobb sebesség, annak ellenére, hogy régóta voltak, akik kételkedtek ebben, és léteztek gondolatkísérletek, amelyek feltételezték, hogy vannak jelenségek, amelyeknek gyorsasága meghaladja a fénysebességet - jelenségek, de nem testek. Úgy rémlik, a legrégibb ezek közül Franck gondolatkísérlete, aki kiszámította, hogy ha egy lámpást közel fénysebességgel forgatunk, a fénysugár végének fényfoltja - aminek van bizonyos anyag jellege - sokkalta gyorsabban fog mozogni, mint a fény. Apám, mert ő volt az a fiatal őrült, vakmerő és megcáfolhatatlan matematikai bizonyítással állt elő. A fotonoknak nevezett részecskék sebessége, mondotta, amelyeknek nyugalmi állapotban se töltésük, se tömegük, valóban a Világegyetem legnagyobb sebessége, ahogy azt már Einstein is bebizonyította. De különböző rendszerekben különböző állandó értékei vannak. Ezek az értékek egészen konkrétak, és annak az anyagnak az összmennyiségétől függenek, ami elgörbíti és bezárja a teret a rendszer körül, függenek forgásának szögpercétől és az akkréciós állandótól. (Ezt már akkor is Balov-állandónak nevezték, de hát ő maga természetesen nem adhatta neki ezt a nevet.) Az apám által javasolt képlet, habár néhány közelítő nagyságrenddel operált - a két rendszer anyagmennyisége csak megközelítően volt kiszámítva -, bebizonyította, hogy valóban más a fény sebessége a Proxima kettőscsillag-rendszerében és a Naprendszerben, s hogy az expedíció számításai helyesek voltak. S hogy végképp tótágast állítson mindent, apám azt is kijelentette, hogy ha az ő képletének köszönhetően többé-kevésbé világos lett, mi történik a fénnyel a csillagrendszereken belül, a gravitációs tereken kívül, ott, ahol az akkréciós erő, vagy az ördög tudja, milyen erők hatnak még a kedves Newton-féle általános tömegvonzást létrehozva, a fény eleddig ismeretlen sebességgel halad. De mindenképp milliószorosával az Einstein által meghatározott szánalmas gyorsaságnak, amit eddig az emberiség számításaihoz felhasznált. Csakhogy ez a sebesség nem csupán eleddig ismeretlen, hanem megint csak Einstein ekvivalenciaelméletét figyelembe véve, meghatározhatatlan olyan személy számára, aki a rendszeren belül tartózkodik. Talán akkor nyernénk valami fogalmat róla, ha körülnéznénk a tejúton, és aztán ellátogatnánk egy másik Galaktikába, mert... Mert ugye még az öreg, szellemes Poincaré mondotta volt, hogy nincs olyan állítás, amit ne lehetne könnyedén bebizonyítani, ha a bizonyítás alapjául két, egymásnak ellentmondó alaptétel szolgál.
Ezzel a tréfás idézettel fejezte be apám új teóriájának közreadását, de a világ egyáltalán nem vette tréfára a dolgot. Az egész, századok során kialakított kozmogónia, ahogy valaha mondták, a szemétdombra került. A csillagok és galaktikák közötti távolság, mozgásuk sebessége és iránya, ebből következtetett tömegük, tulajdonságaik... Az egész felhalmozott ismeretanyag hamisnak vagy pontatlannak bizonyult. A kép, amelyet az emberiség kialakított magának a Világegyetemről optikai és rádióteleszkópjaival, radarjaival és spektrográfjaival, mint kiderült, csak a Naprendszer békaperspektívájából szemlélve érvényes. Bármely más rendszerből nézve a Világegyetemnek minden esetben másmilyennek kellett látszania. Következésképp: ahány rendszer - márpedig csak a mi Galaktikánkban több mint százmilliárd van belőlük! -, annyiféle képet mutat a Kozmosz. Ez volt apám elméletének abszurd, de elkerülhetetlen végkövetkeztetése. Az emberiség Einstein és Lorentz után elfogadta a Világegyetem néhány alapvető paraméterének viszonylagosságát, de hogy ekkora lenne a viszonylagosság! Úgymond, tudományos módszerekkel, de nem a régi felfogáshoz: a világ “önmagában való” teljes megismerhetetlenségéhez jutottak el, ha annak egyszer végtelen számú arca van?
Akkoriban az emberiség hozzáedződött már, hogy mindenféle eszmékkel és hipotézisekkel traktálják. Már meg is csömörlött tőlük, és nehezen veszítette el önuralmát. A fiatal őrült azonban nem volt akárki. Az iskolások által is ismert állandó az ő nevét viselte. Még fiatalabb volt, amikor kitörölhetetlenül beírta nevét a Föld lángelméinek névsorába, mint a Világmindenséget alkotó ötödik erő létének és sajátosságainak felfedezője. Addig az emberek a négy klasszikus erőt ismerték: a gravitációt, amely a Kozmosz nagy kölcsönhatásait irányítja, az elektromágnesességet. amely az atomok és molekulák kémiáját és struktúráját határozza meg, az erős kölcsönhatást, amely az atommag felépítését és viselkedését irányítja, és annak nagyon homályos ikertestvérét, a gyenge kölcsönhatást, amelynek a maghasadásnál “van szava”, és a neutrinók egész családját igazgatja.
A teoretikusok egyrészt sejtették valamilyen ötödik erő jelenlétét az anyag mélyén, kétségbeesetten kutatták az elemi részecskéket, másrészt viszont tovább vitatkoztak azon, hogy vajon ez különálló erő-e, vagy egy és ugyanannak az általános erőnek egy részmegnyilvánulása. A neutrinó zavarta meg őket, mert mintha ott zárult volna be a mikrokozmosz-makrokozmosz kör. Egyedül ezeket a részecskéket irányítja egyidejűleg a gyenge kölcsönhatás és a gravitáció, míg a többi elemi részecskénél nem tudták kimutatni a gravitáció semmiféle hatását. Apám, az akkoriban híres kongresszusok egyikén azt mondotta a világ kíváncsisága elől elzárt gyűlésen, amelyen az akkor legnevesebb elméleti fizikusok vettek részt: keressék most már a hatodik erőt, mert az ötödikre időközben rátaláltam. De változtassuk meg a sorrendet. Legyen ez az első, megérdemli. És adjuk neki a régi, ismert akkréció nevet. Addig akkréciónak nevezték az anyag összetömörülését a csillagok és bolygók kialakulásakor és még azután is - és senkinek sem jutott eszébe, hogy a jelenség gravitációs jellegét vitassa. Apám bebizonyította, hogy az akkréciós erő átfogóbb, egyesítő erő, amely megelőzi a gravitációt. Ez az erő gyűjti össze az anyagot, hoz létre galaktikákat és csillagrendszereket, és csak később, az anyag gigantikus tömegének mélyén, szigorúan lokális jelleggel születik a gravitáció, és mindegy, hogy mint önálló erő, mint az akkréciós erő metamorfózisa, vagy mint annak a feltételezett, egységes, általános erőnek egy megjelenési módja, amely az elektrontól a metagalaktikákig mindent szervez, irányít.
Fönnmaradt az ókorból egy anekdota, amely szerint Isten szólt: “Legyen világosság”, és megjelent - Newton. De az ördög hivatali kötelességeinek megfelelően sietett tönkretenni Isten művét, s ily módon megszületett Einstein, hogy újra sötétbe borítsa a világot. Apám megjelenése után ez a sötétség még sűrűbb lett. De mivel az emberiség ismereteit oly mértékben meghatározták a Naprendszer törvényei, hogy semmiféle objektív értékük nem volt, arra a következtetésre jutottak, hogy el kell hagyni a Naprendszert - hosszú időre, nagyszámú legénységgel, nem úgy, ahogy azt a Proxima-expedíció esetében tették. Akkor apám előterjesztette már kidolgozott tervét a Hidalgó aszteroidával kapcsolatosan, mint az egyetlen módot, hogy szétoszlassák az új sötétséget.
Hogy őszinte legyek, időnként erősen gyanakszom, hogy először ez az aszteroida-ötlet jutott eszébe, és utóbb eszelt ki mindenféle furfangos teóriát, hogy arra kényszerítse a Proxima-expedíció miatt lehangolódott emberiséget, hogy elfogadja az ötletét. Bárhogy volt is, két évtizeddel később az Ikárosszá előléptetett bátor Hidalgó elindult, hogy megkeresse a Világegyetem igazi arcát.
Eddigi utunk nem igazolta teljesen apám elméletét, de nem is cáfolta meg. A csillagrendszerek belsejében a fény sebessége valóban különböző volt, de az eltérések nem voltak lényegesek, még akkor sem, ha a két egymással összehasonlított rendszer közül az egyik százszor akkora volt, mint a másik. Csak az idő-tér mérésére hatottak, de az anyag lényegében mindenütt ugyanolyan, és kis korrekciókkal itt is, ott is megerősítette az embernek az anyag összetételéről alkotott felfogását, amelyet az egyik legnagyobb találmány, a “távolbalátó” spektrálanalízis tesz lehetővé. Nyilvánvaló, hogy legalábbis ebben a Galaktikában az anyagot egyazon törvények irányítják, és ezek a törvények megismerhetőek, akármelyik rendszerből vagy akármilyen stacionárius testről figyelik is őket. Ugyanakkor azonban - és számunkra ez a nagy, boldog meglepetés - az Ikárosz, amely a terv szerint nem lett volna képes a Földtől mintegy tizenhat fényévnyire lévő öt-hat csillagnál többet megkerülni, valami csodával határos módon a régi földi időegységek szerint százszorta nagyobb távolságokat tett meg. Ezt akkor vették észre, amikor elhagyták a Naprendszer gravitációs terét, s beléptek apám szeretett akkréciós erőterébe. És akkor, amikor az Ikárosz sebessége másodpercenként meghaladta a tizenötezer kilométert.
Apám laboratóriuma mellett volt egy kis kamra, tele az elképzelhető legkülönfélébb óra- és naptáretalonokkal. Volt köztük egy, amely valóban kuriózumnak tekinthető, és nem is annyira óra, mint inkább számláló. Nem hatvanszor tiktakolt másodpercenként, hanem hetvenkétszer, az én szívdobogásom átlaga szerint, és apám akkor kapcsolta be, amikor megszülettem. Úgyhogy bármikor leolvashattam róla, hányat dobbant eddig a szívem, de még sosem voltam különösebben kíváncsi erre. Fontosabb, hogy mialatt az én hívságos földi szívem több mint egymilliárdszor dobbant, becses személyem akkora utat hagyott maga mögött a Galaktikában, mintha a légüres térben elérhető fénysebesség kétszázszorosával haladtam volna - földi fogalmak szerint. Hát nem abszurdum? Tehát vagy egyedüli mérföldköveink, a csillagok vannak közelebb, mint ahogy azt az önök és a mi műszereink jelzik, amelyek a régi fénysebességi állandóhoz igazodva működnek, vagy ez az állandó nem érvényes, és a fény itt eddig meghatározatlan sebességgel halad, amint ezt apám megjósolta. Itt alkalmazhatatlan a nem euklideszi világ geometriája, amelyben úgy-ahogy eligazodunk a relativitáselmélettel. Itt olyan dolgok történnek, amelyek az anyagnak azokra az erőteljes és még ma sem megfejtett változásaira hasonlítanak, amelyek az elemi részecskékben mennek végbe, amikor nagyon nagy sebességet érnek el, vagy ami az elemekkel történik, amikor átugorják jellemző hőmérséklethatárukat az abszolút nulla fok közelében, és azon a határon túl tulajdonképpen már nem is lehet hőmérsékletről beszélni velük kapcsolatban. A gravitációs téren kívül, s az Ikárosz ezt a teret sosem hagyta el, távol a csillagok melegétől, annak a változatlan, abszolút három Kelvin-foknak a birodalmában az anyag is egy huszaddal túllépve a fény földi állandóját, mintha egy új, harmadik geometriához igazodó világba került volna, amelynek törvényeit még nem tudjuk megfejteni, de szerencsére legalább arra képesek vagyunk, hogy felhasználjuk őket a gyakorlatban. Épp itt a gyökere az ikárosziak ama reményének, hogy sikeresen visszatérhetnek a Földre, mert itt nemcsak a hőmérséklet, de gyakorlatilag az idő sem létezik.
Amikor apám ifjú lázadóként harcba szállt az akkori kozmogóniával, mint mesélte - két bölcstől kapott szárnyakat, akiknek talán épp csak odavetett szavaiban profetikus megsejtést érzett. Nem egyetlen világ van, mondta valamikor milétoszi Anaximandrosz, a világok száma végtelen. Kétezer évvel később Einstein, aki még a Világegyetem térfogatát is megkísérelte kiszámítani, és nagyon jól tudta, hogy az ember számára más világok elérhetetlenek, azt mondta, s bizonyára némi melankolikus iróniával, amelyben ott rejlett a remény, hogy: mindenható a mi úristenünk, de ennyire azért nem kegyetlen...
És íme: a másféle világok tényleg nem bizonyultak annyira elérhetetlennek. Az ember megtanul utazni a csillagok között, de még nagyobb talányok küszöbére jut, még felfoghatatlanabb dolgokkal találkozik, úgyhogy nem tehetünk egyebet, mint hogy továbbra is reménykedünk a Világegyetem nagylelkűségében, s hisszük, hogy sosem fog végleges határt szabni törekvéseinknek.

3

Az én zseniális apám olyan tehetetlenül állt nagyszámú órája előtt, mint egy gyerek. Elképzelhetetlenül pontos órák voltak, évezredek alatt legfeljebb a másodperc egymilliárdnyi része lehetett az eltérésük - ennyire pontosak voltak, s mindent mértek: a földi órákat és éveket, az Ikárosz fedélzeti idejét, azoknak a felderítő űrhajóknak a fedélzeti idejét, amelyek úton voltak, s bemerészkedve az egyes csillagrendszerekbe, másik időbe is kerültek. Mérték a Galaktika magjának kisugárzásán alapuló galaktikus időt, s a biológiai időt az én kétméteres langalétaságom ritmusához igazodva... Mindent meg tudtak mérni ezek az órák. De nem tudták nekünk megmondani, miért ér el az Ikárosz gyorsabban egyik vagy másik csillaghoz. Hogy lehet az, hogy amit “messzinek” mértünk, az egyszer csak közel került, ahogy azt Heliana bizonygatta az Ikároszon kívül átélt, korábbi kalandjairól mesélve. Ezt akarta megérteni az én apám, egy, az elméletét még be nem fejezettnek látó tudós ambíciójával, s ehhez képest mindent másodrendűnek tartott.
- Zenon - szakított félbe, még amikor azért fordultam hozzá, hogy kérdéseket tegyek fel, s megmutassam első vázlataimat egy munkahipotézis elkészítéséhez -, Zenon, mi szándékosan izoláltuk a gyerekek problémáját a többi problémától. Ez olyasmi, amit sem az én, sem a te nemzedéked nem fog megfejteni. Ahhoz, hogy erre képesek legyünk, előbb fel kell fedeznünk a Galaktikában történő mozgás mechanizmusát. Amikor annak idején kijelentettem, hogy a csillagközi térben a fény milliószor gyorsabban halad, Anaximandrosz helyzetében voltam, aki arról akarta meggyőzni a Zeuszban, Kronoszban és a többi kedves, olimposzi lakosban hívő görögöket, hogy megszámlálhatatlanul sok világ van. Ezek nagy, de nem különösen hasznos próféciák, fiam. Az emberiségnek előbb rá kellett jönnie, hogy a Föld nem lapos. Azután hogy a Nap körül forog, és nem fordítva és így tovább. Szóval, nagyon sok dolgot kellett megértenünk, hogy képesek legyünk visszatérni Anaximandrosz gondolataihoz. Így hát... Te meg Heliana figyeljétek a gyerekeket, de ne kényszerítsetek arra, hogy olyan dolgokon törjem a fejem, amelyek pillanatnyilag nincsenek az emberiség napirendjén.
Ezt mondta apám, s hozzá megmagyarázhatatlan dühvel, amit tehetetlenségének tudtam be. Én akkor még nem éreztem magam erőtlennek ehhez a problémához, ezért hevesen ellentmondtam neki.
- Ellenkezőleg, mindig is napirenden voltak! Amióta csak világ a világ, az emberek szembekerültek vele! Hol istennek magyarázták, hol az ördög művének tekintették, hol tagadták őket, és mindig féltek, nehogy egyszerűen a Világegyetem néhány általános törvényének az emberben való megjelenését lássák bennük. Mert a Világegyetemnek a Földre való hatását erősen fékezte a Naprendszer zártsága. Mi az oka, apám, hogy már a kisbaba, aki még mindent fejjel lefelé lát, sírva fakad az erős zajtól? Nem azért-e, mert a génjeiben ott van a légüres tér csöndjének ősprogramja, a zaj pedig a stacionárius test veszélyeivel függ össze? Később pedig félni kezdenek a sötéttől, mielőtt az még a gonosz búvóhelyének szimbóluma lehetne számukra - miért? Mert ez is összefügg a stacionárius testtel. A mi tizennyolc kis csodabogarunk számára nem létezik “sötét-világos”, “közel-távol”, “hideg-meleg”, ha kilépnek az Ikároszból, ezért is érzik olyan nyomasztónak, ha itt kell lenniük. Ahogy a Földön egy pillanat alatt eltűnt a távolság az anya számára, aki látta, hogy sok ezer kilométerrel arrébb hogyan pusztul el a fia - a lélek hasonló állapota volt az! És a klausztrofóbia - szinte ordítva mondtam ezt a legfontosabb érvemet -, honnét származik ez a váratlan félelem a zárt tértől, amelyik csak arra vár, hogy agyunk egy milliméterrel eltérjen földi evolúciója útjáról, és akkor minden erejével rátámad? Nem valamiféle ősi ösztön hangja ez, amely a térbeli létezés és mozgás egy másfajta módjával kapcsolatos? És, drága apám, Anaximandrosz teljes realitásukban látta a világok megszámlálhatatlan sokaságát, bármilyen tömörek voltak is az Olimposz sziklái, ahogy te magad is ugyanolyan állapotodban láttad, hogy a fény a csillagok között milliószor gyorsabban halad. Az a baj, hogy másképp, mint ezeknek az ostoba gépeknek és óráknak a segítségével, nem tudjuk bebizonyítani, mit látunk.
- Ez nem is új, és nem is tartalmaz elemi fokú tudományosságot se - úgyhogy alkalmatlan arra, hogy munkahipotézis legyen számodra a gyerekekkel végzendő munkához - szakított félbe apám tehetetlensége látható dühével. - Még azt is tudom, milyen következtetésekre jutottál. Mivel az anyag önmaga megismerésére hozta létre a tudatot, mondod te ennek az eszköznek is változóképesnek kell lennie, hogy az anyag minden formájába behatoljon. Eddig, mondod még, az emberiség, mint egész, csak az anyag érzékelhető oldalának tanulmányozásáig jutott, a tudomány és a gépek koráig. A gyerekek esete pedig azt mutatja, hogy az, ami a Földön extrém jelenség, itt a gravitáció hatása alól kiszabadulva, spontán közeledik evolúciós céljához. Egy magasabb rendű fázishoz, amikor az ember az anyaggal összeolvadva, annak közvetlen megismerőjévé változik, egyenesen a tudatává...
- Kitaláltad - mondtam neki ingerülten, de elégedetten is, mert a szavai azt mutatták, hogy gondolatai mégiscsak olyan utakon bolyongtak, amelyeken most én tapogatóztam. - Ahogy én is biztosan ki fogom találni, milyen érvekkel akarsz megcáfolni: hogy a hipotézisem skolasztikus, mert olyasvalaminek a realitását bizonyítja, amelyről csak gondolatban van fogalmunk. És hogy a skolasztika még ártatlan vétek ahhoz az abszolút determinizmushoz képest, amit ez az elmélet tartalmaz. De drága apám...
- De drága fiam - nevette el magát apám idegesen, és karon fogott, húzott volna hazafelé, mert mióta anyám elutazott, Heli, megérezve, milyen magányos lehet, ragaszkodott hozzá, hogy apámhoz költözzünk -, de drága fiam, eszem ágában sincs, hogy megcáfoljalak! Hiszen épp ezért bíztuk rád a gyerekeket! Írj fel és regisztrálj mindent. Juss olyan következtetésekre, amilyenekre akarsz. Gyárts annyi teóriát, amennyit tudsz. Hátha kisül belőle valami! Az a fontos, hogy ne felejtsd el néha önmagad cáfolni meg, ahogy azt az előbb tetted. És csillapítsd le a büszkeséged, és ne feledkezz meg Berenikéről, aki bebizonyította nekünk, hogy meglehet, mégsem mi vagyunk az anyag legfejlettebb formája, s hogy az anyag aligha csupán ránk támaszkodik abban a törekvésében, hogy megismerje önmagát.
Kinyitottam a szám, hogy mondjak valamit, de újból félbeszakított. Érezhetően azzal a szándékkal, hogy vitánknak tréfával vessen véget:
- Paradoxonokkal teli világunkban el kell fogadnunk megismerésünk paradox mivoltát is. A téves gondolat példának okáért épp annyi pozitív értékkel bír, mint a helyes. Sőt. Még annál is értékesebb. Lám, már Engels megjegyezte, hogy tudásunk mindig csak megközelítőleg lesz pontos. Következésképp a helyes gondolat mindig csak viszonylag helyes. Viszont a téves gondolat abszolút téves. A téves hipotézisek ezért megtakarítanak egy csomó bolyongást azoknak, akik utánunk következnek, és ily módon okosabbá tesszük őket. Ez pedig nem kevés, igaz?
Hát így vetett véget apám, aki egyébként sosem tért ki a tudományos viták elől, kísérletemnek, hogy érdeklődést keltsek benne a gyerekek iránt, és rávegyem, hogy segítsen nekem. Eleinte ez megdöbbentett és elkeserített, de később neki adtam igazat. Valóban nem lehet egyik problémáról a másikra ugrálni anélkül, hogy legalább a lényegét ne értené az ember, és még kevésbé helyes átugrani a problémákat, ha a tudósok létszáma kicsi, és elsődleges kötelességük - hogy fizikailag életben maradjanak - szigorú következetességre kényszeríti őket kutatásaikban.
Akkor, apámmal folytatott első beszélgetésem alatt ezt mondtam:
- Ha az energia öt fajtája lényegében csak egy általános energia öt variánsa...
- Ez egyáltalán nincs bizonyítva - szakított félbe. - És a Világegyetem, mint szilárd test szerkezetéről és viselkedéséről szóló elmélet, amelyre hivatkozni készülsz...
- Másra gondoltam - nem engedtem én se, hogy befejezze. - Arra, hogy a gyerekek összeolvadnak a térrel. Úgy látszik, ennek is több variációja lehetséges. Én legalábbis többfélével találkoztam...
És elmeséltem apámnak a Berenikével kapcsolatos látomásomat. A mágneses ütésről is meséltem neki, és arról, hogyan hagyta el Darjan a hajót, s hogyan lőttek ki engem egy mentőkatapultban, és hogyan figyeltem a tér zuhogását... Mindent elmondtam neki, a legkisebb részletet is beleértve, mert most már hittem, hogy ez megtörtént. A gyerekek, és Heli vallomása az R-19-esen tett látogatásáról rákényszerített erre. Egyébként az utóbbiról apám is tudott. Csupán látomásom legutolsó részletét hallgattam el.
- Már zúg tőled a fejem, elég volt - morogta apám nem is olyan tréfásan. - Nyilván egyszerűen be akarod bizonyítani, hogy nem tehetünk egyebet, mint hogy magunkkal vigyünk.
De nagyon elgondolkodott. És ilyen töprengő maradt a vacsora egész ideje alatt is. Heli csodálkozva figyelte, mert megszokta, hogy közös étkezéseink idején apámnak jó a hangulata. Apám nem is titkolta, hogy rendkívül elégedett új menyével, s még amolyan após módon szerelmes is belé. Hunyorítottam Helinek, hogy értésére adjam, ki a hibás apám tapintatlan szórakozottságában, s miután jó éjszakát kívántunk egymásnak, az okát is elmondtam Helinek. Heli is tudott a látomásomról, annak legutolsó részletét azonban neki sem mondtam el. Heli most is hozzám bújt, mintha menedéket keresett volna valami elől. Később felsóhajtott:
- De én már nem tudom elhagyni az Ikároszt! Mióta veled vagyok, nem bírom, nem bírom! Még az Ikároszon sem vagyok képes máshová menni, csak a gyerekektől hozzád, és tőled a gyerekekhez. úgy látszik, a szerelem is zárt rendszer, amely folytonosan eltávolít másoktól...
Furcsa logikájuk van a nőknek - mit mondtam neki én, és mit felelt erre ő!

TERRA SECUNDA

1

A panorámateraszon állunk - Heliana, Wary Lotz és én. És nem vagyunk egyedül a csillagokkal, mint valaha. A terasz tele van emberekkel, és fölöttünk az ég tele van csillagokkal és csillaghalmazokkal, galaktikákkal és ködökkel, sötét és fénylő felhőkkel. Ezek az emberek régóta nem látták az Ikárosz tarka egét. De nem ezért állnak ilyen áhítatos csöndben. Amióta a halálból visszatértek, nem először vannak itt. Miután ünnepélyesen fogadtuk őket az anabiotikus szektor előcsarnokában, többségük legelőször idejött, hogy újra lássa a végtelen teret, hogy igyon a tekintete, ha csak kortyokat is, a végtelenből, az örökkévalóságból. Sokat közülük egyáltalán nem ismerek, vagy pedig elfelejtettem az arcukat, mintha még mindig holtak lennének. Ezek az emberek úgy viselkednek, akárha becsíptek volna. Látszólag ok nélkül mosolyognak mindenre és mindenkire. Kíváncsiságuk néhány számunkra megszokott dolog iránt mulattat és ingerel bennünket, ahogy a gyerekek kíváncsisága mulattat és bosszant egyszerre. Ők képviselik, hogy úgy mondjam, az Ikárosz második válogatott csapatát, s bár nem tündökölnek köztük olyan nevek mint apámé, Darjané, Leonaszé vagy Teriné, nem állíthatom, hogy ez a válogatott a gyengébb. De a hosszú évek után, amelyeket az anabiotikus kamrákban töltöttek, elkerülhetetlenül az az érzésük, hogy egy új világban támadtak fel, amelytől elmaradtak. És ez valóban egy másik világ, mert az Ikárosz, amely útnak indult, természetszerűleg egészen más, mint az Ikárosz, amely leszállásra készül.
Amikor kijöttek a kamrákból, még mielőtt felocsúdhattak volna, mindegyik kapott egy-egy mikrokazettát, amelynek kissé hosszú címe van: “Az Ikárosznak az Esna-csillagrendszer második bolygójára történendő letelepedésének motívumai, stratégiája és taktikája.”
Propagandisztikus ünnepélyességgel nyújtották át nekik, szinte mint valamiféle születésnapi ajándékot. Csakhogy ők még nem tudták, hogy örüljenek vagy sajnálkozzanak, amiért felébresztették őket álom nélküli álmukból, kizárólag azért, hogy részt vegyenek ennek a sorsdöntő kérdésnek a megítélésében. Hiszen sokéves út vezetett idáig, amelyben ők nem vettek részt! Udvarias türelmetlenséggel mondták meg nekik: nézzenek körül, tekintsék meg, meddig jutottunk ezalatt - gondolkozzanak és döntsenek, mert kevés az időnk. Ezután a két kurta szó közül csak az egyiket várjuk önöktől... És most körülnéztek, ostobán mosolyogtak mindenre és mindenkire, ahogy az olyan ember mosolyog, aki el akarja titkolni, hogy nem hallott vagy nem értett meg valamit.
Állunk a panorámateraszon - Heliana szokása szerint a hónom alá bújva, Wary Lotz, aki rendkívül gyenge, noha valamennyi újraélesztett közül ő töltötte a legrövidebb időt a kamrában, és én. A terasz elég világos, mert sok csillag és galaktika fénye árad rá. S hidegkék, kísérteties fényükben megpróbálom leolvasni a legkésőbb érkezettek vértelen arcáról azt a kurta, de számukra minden korábbinál sorsdöntőbb szót. Holnap lesz a szavazás. Holnap valamennyiünknek visszavonhatatlanul igent vagy nemet kell mondanunk.
Salis Gordahl nincs a teraszon. Az anabiotikus szektorból egyenesen a kórházba vitték. De én még aznap leolvastam borostás, csontos, sárga arcáról a boldog igent. Bizonyára azért volt boldog, mert a “stratégiában és taktikában” szó volt arról is, hogy megszüntetik a születéskorlátozást, hogy épp ellenkezőleg, minden asszony köteles lesz klón módszerrel évente négy gyereket világra hozni, mindaddig, míg be nem népesítik gyerekekkel az új bolygót. Úgyhogy Gordahlnak elegendő modellje lesz, hogy a gyakorlatban tanulmányozhassa a játék problémáját.
Nem sokkal korábban az életbe szintén visszatért előző első koordinátor nagyon melegen, nagyon szívélyesen kezet rázott velem. Minden bűntudat nélkül, őszinte emberi örömmel, hogy él, s hogy valami szép vár rá, amire épp csak bólintania kell egyetértése jeléül. Szerintem ugyan egy kicsit bűnbánónak kellett volna lennie, de nem haragudtam rá, még örültem is, hogy látom. Sok arc tükrözte ugyanúgy az igent, mint az övé, de gyakran láttam azokban a napokban bizonytalan, vagy belenyugvó, vagy szomorú igent is. Senkin sem láttam nemet - vagy titkolták, vagy még nem érett meg teljesen. De hát honnét is venné valaki a bátorságot magának egy önző nemhez, kockáztatva, hogy szinte árulóvá, az egész emberi civilizáció megsemmisítőjévé válik?
A letelepedés motívumai épp ezzel az ügyesen kiszámított ijesztgetéssel kezdődtek, s két változatban is kifejtették őket. Az első így szólt: Ha a Bereniké valóban elhaladt a Naprendszerünk mellett, függetlenül attól, hogy mit hitt el és mit nem a bátor “férfi és nő” ragaszkodásából, kizárt dolog, hogy hiperérzékeny érzékszerveivel fel ne fogta volna, hogy a Naprendszerben létezik egy fejlett civilizáció. (Hiszen még azt is rögzítette, hogy az egyik üstökösön valamiféle rádióállomás van!) S kizárt dolog, hogy ne értesítette volna azokat, akiknek automatikusan továbbítania kellett, amit megtudott. Mi pedig nem tudjuk sem azt, hová, sem azt, kinek, még csak azt sem, nem jelentene-e ez bizonyos idő elteltével pusztító háborút a Föld ellen. Ezért az Ikárosz köteles létrehozni az emberi civilizáció számára egy második centrumot, vagy legalábbis egy tartalék pozíciót, megfelelő számú emberrel és anyagi erővel. Ez azonban csak egy nagyméretű bolygón hozható létre, amely körül ott marad az Ikárosz, mint távoli, előretolt őrállomás. Természetesen elképzelhető, hogy később jobban megfelelő bolygókra is bukkanunk, mint ez. Nem kell elsietni a dolgot...
A második motívumváltozat megengedte magának a naiv optimizmust, hogy a Bereniké nem vette észre a Földet. Ebben az esetben az Ikárosznak, amely rögtön megszakított minden adást a Föld irányába, megint csak nincs joga visszatérni, még viszonylag hosszú idő elteltével sem. Nem kereshet a Földdel semmiféle kapcsolatot sem, amíg meg nem tudjuk, mire számíthatunk attól a civilizációtól, amely megépítette az általunk Berenikének nevezett automatát. De ahhoz, hogy ezt megtudjuk, megint csak itt kell maradnunk valahol a Berenikével létrejött találkozás közelében, hogy kiépítsük állásainkat, ahogy ezt valaha a katonák mondták, és magunk keressük meg a kontaktust azzal a civilizációval, magunkra vállalva az első kapcsolatfelvétel kockázatát. A Földre egy kicsiny, kis létszámú legénységgel rendelkező űrhajót fogunk küldeni, hogy személyesen számoljanak be a történtekről.
Természetesen egyéb dolgok is szerepeltek a motívumok között - a felhalmozódott problémák és ismeretanyag, amelyet nincs erőnk feldolgozni, az éleződő szociálpszichológiai konfliktusok az Ikároszon. De apámnak igaza volt:
- Ez fog a leginkább hatni rájuk. Az ikárosziak égnek a vágytól, hogy feláldozzák magukat másokért.
Reggeliztünk, miközben az épp akkor kapott tervről beszélgettünk. A mikrokazettát betettük a polivizorba, és most a falon lévő képernyőn lassan követték egymást a szavak és tervrajzok.
- Mi egyéb marad számukra - mondtam -, ez a foglalkozásuk. De te meglepsz. Úgy viselkedsz, mintha nem vettél volna részt magad is ennek a meglehetősen lapos agitációnak a kidolgozásában.
Miközben ezt mondtam, eszembe jutott, hogy meglehet, nem is vett részt benne. Lehet, hogy ellenzi a letelepedést. De nyilván nincs joga, hogy ezt megmondja nekem. Úgy rémlett, tudom, miért ellenzi, pedig akkor még nem tudtam, mit fog nekem Wary Lotz két nappal később elmesélni, ezért így folytattam:
- Igen. Minden kezdődik elölről. Mint a Földön. Az emberek megint csinálnak egy labirintust, amelyen - a kiutat keresve - betörik a fejüket, s közben mégiscsak megmarad a remény, hogy útközben valami érdekesebb történik velünk...
Apám végighallgatott, és csaknem haragosan nevetett:
- Azt szeretném tudni, kitől örökölted ezt a nagy ravaszságot, Zenko? Az én családomban senki nem volt ilyen. De ezúttal nem találtad ki. Én a terv mellett fogok szavazni. A kidolgozásában is részt vettem. Nem kóborolhatunk a Galaktikában, amíg az Ikárosz minden tartalékát fel nem emésztjük, mert azután hogyan tudnánk a segítsége nélkül letelepedni? Kész bolygót nem találunk sehol. Ezt te is tudod. Magunknak kell létrehoznunk. Ha pedig berendezkedtünk már, az Ikárosz vagy egy másik Ikárosz folytatni fogja utunkat.
Haragja azonban nemcsak ellenem irányult, ezért úgy döntöttem, törlesztek a “ravaszságért”.
- Ha ennyire ragaszkodtok az egyöntetűséghez, én is megszavazom, de semmi kedvem azon a bolygón tanyát verni.
Apám erre felfortyant, jóllehet igyekezett megmaradni a tréfa keretei közt:
- Valaha te voltál az első, aki azt mondtad, telepedjünk le valahol. Váljunk önálló civilizációvá, és most, látva a tervet... nincs kedved tanyát verni, kedves fiam, mert rájöttél, hogy ott keményen kell majd dolgozni. Te pedig, már megbocsáss, meglehetősen lusta fickó vagy.
Helianából akkor az a fura, kárörvendő kacagás robbant ki, amit a legszeretőbb feleségek is megengednek maguknak a férjükkel szemben. De most odabújt a hónom alá, mintha menedéket keresne, és éreztem, mennyi ellenállás van benne a bolygó iránt, amelynek második hazánkká kellett változnia. És amelyet most fogunk először megpillantani.
Meg fogjuk-e pillantani?
Egy órával ezelőtt az Ikárosz általános jelzőrendszere hírül adta, elérkezett az ideje, hogy megvalósuljon első kísérlete egy tervnek, amely a letelepedés előkészítésének a része, s amely fontos szempontul szolgál, miért éppen az Esna bolygóját választották ki e célra. Az első expedíció, amelynek tagjai között ott volt az én Lionel Redstar barátom is, voltaképp csupa mérnökből és konstruktőrből állt, akik azért vágtak neki az útnak, hogy kipróbálják, megvalósítható-e a terv.
Az Esnához legközelebb keringő bolygó olyan közel volt, hogy a kettő egy rendszert alkotott volna, ha valamivel nagyobbak. De meglehet, hogy azt is alkottak, csak a típusuk volt eddig ismeretlen - ezt éppen most készültek megállapítani... szóval ez az Esnához legközelebb lévő égitest boldog izgalommal tölthetett el minden asztrofizikust. Akkora volt, mint a Jupiter - bolygónak nem bolygó, csillagnak nem csillag -, a mi időszámításunk szerint minden huszadik napon egy kicsit összehúzódott, s ezenközben szégyenlős pírja vérvörössé változott, s húsz teljes napig változatlan hullámhosszú fényt sugárzott ki, amelynek rezgésszáma is állandó volt az egyes periódusokban. Akármilyen hihetetlenül is hangzik, a mieink rábukkantak a földi fantaszták vágyainak netovábbjára, azokéra, akik azt állították, hogyha a Galaktikában léteznek koherens rádióforrások, miért ne léteznének koherens fényforrások is? Egyszóval: természetes lézerforrást fedeztek fel, amely olyan erejű, amilyet az emberiség feltehetően soha nem lenne képes létrehozni. Később a mérnökök még valamit felfedeztek: az Ikárosz kimeríthetetlen memóriájában akadtak tervek arra vonatkozóan, hogyan lehetne kommunikációs kapcsolatot létesíteni egy lézercsillag segítségével. Valamelyik tudományos-fantasztikus klub munkája volt ez a terv. Ajándék az Ikárosz számára. Mellesleg az Ikárosz bővében volt az ehhez hasonló ajándékoknak. Mert az emberiség minden tőle telhetőt megtett, hogy az expedíció alaposan felszerelve szálljon szembe az ismeretlennel. És tessék: megint egyszer, ahogy mondani szokás, történelmi pillanat előtt álltunk!
Aligha volt most olyan ikároszi, aki legalább fél szemmel ne sandított volna zsebpolivizorára, amelyet a közös csatornára kapcsolt, mert a teraszon csak azok álltak, akiknek nem volt dolguk, nem voltak ügyeletesek. Márpedig csak az Ikárosz anabiotikus álomból feltámasztott gyermekeinek nem volt dolguk. Nekik adtak időt, hogy összeszedjék magukat, mielőtt nekiveselkednek a munkának. Holtsápadt arccal álltak, halottmereven, de várakozó merevséggel is. Hallgatták és nézték a csillagokat és galaktikákat, a kozmikus por világos és sötét felhőit - elmúlt vagy eljövendő csillagok porát. Valamiféle mohósággal nézték őket, mintha, akárcsak az ókori jósok, profetikus egzaltációba esve, jövendő sorsukat akarnák kiolvasni e számukra különös halmazokból.
- Hogy fogsz holnap szavazni? - kérdeztem Wary Lotztól, mert nyomasztott ez a feszült csönd. Jóval a kijelölt óra előtt érkeztünk a teraszra. Időről időre váltottunk egy-egy szót. De a többiek hallgatása mintha bennünket is megnémított volna. - Már eldöntötted, vagy vársz, amíg meglátod, milyen is ez a második Föld?
A tervben, amelyet szétosztottak közöttünk, nagyon részletesen leírták az Esna rendszerét és a második bolygót. De jó minőségű felvételekkel még nem rendelkeztünk.
- Mellette fogok szavazni - felelte Lotz, anélkül hogy elfordította volna tekintetét a csillagokról. - Ahogy az utóbbi napokban barangoltam az Ikároszon, megütött valami, amit korábban nem éreztem. Az ikárosziaknak elegük van a Kozmosz csodáiból, pihenni szeretnének egy kicsit. Hadd tegyék. Mint most nekem is, nekik is, ahhoz van leginkább kedvük, hogy egyszerű, nehéz munkát végezzenek. Hogy felszántsák a földet, alagutakat ássanak, tavakat és erdőket teremtsenek, na meg játszótereket...
Kinyújtózott, úgy, hogy az ízületei, amelyek még nem nyerték vissza rugalmasságukat, megroppantak.
- Nehezet, jó - de egyszerűt? - kérdeztem, s áttettem a testsúlyom a másik lábamra, mert a vállammal túlságosan is ránehezedtem a hónom alatt megbúvó Helianára.
A letelepedési terv adatai szerint a bolygó mélyében megtalálható minden, amire egy eljövendő fejlett civilizációnak szüksége van. De legalább tízévnyi emberfeletti munkával lehet elérni, bevetve minden lehetséges erőt és találékonyságot, hogy az ember szkafander nélkül léphessen ki föld alatti városából a felszínre, és talpa alatt az első, általa teremtett mező friss füve zöldelljen.
Az Esna a G-4 osztályú csillagokhoz tartozott. Tömege a Nap tömegének 0,82 százaléka, forgásának szögperce is kisebb volt. Ezért még alsóbb osztályba sorolták a csillagkatalógusban. Idősebb és hűvösebb volt, mint a Nap, de nyugodtabb és állandóbb. Második bolygója, amelyre le akartunk telepedni, körülbelül ugyanakkora távolságra volt tőle, mint a Föld a Naptól, és ez a bolygó is kisebb, mint a Föld, de - a mágneses teréből ítélve - belső magmája is kisebb volt. Ezért nem rázta meg túl gyakran a sivár felszínt. Ez a bolygó tele volt szerves vegyületekkel, vízzel, és olyan légkör vette körül, amely elégséges volt ahhoz, hogy megvédje a kozmikus sugárzástól. De hogy miért nem alakult ki rajta élet, ezt majd csak ezután fogják megvitatni azok, akik azért keltek útra, hogy életre bukkanjanak a Galaktikában. Ez volt az általunk tanulmányozott huszonnyolcadik, valamely csillag exoszférájába tartozó bolygó - valamennyi csillag F, G vagy K osztályú volt -, és ez is, akárcsak az előző huszonhét, egynéhány évmilliárddal idősebb volt a Földnél. És olyan feltételek uralkodtak rajta, amelyek között réges-rég ki kellett volna alakulnia valamilyen, a földihez többé-kevésbé hasonlatos életnek. Huszonnyolc ízben csalódtak az élet keletkezésére vonatkozó optimista elmélet hívei. Huszonnyolc ízben diadalmaskodtak szomorúan azok a pesszimisták, akik úgy vélték, hogy az élet véletlen jelenség. Millió tényező játszott szerepet a kialakulásában, nemcsak egynéhány alapvető, és aligha fordul elő még egyszer a tényezők ilyen szerencsés találkozása egyáltalában a Galaktikában, nemhogy abban a kis nyúlványában, amelyet tanulmányoztunk. Csak a világok végtelen számával megszorozva képzelhető el annak a valószínűsége, hogy valahol a Világegyetemben megismétlődött ez a véletlen.
Bereniké mind az optimistákat, mind a pesszimistákat arra késztette, hogy visszafojtott lélegzettel várjanak. De Bereniké nem volt, és bizonyára nem is lesz képes kimondani, pontosan hogyan és pontosan hol keletkezik az élet. Én még mindig égek a türelmetlenségtől, hogy utánarohanjak és megkérdezzem. De egyébként úgy gondolom, hogy valószínűleg ez is azok közé a problémák közé tartozik, amelyek - erre vagyunk ítélve - örökké megoldásra várnak, mint ahogy a végtelenségig próbálhatjuk megoldani a Világegyetem végtelenségének problémáját is.
- Az “egyszerűt” abban az értelemben mondtam, hogy munkánknak világos és elérhető célja lesz - magyarázta meg Lotz, anélkül hogy vitába akart volna szállni velünk. - Hiába vagyunk annyi éve a Kozmoszban, végtelensége még mindig nyomaszt bennünket. Még mindig szeretnénk valami befejezettet, valami végeset látni magunk előtt...
Wary Lotz, miután kijött a kamrából, mindenki elől elrejtőzött. A feleségéhez sem tért vissza. Új lakásba költözött, kikapcsolt minden adó-vevő berendezést. Úgy látszott, továbbra is igazságtalannak találja, hogy a kamrába küldték, de az is nyilvánvaló volt, hogy az elmúlt napokban megismerkedett minden újdonsággal, amit Bereniké hozott az életünkbe, s aminek most az Esna második bolygóján való letelepedés tervét is köszönhettük. Noha a teraszon lévő többi emberhez képest nevetségesen rövid időt töltött az anabiotikus kamrában, a büntetésből ott töltött idő nem valami ismeretlenhez való alkalmazkodást kívánt tőle, mint a többiektől, hanem vagy régi nézeteinek teljes vállalását, vagy azok tökéletes átalakítását követelte meg. A negyedik napon ő maga keresett meg engem, és attól kezdve Heliana és én nem menekültünk önostorozásától. Még mindig kerülte az ikárosziakat. Nem titkolta, hogy megsértődött. Csak bennünket keresett, és csak nekünk engedte meg, hogy keressük. De már más ember volt. És azért kezdett annyira ragaszkodni hozzánk, mert a gyerekekkel foglalkoztunk, azokkal, akik miatt tulajdonképpen sor került a súlyos szakításra közte és az ikárosziak között. De ezt még nem tudtuk akkor, a panorámateraszon állva; másnap mesélte el, és ezzel véget vetett önmaga bírálatának. Mert az asztronavigátorok tanácsa felkérte, hogy vállalja el a letelepedés irányításának egyik legfelelősségteljesebb posztját.
Wary Lotz egy ikerpár szüleinek kérésére személyesen kezdte gyógyítani a két hároméves fiúcskát, akik születésük óta abnormálisak voltak, és eladdig semmiféle orvosi beavatkozás nem segített rajtuk. A gyerekek nagyon lassan nőttek, soványak voltak, szellemileg visszamaradottak. Szinte egyáltalán nem tudtak beszélni. Nem volt étvágyuk. Minden iránti közönyük a kretének apátiájára hasonlított. És mégsem voltak sem kretének, sem oligofrének. Lotz újra végigcsinált minden vizsgálatot. Maga is leírta e vézna testecskék minden furcsaságát és talányát: a legtökéletesebb robotdiagnosztákat is összezavarták, és egy napon az jutott Lotz eszébe, hogy a súlytalanság állapotában is megfigyeli őket, hogy lássa, miként hat ez a megrázkódtatás a szervezetük funkcióira. Magával vitte az egyik kisfiút a tornaterembe, rákapcsolt a gyerekre mindenféle hordozható műszert, amit már előzőleg odavitt, és végül bekapcsolta a terem antigravitációs berendezését. És akkor szörnyű dolog történt: abban a pillanatban, amikor megfordult, hogy visszamenjen a kisfiúhoz, mintha folyékony levegő csapta volna meg, amely iszonytató hideget árasztott. Lotz felbukfencezett, őrjöngő ösztönösséggel sikerült kitérnie valami elől.
Lebegve érte el az ajtót, kinyitotta és kicsúszott. Mindezt vaktában, a súlytalanság állapotában. Természetesen, ha a hőmérséklet olyan lett volna, mint a folyékony levegőé, ahogy mesélte, Wary Lotz most nem állt volna itt mellettünk. De a szemhéja, a tüdeje és a légútjai később erős fagyástüneteket mutattak, annak ellenére, hogy elég messze volt a gyerektől. Emlékszem, akkor történt ez, mielőtt elindultam volna az R-19-essel, és ő sokáig betegeskedett, de senki nem tudta, mi baja - valamiféle balesetről beszéltek, ami a szkafanderével történt, amikor távol volt az Ikárosztól.
Wary Lotz akkor mégis össze tudta szedni annyira magát, hogy kívülről kikapcsolja az antigravitációs függönyt, s ezután valami még iszonyúbbat kellett konstatálnia: a kisfiú nemhogy nem halt meg a gyilkos hidegtől, hanem egyszerűen eltűnt. Ott, ahol Lotz hagyta, csak a tönkrement orvosi fűszerek hevertek. Átlátszó alkatrészeik szétpattantak, fémelemeiket jégréteg borította. A kábeleket s a vezetékeket törni lehetett. A mezítelen gyerek pedig mintha elpárolgott volna, miközben a terem falairól viharos gyorsasággal párolgott el a jégréteg. Wary Lotz addig kereste a gyereket, mígnem már úgy érezte, megbolondul, és annyira kimerült, hogy nem tartotta meg a lába. Összeesett. Utolsó erejével zsebpolivizora segítségével felhívta Terint. Megdermedt légcsövéből sikerült néhány szót kipréselnie, hogy összefüggéstelenül beszámoljon a szörnyű eseményről, azután elveszítette az eszméletét.
Elbeszélése annyira valószínűtlen volt, hogy fagyási tünetei ellenére, annak ellenére, hogy a műszerek olyanok voltak, mintha folyékony oxigénbe mártották volna őket, Terin, apám és az első koordinátor - csak ők tudták meg, mi történt - nem hittek Lotznak. Az egyetlen megoldás, hogy elhárítsák a törvényes felelősségre vonást, amiért Lotz valamiképp meggyilkolta a gyereket, és hogy bebizonyítsa: nem hazudozik és nem is ment el az esze, az volt, hogy ismételje meg a kísérletet. Ezt maga Lotz is követelte, azt állítva, hogy bűntény lenne épp most félbehagyni a dolgot, és lemondani arról, hogy legalább még egyszer megfigyeljenek valamit, ami az elképzelhető legnagyobb csodák közé tartozik.
Miután Lotz meggyógyult, hárman - az első koordinátor, apám és Terin - kinevezték magukat bizottságnak. Egy bizonyos időre megtiltották - fertőzöttnek nyilvánítva - a tornaterem használatát. Különböző olyan kamerákat és műszereket szereltek fel benne, amelyek a Kozmosz légüres terében is működnek. Ugyanazon a módon ugyanolyan műszereket kapcsoltak a második ikerfiúra is, de úgy, hogy magától ne tudjon kiszabadulni. Ezután kimentek a tornateremből, hermetikusan bezárták az ajtót, és bekapcsolták az antigravitációs függönyt. Az adóberendezések nem közvetítettek semmit. Sem a tévékamera, sem a rádióadó. Csak recsegést és zúgást hallottak tizenöt percen keresztül. Ezután kikapcsolták az antigravitációt, és kinyitották az ajtót; Wary Lotz követelésének eleget téve szkafanderben voltak. A szkafanderek ujján lévő hőmérők már az ajtó mellett is körülbelül százkilencven Kelvin-fokot mutattak, vagyis nyolcvanhárom fokkal kevesebbet, mint a víz közismert fagyáspontja. De mielőtt a hőmérővel törődtek volna, már mind a négyen odanéztek, ahol a második ikerfiút hagyták. Nem volt ott. A nyomát sem találták sehol. Az orvosi műszerekkel a hőmérséklet hirtelen süllyedése következtében, amely a rongálódás jellegéből ítélve a tornateremnek azon a pontján egy bizonyos ideig sokkal alacsonyabb volt, mint máshol, ugyanaz történt, mint az előző esetben.
Mind a négyen mélyen megrendülve léptek ki. Becsukták ennek az elvarázsolt tornateremnek az ajtaját, és levették a sisakjukat. Egyedül apámnak volt annyi lélekjelenléte, hogy mielőtt kimegy, kivegye az egyik felvevőgépből a kazettát.
Egy darabig ültek, kerülték egymás tekintetét. Hallgattak. Később apám azt javasolta, menjenek be hozzá, és nézzék meg, van-e valami a kazettán. A filmfelvétel jó minőségű volt, annak ellenére, hogy roppant rejtélyes módon ugyanaz a kamera előzőleg egyetlen filmkockát sem vetített a kívül elhelyezett képernyőre - csak elmosódott foltok látszottak. Most viszont azt látták, hogy a gyermek mozdulatlanul, mezítelenül, soványan, szinte élettelenül fekszik. Az is látszott, hogy abban a pillanatban, amikor bekapcsolták a súlytalanságot, ha nevezhetjük így a gravitáció lokális kikapcsolását, a gyerek karja könnyedén megrándult, megpróbált felállni, azután a teste mintha az erőfeszítéstől pirult volna ki, de a rózsás szín valamilyen furcsa izzássá változott. A terem pedig rejtélyes módon elsötétült, mintha a gyerek attól izzott volna, hogy magába szívta a helyiség fényét. És nemcsak a fényét, a hőjét is. A kamera távhőmérője, miután automatikusan infravörös felvételre kapcsolt, a gyerek végérvényes eltűnésének pillanatában rögzítette a legalacsonyabb hőmérsékletet: három Kelvin-fokot. Csak három fokot az abszolút nulla fölött! De egyhuszad másodperccel később a hőmérséklet ott és az egész teremben is gyorsan emelkedni kezdett.
Hogy egy test így tűnjön el, mint az annihiláció esetében, amikor hő nem szabadul fel, hanem épp fordítva, ugyanolyan megdöbbentő volt, mint a gyerek eltűnése. Mind a négyen továbbra is hallgattak, mígnem Wary Lotz szomorú szavakkal fejezte ki önigazolását:
- Látták!
Apám dühösen szidta saját magát és a többieket is:
- Hogy tehettük ilyen felkészületlenül... sült dilettánsok... ilyen kísérlet... hogy az ördög vinne el minket... de ki gondolta, hogy...
Terin felnyögött:
- Hogy fogjuk megmondani a szüleiknek, hogy a másik gyereküket is elpusztítottuk?
Az a koordinátor, aki a barbárok nevében fenyegette meg a Bereniké civilizációját, ezt mondta:
- Ezt bízzátok rám. Megtalálom a módját, s úgy mondom el nekik, hogy ne legyenek túlzottan kíváncsiak. Meg aztán nincs is mit bánkódniuk túlságosan két kis idióta után. Fontosabb, hogy mindez tökéletesen titokban maradjon. Hozzon ki minden készüléket a tornateremből, Lotz! És valamennyien törjék a fejüket a felvételeken, aztán néhány nap múlva megint összeülünk. Most úgysem tudunk semmi többet mondani egymásnak.
Wary Lotz, miután kihozta a készülékeket, minden határozott elképzelés nélkül orvosi tilalommal lepecsételte a tornaterem ajtaját, és még egyre némi homályos reménytől vezérelve, hogy történik valami, újra bekapcsolta az antigravitációt. Megkezdődött a meddő “fejtörés”. Az egyetlen hasznosnak nevezhető munka, amit ezekben a napokban elvégeztek, az volt, hogy újra megvizsgáltak minden gyereket. Az újszülöttek és a természetes fogamzás útján született kisebbek között még kilenc hasonló testi-lelki állapotban lévő gyereket találtak. Latolgatták, van-e joguk még egy gyereket feláldozni, amíg ugyanaz a perspektíva van előttük: hogy tudniillik semmit sem fognak érteni az egészből. Végül elhalasztották a kísérletet arra az időre, amikor jobban elő tudják majd készíteni. Lényegében attól féltek, hogy új gyilkosságot követhetnek el. Lotz, aki minden áldott nap titokban benézett a tornaterembe, az ötödik napon ezt ordította zsebpolivizorába: “A gyerekek itt vannak!”
Odarohantak, Lotz a tornaterem előtt ült a padlón, nekitámaszkodott a falnak, és boldog ernyedtséggel hunyta le a szemét. Kinyitották az ajtót, megcsapta őket a fagyos levegő fémhidege - és a gyerekek nem voltak sehol. Csak annak a hidegnek belső jelenléte, amely mintha ismeretlen utakon a Kozmoszból szökött volna be a tornaterembe, csak ez a hideg tartotta vissza őket, hogy azzal vádolják meg a kollégájukat, ugratta őket. Maga Lotz kis híján sírva fakadt:
- Itt voltak! Amikor benyitottam, mindkettő itt volt. Játszottak, fogócskáztak. Soha életemben nem láttam őket így játszani. És meleg volt bent...
Újra bezárták a termet, és felváltva ügyeletet tartottak. Ezt megelőzően pedig két kis rádió- és tévéadót vittek be, a legellenállóbbak közül - ezeket szokták a felderítő szondákra szerelni. De az adók nem közvetítettek semmit. Pontosabban csak a tornaterem üres képét. S amikor egyszer váratlanul elromlottak, s a kép eltűnt, a rádió pedig erősen recsegni kezdett, apám - mert épp ő volt az ügyeletes - odarohant a tornateremhez, kikapcsolta az antigravitációt és berohant. Az ikrek élettelenül zuhantak a padlóra, miután apám még épp hogy látta őket amidőn álltak, s amit addig sosem láttak, mosolyogtak. A normális ikároszi gravitáció hirtelen bekapcsolása megölte őket - annyira összezúzódtak, hogy semmi módon nem sikerült életre kelteni egyiket sem.
A dokumentációba biztosan tudatosan felejtették el bejegyezni, ki volt az ügyeletes - ezt is Wary Lotztól tudtam meg. És most már végérvényesen megértettem, miért tagadta meg apám, hogy tovább foglalkozzék a gyerekekkel. Megértettem furcsa idegességét, amikor hallgatta, hogyan beszélünk róluk Helianával. Nem könnyű azzal a tudattal élni valakinek, hogy gyermekgyilkos. Apám még akkor kilépett a bizottságból. Követelte, hogy állítsák bíróság elé. De mindenkinek az volt az álláspontja, hogy a történteket el kell tussolni. Az ikrek szülei sem követeltek magyarázatot. Örültek, hogy megengedték nekik, hogy újra gyerekük legyen. Már várták és remélték, hogy egészséges lesz. A további kutatások érdekében Terin és az első koordinátor csöndben kieszközölte, hogy még egy tucat házaspárnak legyen természetes úton gyereke. A harmadik hónapban, megint csak a legnagyobb titokban, a magzatokat kiemelték az anyaméhből, és a szülészet egy titkossá nyilvánított szektorában helyezték el őket. A gyerekek már embrionális állapotukban kivétel nélkül mutatták mindazokat a szervi elváltozásokat, amelyeket az ikreknél is tapasztaltak. Időközben még egy kísérletet hajtottak végre - Erkkivel, a legidősebb kisfiúval. Erkki eltűnt, de két óra múlva visszajött. Aztán megint eltűnt, és megint visszatért. Nagyon lassan, fokozatosan növelték a tornateremben a gravitációt. Így a gyerek különösebb kárcsodás nélkül tért vissza normális állapotához. Ámbár... voltaképpen melyik volt a normális állapota? Hiszen a súlytalanságban kétségtelenül sokkalta jobban érezte magát, és még sírt is, amikor kikapcsolták az antigravitációt. Tehát komolyan számítani lehetett arra, hogy mindazok a gyerekek, akik majd kikerülnek a lombikokból, ugyanilyen tulajdonságokkal rendelkeznek majd - összesen húsz gyerek, valamennyi természetes fogamzás útján született. Ez már olyan jelentős esemény volt, amivel sem az Ikárosz, sem a Föld nem találkozott soha. Ha ez nem véletlen - márpedig nyilvánvalóan nem volt az -, legalább akkora forradalmi pillanat volt, mint az a megfoghatatlan és mindeddig bizonyítatlan pillanat, amikor egy ismeretlen majomfajta emberré változott.
De mivé változott most az ember?
Helianával egymás között a “térrel való összeolvadásnak” neveztük ezt el, miközben a tér fogalmán sem a filozófiai kategóriát nem értettük, amely azt a négy dimenziót jelképezi, amelyben az anyag létezik, sem a matematikai abszolútumot, sem a hétköznapi értelemben vett teret. Egészen naivul és pontatlanul az ismert és ismeretlen kozmikus erők ama ismert és ismeretlen terét neveztük így, amely - ebben bizonyosak voltunk - nemcsak a legnagyobb, de a Világegyetem leglényegesebb része is. Vagy pontosabban: ez maga a Világegyetem, amelyben az anyag testet öltött formája csak elenyésző rész, mint ahogy a mandulás vagy mazsolás kalácsban is a kalács a lényeges, nem pedig az elszórt mandulák vagy mazsolák. Ez a “térrel való összeolvadás” egyenértékű volt a Világegyetemmel való összeolvadással. Ez pedig természetesen szörnyűmód emlékeztetett a régi miszticizmusra. No de nem az-e az igazság, hogy ezek a miszticizmusok törvényszerűen jelentkeznek ott, ahol hiányoztak az élet titkaival kapcsolatos pontos szavak? Egyes esetekben pedig talán megsejtéseket tartalmaztak olyan folyamatokról, amelyek egy stacionárius test zárt rendszerében nem fejlődhettek ki teljesen, vagy pedig csak ritkán fordultak elő, s ezért csodának kiáltották ki őket.
Tulajdonképp Heliana találta ki ezt az elnevezést. Én csak elfogadtam, mert ő jobban tudta, miképp mozog az ember abban az állapotban a térben. Heliana javasolta azt is, hogy alakítsák ki a gyerekek számára azt a helyiséget az Ikárosz szélén, ahol azok a speciális automatikus laboratóriumok működnek, amelyek csökkentett gravitáció mellett vagy a tökéletes súlytalanság állapotában és vákuumkörnyezetben a különleges ötvözeteket és a holográffelvételekhez szükséges kristályokat állítják elő. Amikor eltöprengtek, kit avassanak még be a szörnyű titokba, mert szükségük volt valakire, aki gondját viseli a gyerekeknek, Terin Lotz megfigyelési jele nyomán bukkant Helianára, mert amint az egészségügyi dossziéjából kiderült, vérében és sejtjeiben a gyerekekéhez hasonló eltérések voltak. Heliana sokáig makacskodott, míg végül Terinnek sikerült kicsikarnia belőle a titkát. De előzőleg becsületszavát adta Helianának, hogy semmi egyebet nem fognak tőle kívánni, mint hogy segítsen megfigyelni az Ikárosz furcsa gyermekeit.
Épp akkor éleződött ki a konfliktus Wary Lotzcal. Miután megállapították, hogy mind a húsz gyerek rendelkezik ezzel a rejtélyes képességgel, Lotz követelte, hogy azonnal hozzák ezt nyilvánosságra. Szüntessék meg a természetes fogamzás tilalmát, tiltsák meg a klónozást, mert természetellenes és akadályozza a fejlődés természetes menetét. Azon a nézeten volt, hogy ez a jelenség mutációs ugrás, egy galaktikus típusú civilizáció születése, ami előtt az emberiség bolygó típusú civilizáció volt. Hogy ez a “kozmikus ember” spontán megjelenése és így tovább. Az antropológiából tudjuk, hogy az emberi agy kialakulásának és gyors fejlődésének első feltétele a háromdimenziós tér volt. Azután következett a kéz, a társadalmi rétegződés, a kommunikáció. Most - Wary Lotz szerint - a gondolkodó anyag a háromdimenziós életről áttér a négydimenziósra, és nem akadályozni, hanem segíteni kell ezt a mutációt. És, mondta, ez az Ikárosz legfőbb, minden mást kizáró feladata. Az egyetlen fontos kötelessége, hogy gyorsan és akadálytalanul egy ilyen galaktikus vagy kozmikus típusú civilizációvá alakuljon át. Ugyanabban az időben kezdte el Wary Lotz azt is, amiről mint ködös prófétálásról beszéltek nekem. Vagyis csöppet sem ködös célzásokat tett a fiatalok előtt erre a rendkívüli eseményre. A bizottságot pedig egyenesen megfenyegette, hogy ha így folytatja, a végén ő, Lotz a saját felelősségére közhírré teszi az eseményt. Köztudott, hogy Wary Lotz hivatali beosztásánál fogva, no meg jelleme miatt sem az az ember, akinek egy utasítással be lehet fogni a száját. Akkor egyszerűen fülön csípték, és erőszakkal megfagyasztották.
Különös, hogy ez az olyannyira hatalmas és világos elme akkor miért volt képtelen egyetérteni azzal, ami most a panorámateraszon a napnál világosabb volt mindenki számára? Csak az anabiotikus kamra, a halállal történt találkozás változtatta meg annyira, amennyire engem változtatott meg a Berenikével történt találkozás. S noha még mindig kerülte az embereket, újra fellángolt benne az ikároszi patriotizmus. Mert lehet ugyan, hogy gyermekeink átalakulnak valami nekik tetsző civilizációvá, és elhagynak bennünket, de mi fog történni a mi ötven kilométeres Hidalgónkkal, amikor egy hatalmas és ismeretlen fenyegetéssel kerül szembe? Mi lesz a távoli és nekünk oly kedves “közönséges bolygó típusú civilizációval”, mely bennünket utunkra bocsátott? A várakozás e napjaiban s most, az utolsó izgalmas percekben is, kínzó édességgel itatott át bennünket ez az új aggodalom az Ikárosz jövőjéért.

3

Az Esna második bolygója észrevétlenül jelent meg. A késés és a fáradtság az állandó bámulástól oda vezetett, hogy a figyelmünk ellankadt, s újra kezdtük az utolsó napokban folytatott beszélgetéseket: hogy fog ez végbemenni, milyenek a földi amatőrök által készített tervek, képes lesz-e ez a mintegy száz ember megbirkózni a gigantikus feladattal? Egyáltalán lehetséges-e interferenciás képet kapni, fókuszálható lesz-e, miután ez a lézercsillag végtelen távolságokba sugároz és minden irányba egyszerre. Mi tölti be a diffrakciós szűrő szerepét és így tovább. Azok, akik értettek a holográftechnikához, természetszerűleg többet beszéltek, de ez csak annyit jelent, hogy ékesszólóbban fejezték ki tudatlanságukat. Viták robbantak ki. Itt is, ott is emelt hangot lehetett hallani. Megvető nevetést. Az újraéledtek fokozatosan felhevültek, a sokéves pihenés után most gyorsan keringett a vérük, és a viták bizonyára még hevesebbé váltak volna, ha váratlanul fel nem kiált valaki:
- Ott van! Ott van!
Úgy függött ott, mintha egy fekete porfelhő falára akasztották volna - apró csillagok vették körül, hatalmas volt, legalább három méter átmérőjű, narancsrózsaszín fény övezte, amely alatt homályosan nagy kék és vörösesbarna foltok sejlettek. Itt is, ott is fehér pára gomolygott fölötte. Lassan kerengett, s közben színét változtatta. Ott van, ott forog és lélegzik szelíd széleivel a szemünk előtt!
- Ugyanolyan, mint a Föld! - ujjongott egy tizenéves kamasz.
A teraszon lévő emberek jobban tudták, milyen a Föld. De nem mondtak ellent, mert ebben a percben ők is hasonlóságot kerestek. A különbségeket később is ráértünk felfedezni. Most azon igyekeztünk, hogy felidézzük, milyen távolságból látszik három méter átmérőjűnek a Föld, s akkor mennyi látszik belőle, és milyen az. Heli és én csak filmen láttuk a Földet, de a teraszon álló emberek emlékeztek rá, milyen volt, amikor körülbelül százezer kilométer távolságban búcsúkört írtak le. S most felélénkült arcukon láttam, hogy a bolygó narancsrózsaszín fénye felmelegíti őket, és éppoly izgatottak, mint akkor voltak, amikor ugyanerről a teraszról búcsút vettek szülőbolygójuktól. Láttam őket néhány évtizeddel fiatalabbnak, magabiztosnak és egy kicsit könnyelműnek, mert ilyen útra az ifjú szívek csodálatos magabiztossága és könnyelműsége nélkül neki se lehet vágni. Láttam, hogy tör át e magabiztosságon és könnyelműségen a fájdalom, ahogy a formátlan kék és barna foltok áttörtek ennek a távoli és idegen égitestnek a narancsrózsaszín légkörén. Hallgatásunk összeolvadt a légüres tér csendjével. Úgyhogy összerezzentem Wary Lotz sóhajának hangjától:
- Nem hasonlít a Földre, de szép.
Sóhajában nem volt csalódás, és a szavaiban nem volt kísérlet arra, hogy megvigasztalja magát.
- Szép - helyeseltem gépiesen, bár nem tudtam, mi olyan szép rajta. - De azért remélem, hogy nem ragasztanak rá valami olyan hülye nevet, mint Berenikére.
Heliana még szorosabban hozzám bújt, mintha rejtekhelyet keresne, mintha el akarna bújni az idegen bolygó fénye elől, és én arra gondoltam, bármilyen ostoba név is a Bereniké, ő már az én számomra is Bereniké. És szerettem a nevével egyetemben. Ezért aztán hozzátettem:
- Az ikároszi költőknek meg kellene erőltetni az agyukat, hogy kitaláljanak valami szép nevet; nem lenne rossz pályázatot hirdetni...
Nem folytattam, mert egyszer csak észrevettem; mennyire nem helyénvaló a fecsegésem az általános csöndben. Mert lényegében nem is csönd volt ez, hamm hatalmas közös kérdés: te, aki új hazánk leszel, miféle haza leszel? Anyánk vagy mostohánk? Barátunk vagy gonosz zsarnokunk, aki le akar nyelni bennünket, aki magához akar láncolni, mint a régmúltban a rabszolgákat a gályapadokhoz.
A bolygó egyszer csak megremegett, imbolyogni kezdett, mintha szélviharba került volna. Elkezdett közeledni, még nagyobb lett, de homályosabb, ködösebb. Feloldódott önnön narancsrózsaszín fényében, amely most az Ikárosz egész egét betöltötte, és ezen a fényen kívül már semmi egyéb nem látszott belőle. Úgy látszik, az a kísérlet, hogy úgy állítsák be a hologramot, hogy a bolygórészleteit is láthassuk, nem sikerült. Az erőfeszítéstől könnybe lábadt szemmel figyeltünk, hogy megláthassunk egy darabkát a bolygó felszínéből. De már semmit sem láthattunk, s a narancsrózsaszín ragyogástól vörös karikák ugráltak a szemünk előtt. Valaki a hátam mögött csalódottan kiáltotta:
- Hagyták volna úgy, ahogy volt!
Valaki káromkodott. Egy harmadik ezt mondta:
- Idefigyelj, de hisz ez fantasztikus! Hologramot küldeni ekkora távolságra... Hány csillagászati egységnyire is van? S méghozzá egy ekkora objektumról!
Már képesek voltunk másra is gondolni. Így természetes volt, hogy eljutott a tudatunkig az esemény nagysága. Az, ami eddig a megszokott, mindennapi életünk szerves része volt - emberek és tárgyak hologramja, itt új dimenziót ért el, nemcsak a szó közvetlen értelmében. Hogy hologramot készítsenek egy egész bolygóról, és ezt a képet sok milliárd kilométerre továbbítsák, ez olyan eredmény, amelynek jelentőségét, mint a más civilizációkkal történendő kontaktuskeresés eszközét, csak ezután becsülhettük fel.
A ragyogás zsugorodni kezdett, halványult, távolodott, mígnem újra ott láttuk a bolygó körvonalait. Nagy volt, színes, kellemes pasztelltónusok jellemezték - a narancsrózsaszín fátyol tompította a színeket -, de azért a színek intenzitása különböző volt, attól függően, milyen távol volt az, amit néztünk az egyenlítőtől és a bolygónak az Esnához képest elfoglalt helyétől. Az Esnától, amely majd a mi fejünk felett is ott ragyog. Most kisebb volt a kép, legalább tíz centiméterrel csökkent az átmérője, de sokkal tisztább, élesebb és színesebb. A kontinensek domborzata kirajzolódott a kék óceánok között. A kontinensek egyáltalán nem hasonlítottak a földi kontinensekre, de azért kontinensek voltak - barnás-vöröses kontinensek hegyekkel és völgyekkel, amelyeken mi az élet zöld foltjait akarjuk létrehozni.
Heliana válla úgy megrándult a hónom alatt, hogy kis híján feldöntött.
- Mi van veled? - kérdeztem.
- Semmi - felelte, és máris újra összerándult.
- Heli, mi történt?
- Semmi, csak a gyerekekre gondoltam. Most kint vannak. Arra gondolok, láthatják-e ezt, amikor úgy össze vannak olvadva a térrel... Hol lehetnek most szegénykék?
Suttogott, mert a jelenlévők közül senkinek sem volt szabad meghallania ezeket a szavakat Wary Lotzon kívül, s a hangja gyanúsan elakadt, de akkor azt hittem, hogy csak azért, mert túlságosan erőlteti a suttogást.
- Miért szegénykék? - tiltakoztam szintén suttogva. - Én még irigylem is őket.
- Miért? - szipogott Heli. - Ha Lotz elmélete helytálló, akkor ezek a kedves kicsinyek ott most nem egyebek, mint apró Neander-völgyiek, akiknek ezután kell végigjárni a maguk evolúcióját, ki tudja, milyen embertelen feltételek között.
Elnevettem magam, mert találóan mondta: apró Neander-völgyiek! S hirtelen még erősebb szerelem ébredt bennem az én okos kislányom iránt, és magamhoz szorítottam. Egyszerre öleltem át őt és a mi tizennyolc kis Neander-völgyi gyerekünket. Hol lehetnek most? Ruhátlanul, védtelenül? És az a kettő, aki nem tért vissza, akiket nem is ismertem? Elpusztultak a négydimenziós dzsungel borzalmai között, vagy egyszerűen annyival jobban érezték magukat, hogy elfelejtették a visszavezető utat? Amikor arról faggattam Erkkit, hol érzi magát jobban, ott-e vagy az Ikároszon, sokáig félt, hogy meg fog sérteni, de végül bevallotta: nem tudja megmondani, milyen az az “ott”, de neki ott jobb. Senki se tudta nekünk megmondani, milyen “ott”, s megtudhatjuk-e ezt valaha is? Lehetnek-e olyan fejlettek valaha is a kis Neander-völgyiek, hogy képesek legyenek tudásukat “onnan” “ide” átadni? És megtudhatjuk-e egyáltalán valaha is, mi ez az ámulatba ejtő “tér”, amelyben most a gyerekeink röpködnek, s amelyben lehetséges minden: porszem és végtelen, testetlen és olyan test, amelynek egyetlen köbcentije millió tonnákat nyom? Az a “tér”, ahol minden olyan közel van, és minden olyan távoli? Mint az az ismeretlen bolygó, amelyről azt hiszed, elegendő csak átlépned a terasz korlátját, s már ott is állsz rajta.
- Hallod? - szakította félbe Heliana hangtalan kérdéseim rendetlen sorjázását, amelyeket mintha eljövendő hazánkhoz intéztem volna.
- Mit?
- Nem hallod? A zene!
Hallgatózni kezdtem. Halkan, de hangsúlyozott ünnepélyességgel szólt a terasz láthatatlan hangszóróiból - s mintha egyenest az égből és a narancsrózsaszín bolygóról áradt volna -, ott lebegett a fejünk felett Az Ikárosz születése, Maiola Beni szimfóniája. Mikor kezdődött? Abból ítélve, hol tart a téma kibontakozása, akkor szólalt meg, amikor a hologram megjelent. Szerencsés rendezés - el kellett ismernem -, jól kitalálták, akik előre kitervelték a letelepedést, és most ezzel a mindenkinek kedves muzsikával még erősebben sugallták: íme, ilyen az Esna bolygója, jó-e vagy rossz, tetszik vagy se, ezen születnek majd az eljövendő ikárosziak!
És Maiola? Hol van most? Bizonyára ő is nézi valahonnan a hologramot, és bizonyára ezt kérdezi magától: szül-e majd ez a bolygó az új emberiséggel új muzsikát? Különös, hogy oly sok ideje már egyetlenegyszer sem találkoztam vele a mi kicsi Hidalgónkon! Vagy bujkált előlem, vagy egyszerűen különbözőek az útjaink... Helinek, úgy látszik, igaza van: a szerelem is valóban egy zárt rendszer, amely kíméletlenül eltávolít másoktól: a többiektől.
- Zenon - szólal meg Heliana váratlanul hangosan, s valahogy együtt zengve a muzsika ünnepélyességével -, én nem fogom elhagyni a gyerekeket.
- Ki akarja, hogy elhagyd őket? - kérdeztem, de egyszer csak elfogott a remegés.
Már nem suttogott, nem is volt rá szükség, hogy suttogjon. A teraszon álló emberek elmerültek a látványban, saját gondolataikban és érzelmeikben. Abban az ősrégi belső tusában, amely az emberi lélek két örök, egymást kölcsönösen kizáró hajlandósága között folyik, hogy letelepedett életmódot folytassanak, személyesen birtokolják a tér egy darabkáját, és - hogy útra keljenek: a vándorösztön, amely először az egész Földön, aztán pedig azon is túl szétszórta az emberi nemet. Nem, ebben a történelmi órában senkit sem érdekelt, hogy miről beszélgetünk. Még Wary Lotz is, aki oly szenvedélyesen küzdött az emberiért az emberben, pontosan olyan révült arccal figyelt, mint a többiek.
- Miféle kijelentés ez? - ismételtem, mert Heliana nem felelt azonnal.
- Elfelejtetted? - szipogta Heli, mintha megbánta volna, hogy elkezdte. - Ha a gyerekek belépnek az Esna zárt rendszerébe, meg fognak halni.
A bolygó hatalmas, narancsrózsaszín arca, amely néhány percre közel került hozzánk, most gonosz, kaján gúnyt tükrözött. Mintha ezt mondta volna: Na?
- Nem fognak meghalni - mondtam némi hallgatás után minden meggyőződés nélkül. - Majd fokozatosan hozzászoktatjuk őket.
- Akkor elveszítik azt a képességüket, hogy beleolvadjanak a térbe. Ahogy... ahogy én is elveszítettem.
Az utolsó szavak mintha egyenesen hozzám intézett szemrehányást fejeztek volna ki. Heliana elhagyta a hónom alatti búvóhelyét, és engem megcsapott a hideg.
- Biztos vagyok benne, hogy az asztronavigátorok tanácsa sem fogja megengedni, hogy a gyerekek elveszítsék ezt a képességüket. Senki sem bocsátaná meg nekünk...
- Halkabban - szakítottam félbe.
De nem azért, hogy a többiek ne hallják. Persze hogy senki sem fog ilyesmit megengedni. Úgy reszketünk ezekért a gyerekekért, mint az Ikárosz legdrágább kincseiért. Minden valószínűség szerint itt kell majd hagynunk őket egy speciális állomáson, csillagoktól távol keringő pályán, ahol az Esna hatása szinte már észrevétlen. Vagy pedig el kell engednünk őket, hadd keressék meg a saját útjukat a Galaktikában. De hát valakinek csak gondjukat kell viselnie továbbra is.
Az új otthonba jutás izgatottan-boldog érzése, ami eljövendő lakhelyünk hologramjának nézése közben töltött el, hideg borzongássá változott. Nem. Nekem és az én kislányomnak nem lesz, nem lehet közös lakhelyünk. Engem ugyan mindenkinél jobban szeretett, de lám... Talán az anyai ösztön, amit én hiába ébresztettem fel benne, kötötte ilyen erősen a gyermekekhez? Vagy érezte, hogy bensőségesebb viszonyban van velük, hozzájuk áll közelebb, s így meghasonlottságában habozás nélkül a. két világ közül az ő oldalukra állt? Tulajdonképpen én kerültem abba a helyzetbe, hogy választanom kellett. Vajon lesz-e erőm és türelmem, hogy távoli orbitán éljek, amikor odalent, azokon a kék óceánokon és azokon a vörösesbarna kontinenseken...
Heliana hallotta minden egyes kérdésemet - bizonyára azért, mert az eljövendő fájdalom jeges csendülésével törtek fel bennem.
- Ne haragudj rám, kedves. Nem hagyhatom el a gyerekeket, ezt te is megérted. És még... Amint látod, én sem arra születtem, hogy egy bolygón éljek. Velem ott nem leszel boldog. Talán... talán ha egy darabig a rendszeren kívül élek a gyerekekkel, visszatér az a képességem, hogy összeolvadjak a térrel. De ne haragudj rám, nagyon kérlek...
Egész testével hozzám simult. Arcát a tenyerembe hajtotta, és megtöltötte a könnyeivel.
- És te? - kérdeztem inkább önmagamtól, mint tőle, mert vagy nem akart többé engem, vagy megpróbálta megkönnyíteni számomra a választást.
- Ne haragudj rám, kérlek! Ha akarod... várj rám egy kicsit... Hogy meglássam, mi történik velem... Én ... Én... Végtére is meg kell tudnom, mi lesz velem, mivé változom... És a gyerekek is... Ha egy kicsit, egy egészen kicsit vársz rám...
- Menjünk - szinte a karomon vittem el a teraszról kisírt szemű kislányomat.
Az Esna-rendszer második bolygójának hologramja, amelyet egy csapásra úgy meggyűlöltem, hogy többé rá sem tudtam nézni, a hátunk mögött maradt. Még húsz napig kellett ott függenie ennek a nagy műnek, mint útmutatónak és végső célnak, hogy még nagyobb hőstettek felé vezesse az ikárosziakat. Meg kellett jelennie újra és újra, mint hálánk jelképe a mögöttünk maradt, hallgatásba burkolódzó Föld géniusza iránt, s mint távoli, gyermeki üdvözlet. Narancsrózsaszín színeinek - mint egy gigantikus fényfoltnak - hol itt, hol ott kell majd feltündökölnie a Galaktikában, mint egy hívó jelnek minden galaktikus civilizáció számára. És mint egy új emberi kihívásnak.

ÖTÖDIK RÉSZ

IGAZAT, IGAZAT MONDOK NÉKTEK:
KELL HOGY MÉG LEGYEN BENNED KÁOSZ, HOGY TEREMTHESS EGY TÁNCOS CSILLAGOT.
(Egy ókori mű mottója, amit Maiola Beni szívesen dúdolt)

A LÉLEK TERMODINAMIKÁJA

1

Az Esna-rendszer második bolygójának hologramja továbbra is megjelent ugyanazon a helyen, húsznaponként húsz napokra. Hol tisztább, hol elmosódottabb volt. Néhány millió kilométerrel távolabbról látszott, azután visszatért, hol egyik, hol másik oldalát mutatta. De egyszer sem sikerült nagyobb léptékű képpel megörvendeztetnie bennünket. úgy látszott, a mieink a terv különböző variációival kísérleteztek. Megpróbálták tökéletesíteni. Nem kételkedtünk, hogy ez előbb-utóbb sikerülni fog nekik, ha egyszer a műszaki probléma elvét elsajátították. De ez nem csökkentette a türelmetlenségünket: sem azokét az ikárosziakét, akik már felé repültek, sem a miénket, akik távolodtunk tőle. De mintha még jobb is lett volna így, hogy a bolygó tovább őrizte titkát, hogy csak egy szép, narancsrózsaszín mező maradt, amit mindenki a saját magányában született álmokkal rendezhetett és népesíthetett be. Még nem volt neve. Igen, amikor elhagytuk az Ikároszt, ennek a nyugodt csillagtól beragyogott, vihart nem ismerő fehér felhőfátylakkal ékes bolygónak még mindig nem volt neve. Az asztronavigátorok tanácsa joggal nem akarta erőltetni a dolgot. Várta, hogy a név spontán jöjjön létre, spontán terjedjen el. De senki sem sietett semmiféle nevet szárnyra bocsátani. Még csak tréfából sem.
E történelmi napok nagysága béklyózta az ikárosziak ihletét.
Az expedíció űrhajóján, igazán logikusan, második Földnek, vagy latinul Terra secundának emlegettük, mert mindkettőtől távolodtunk, és egyikkel sem volt már kapcsolatunk. A nyelv ökonómiájának törvénye és bizonyos érzelmek azonban fokozatosan felülkerekedtek, és megszületett a Terriana szó, amely hangalakjában Helianára emlékeztetett, és ahányszor valaki kimondta, a szívem úgy összerándult, mint egy csillagé a gravitációs kollapszusban.
Bocsássák meg ezt a megalomániás hasonlatot. Ez természetesen csak tréfa, de tréfán kívül rettentő gyötrelmesen éreztem magam Heliana miatt. És nemcsak azért, mert szerettem őt, hanem azért is, mert magára hagytam a két világ közötti tragikus meghasonlottságával, magára hagytam hősi igyekezetével, hogy legalább kapocs legyen közöttük. És ahogy távolodtunk az Ikárosztól, mind erősebben éreztem, hogy Maiolát sem szűntem meg szeretni. Úgyhogy tulajdonképpen mindkettejük miatt kínlódtam. És tudtam már, hogy aligha csupán a kötelesség kényszerített a harmadik után vetnem magam, hanem részben azt akartam, hogy a “sors igazoljon”. és kísérletet akartam tenni, hogy elmeneküljek érzelmeim káosza elől.
Miután Terriana megjelent az Ikárosz egén, és szemlátomást mindenki tetszését elnyerte, kiváltotta az első vitákat is eljövendő sorsára vonatkozóan. Az asztronavigátorok tanácsa úgy döntött, hogy feltárja valamennyi hivatali titkát. Az ikárosziak néhány napig olyanok voltak, mintha villámcsapás érte volna őket. És tényleg villámcsapásként hatott rájuk a megmagyarázhatatlan, óriás méretű jelenségekről szóló információtömeg, amely eddigi útjuk alatt felhalmozódott. Ezután egyhangúlag a letelepedésre szavaztak. Szavazásuk a félelem kiváltotta reflexre hasonlított: pánikszerű menedékkeresésre egy, a Földhöz hasonló búvóhelyen. Meleg és kényelmes menedékre vágytak, amely megvédi őket a Kozmosz talányaitól. Igen, az asztronavigátorok tanácsa kitűnően számította ki ezt a lépést is.
Az indulás előtt néhány nappal - már csomagoltam - egyszer csak Maiola jelent meg dolgozószobám képernyőjén. Természetesen, mint mindenki, ő is mindent tudott már rólam, Helianáról és tizennyolc furcsa gyermekünkről. Nagyon izgatott lettem, csaknem annyira, mint a régi időkben, és ezt nem is titkoltam. Ez még merészebbé tehette, mert megkurtította a bevezetést: hogy vagy, mit csinálsz, hova tűntél, miért nem láttalak olyan régen. És minden teketória nélkül így szólt:
- Zenon, a mi körülményeink között bűn, ha valaki megtagadja, hogy utódai legyenek.
Az jutott eszembe, hogy biztosan káröröm és diadal tölti el, ha Helianára gondol, és ez felbőszített:
- Tudod, hogy soha nem voltam elragadtatva az Ikároszon folyó embertenyésztéstől. Számomra a gyerek minden körülmények között olyasvalaminek a gyümölcse, ami...
Sóhajtva szakított félbe:
- Hát semmit? Semmit sem érzel már irántam?
Nagyon brutális volt a kérdés, s bizonyára önmaga megalázásának mélypontjára kellett jutnia, hogy kimondhassa. És én megéreztem, hogy még mindig nagyon boldog lehetnék ezzel az asszonnyal, hogy egyedül vele lennék képes leszállni a második Földre, hogy nehéz, de egyszerű és tiszta életet folytassak. Hogy segítsek benépesíteni a bolygót emberekkel és virágokkal, s ha elfáradtam, Maiola dalait hallgathassam, amelyekben sohasem fog megszűnni az édes, kínzó vágy valami más iránt. De meddig tudnék így élni?
- Elutazom, Maiola - feleltem.
- Tudom - nevetett keserűen. - Megint el akarsz szökni. De úgy hallottam, ezúttal nem akarnak elengedni.
- Légy nyugodt, el fognak engedni.
- Nyugodt vagyok, Zenko - nevette el magát másodszor is keserűen. - Az Ikárosz jövőjét illetően teljesen nyugodt vagyok.
- Még mindig nagyon szép vagy - mondtam.
- Igen, ez a vigaszom.
- Hogy van az ifjabb Sterius? - jutott végre eszembe, hogy megkérdezzem. De ez a kérdés arra is jó volt, hogy témát változtassunk.
- Nagyszerűen fejlődik. Legalább eljöhettél volna olykor, hogy megnézd.
- Igazad van. Mielőtt elutazom, még jelentkezem.
Be akartam fejezni a beszélgetést, hogy elkerüljem a kísértést, de Maiola továbbra is csak nézett rám óriás fekete szemével a képernyőről, és telt, érzéki ajka mosolygott.
- Én pedig örülök ennek a bolygónak - mondta váratlanul, miután hosszasan nézett rám szótlanul, úgyhogy egészen zavarba jöttem. - Csak legyen elég évem még arra, hogy egy egész zenekarra való gyereket szüljek neki. - S mielőtt erre a tréfás kihívásra válaszolhattam volna, hozzátette: - Én megyek oda hozzád, hogy elbúcsúzzak, mielőtt elindulsz. Addig is vigyázz. magadra, kedves!
Heli mintha csak jelen lett volna ennél a beszélgetésnél, mert még ugyanaznap este gyanús tárgyilagossággal jelentette ki:
- Beszéltem Terinnel, a napokban szeretné a tanács elé terjeszteni a problémánkat. Ő is azt tartja a legcélszerűbbnek, hogy csillag körüli pályán maradjak a gyerekekkel. Átadnak majd nekünk egy kiselejtezett felderítő űrhajót, mennyi is kell a gyerekeknek meg nekem!...
Várta, hogy kijavítsam, hogy csatlakozom hozzá, de nem tudta kivárni, így hát folytatta:
- Ebben az esetben... az lenne a legjobb, ha visszatérnél Maiolához. Egyébként is rosszul tettem, hogy elválasztottalak tőle, de honnét tudhattam volna, hogy...
- Elutazom az expedícióval - vágtam közbe ingerülten, mert Heliana nagyon jól tudta hogy így lesz, és most már megszeppenten nézett rám, és nagylelkű önkritikája sem rejthette el az asszonyi elégtétel villámát a tekintetében.
- Úgy látszik, hármunk közül Berenikét szereted a legjobban.
- Igen - mondtam önkéntelenül, noha voltaképp nem az állításával értettem egyet, hanem azzal a titokkal, amelyet nem osztottam meg senkivel.
- Igen - nevetett éppoly keserűen az én kicsi Évám, mint Maiola. De hogy mondjam meg neki, hogy ugyanúgy nem mondhatok le arról, hogy Bereniké után menjek, mint ahogy ő sem mondhat le arról, hogy a gyerekekkel maradjon? És egyáltalán nem azért, mert Bereniké veszélyben volt. Hogyan valljam be még azt is, hogy irgalmatlanul félek - magam és az expedíció miatt is -, hogy szívesebben maradnék, mindegy, hogy Helianával egy űrhajóban vagy Maiolával a bolygón. Hogy mindkettőjükkel boldog lennék, nem tudom egyformán-e, de mindenképp boldog. Hogy magyarázzam meg végül azt is, hogy soha nem leszek boldog, sem Helianával a csillagok között, sem Maiolával a föld alatt, ha lemondok arról, hogy megtudjam, mi történik velem ott, annál a felhőnél?
- Igen - mondtam másodszor is.
Heli már nem nevetett:
- Képtelen vagyok, egyszerűen nem bírok Berenikére féltékeny lenni. De erre, erre dühös vagyok, látod, szinte gyűlölöm őt!
S bizonytalanul valamerre kifelé mutatott, én azonban tudtam, hogy arra a naranesrózsaszín bolygóra mutat, amelynek első dolga volt, hogy megossza az embereket.
Ezzel a bolygóval minden ikároszi számára régjelent a vagy-vagy kérdése. És egyáltalán nem azért, mert véget vetett utunknak a Gaaktikában, hiszen ez csak pihenő akart lenni ezen az úton, hanem mert ez a bolygó minden sokszínű sivárságával ezt kérdezte: miként fogtok berendezni? A Földön sok millió évvel ezelőtt spontán ment végbe az evolúció. Ti csak a végén jelentetek meg rajta, hogy a dolgokat aztán összezavarjátok. De engem, engem egészen nektek kell berendeznetek egy előre elkészített terv alapján. Vajon a Föld jelentéktelen kópiája leszek, vagy valami egészen mást, valami páratlant fogtok teremteni rajtam?
Hatalmas próbatétel előtt állt az Ikárosz alkotóereje és teremtő képzelete, de ez a perspektíva egyelőre csak széthúzásokat szült. Természetes volt, hogy az idősebbek, akik nagyon drága emlékeket hoztak magukkal a Földről, nosztalgikus délibábjaik megvalósulását szerették volna látni. Ugyanilyen természetes volt, hogy a legnagyobb létszámú csoport, a csillagok között világra jött klónszülöttek nemzedéke, amely nemcsak számbeli fölényben volt, de az idők folyamán homogén, saját kulturális, erkölcsi és esztétikai normákkal rendelkező nemzedékké vált, szintén a saját elképzelései szerint kívánta berendezni az új bolygót. De az sem volt kevésbé természetes, hogy mi, akik az Ikároszon születtünk, úgy véljük, csakis nekünk van jogunk létrehozni a második Földet, és hogy valami újat kell alkotnunk, nem pedig a Föld múltját kell rekonstruálni. Hanem, és ez is természetes, sem azt nem tudtuk, hogy milyen legyen egy ilyen új világ, sem azt, hol kell elkezdenünk a teremtést. Mert az élet nem spekulatív úton keletkezik, hanem az idő és a tömeg szabad játéka alakítja ki azt.
De, tekintve, hogy ez a sorsdöntő terv mindenkit érintett, kevesen mondhatták apámhoz és Terinhez hasonlóan belenyugvással:
- Önök fognak ezen a bolygón élni, önöknek kell berendezkedniük rajta. Nekünk öregeknek ebbe nincs beleszólásunk.
És meglehetősen következetesek voltak, abban is, hogy mindegyikük a maga módján vonult vissza: apám a Berenikéhez induló expedíció vezetését vállalta, Terin, miután Wary Lotz javára lemondott elnöki tisztségéről, úgy döntött, hogy az Ikároszon marad. Az Ikároszt repülőerőddé kívánták változtatni, hogy védje a bolygót - volt egy nézet, amelynek egyre sokasodtak a hívei, miszerint a bolygó neve legyen Ikárosz, hogy megőrizze a misszió folytonosságát. Az aszteroidát pedig nevezzék újból Hidalgónak, mivel ezentúl főleg lovagi funkciót fog betölteni. De ez nem egészen így volt - az aszteroidát gigantikus gyárrá is akarták változtatni, amely előállítja mindazt, amit az első időkben a bolygón még nem lehet létrehozni. Azonkívül - hatalmas inkubátor is lesz ez a gyerekek számára. Nos, mindezért Terin felel ezután, s ha eltelik néhány év, és már nem lesz olyan égető szükség minden munkabíró emberre, és többet tudunk már Berenikéről is, akkor néhány más idős emberrel együtt hibernált állapotban visszarepül a Földre, hogy élete utolsó napjaiban még elbeszélhesse, mi történt a Föld húgával az Esna-csillag mellett. Hát így osztotta meg a bolygó az ikárosziakat, mielőtt még valódi hazájukká vált volna. Szétválasztotta őket, de már fölébük is kerekedett, s kényszerítette őket, hogy szolgálják.
Én ahhoz a kisebbséghez tartoztam, amely ki akarta húzni magát a szolgálat alól. Az asztronavigátorok tanácsa követelte, hogy maradjak legalább az Ikároszon, ahol különösen nagy szükség lesz orvosokra a zsúfolt szülőszektor miatt. Még orvosi eskümre is hivatkoztak, de senki nem tudott megingatni. És nem volt joguk rám parancsolni, mert akárhogy is, én voltam az, aki először kontaktust létesített Berenikével. Még apám is megpróbált lebeszélni, s lévén az apám, megengedte magának, hogy nagyon nyíltan beszéljen:
- Zenko, miután az űrhajó legénységének létszámát huszonháromról kilencre csökkentették, szívesebben látnék a fedélzeten helyetted inkább még egy mérnököt vagy legalább valami más szakembert.
- Biztosan igazad van. - morogtam, mert még neki sem mondhattam el azt, amit Heli előtt is titkoltam -, de nincs igazad, ha megtiltod a fiadnak azt, amit saját magadnak megengedsz. Ez nem jó pedagógiai módszer.
- Mi az, amit megengedek magamnak? - és olyan izgatott lett, hogy sebtében tréfára fordítottam a szót:
- Hogy elszökj a feleségedtől.
Azért is beszéltem így, mert Terin is ott volt, de apám pontosan tudta, mire gondolok. Terin nevetésén is érződött, hogy kitalálta, mire célzok, és azonnal magunkra hagyott bennünket.
- Öreg vagyok. Én vagyok az egyik legöregebb ember az Ikároszon, de a fiatalok majd állandóan jönnek, és kérdéseket tesznek fel nekem. Talán udvariasságból teszik, vagy ami a rosszabbik eset lenne - őszinte bizalommal viseltetnek a tapasztalataim iránt. De minden tanácsom csak akadályozná őket...
Már említettem ezekben a feljegyzésekben, hogy szerettem az apámat. Bereniké hozott közel egymáshoz minket, ezért már sajnáltam, hogy provokáltam, mert úgy láttam, kész megalázkodni előttem. Így félbeszakítottam:
- Tréfáltam, apa. Tulajdonképpen a mama szökött meg tőlünk. Amikor a búcsúzásnál sírva fakadt, nem az elválás csalt könnyeket a szemébe, a boldogságtól sírt, hogy végre módja lesz szabadon tenyészteni a mikrobáit, növényeit és állatait.
Anyám csakugyan elsírta magát akkor, de én gyűlöltem őt azokban a búcsúpercekben, mert elviselhetetlen fájdalmat okozott nekem. És mert nem gondoltam rá, hogy nem tudhatja, amiben én csaknem biztos voltam: hogy soha többé nem látjuk egymást. Rendkívül megszépült, mert felélénkült, és az utazása előtti napokban tudatosan megfeledkezett rólunk, nehogy miattunk a laboratóriumában felejtsen valamit.
- Mama - mondtam neki -, meg vagyok győződve róla, hogy ott boldogabb leszel.
Vigasztalásnak szántam, de ő a megszokás folytán ironikus megjegyzésként fogta el, és sietett letörölni a könnyeit:
- Valamennyien boldogabbak leszünk ott, fiam.
- Különösen az állataid - tettem hozzá, és legszívesebben pofon ütöttem volna magamat, amiért most sem tudok normálisan beszélni az anyámmal. - Melyiket ereszted ki először?
- Természetesen mindenekelőtt a talajképződést elősegítő baktériumokkal fogok próbálkozni. Enzimekkel. Egyáltalán borzasztó, mennyi munka vár ránk - kiáltott fel, mintha óriási lakomát ígérne nekünk. - Úgyhogy, ne flörtöljetek Berenikével túl sokáig. Türelmetlenül foglak várni benneteket.
Az arckifejezése nem arról győzött meg, hogy tényleg És borzasztóan fogunk hiányozni neki. És ettől még jobban ellágyultam. Kis híján én is elsírtam magam, amikor átölelt, és egy meleg könnycseppet éreztem a nyakamon. Mama, kiáltott bennem hangtalanul a fájdalom, miért nem tartasz vissza? Miért nem ragaszkodsz hozzá, hogy veled menjek? Hiszen úgy mondják, az anyáknak van egy hetedik érzékük, megérzik, ha a gyerekük veszélybe kerül. Hová lettek az ösztöneid, mama, vagy talán én... mégis visszatérek majd?
Nem tudom, mit mondtak egymásnak, apám és ő, amikor elváltak, de apám most így szólt:
- Anyádnak joga van ehhez a boldogsághoz, fiam. És az ő nemzedékéből mindenkinek joga van, hogy hazát építsen magának. Számukra az Ikárosz nem valódi haza, mint a ti számotokra, és ők szinte a felépítésében sem vettek részt. De én magamról kezdtem beszélni, és ezt akartam mondani: az én hazám a Föld marad. Ha volt valami, amitől valaha meg akartam szökni, az a Föld. Hogy szabadabban kereshessem a Világegyetem igazságaihoz vezető utat. Mit csináljak én azon a bolygón? Emlékszel, mit mondtál egyszer, amikor ravasznak neveztelek? Hogy ugyanolyan labirintust fogunk teremteni az értelmünk számára, egy kényelmes, komfortos labirintust, amelyben a nagy jóléttől csakhamar kipukkad az eszünk, hacsak nem kelünk újból útra. Nektek, fiataloknak van időtök, hogy megszakítsátok az utat, hogy kielégítsétek építkezési hajlamaitokat, mert az ember nemcsak az igazság keresője. Tudom, hogy néhány év múlva megint elindultok a Galaktikába, de akkor én már nem leszek...
Így mentegetőzött előttem és önmaga előtt az én apám, de én megfejtettem ennek a valóban nagy embernek a drámáját, aki eltökélte, . hogy nem fogja megakadályozni a fiatalokat még jelenlétének tekintélyével sem abban, hogy saját ízlésük és felfogásuk szerint rendezzék be bolygójukat. Ez a dráma nagy néha belopózott a hangjába, amikor ritka szabad óráinkban ültünk és néztük a már emberfej méretűvé zsugorodott Terrianát. S apám, ki tudja hányadszor, így szólt:
- Mégiscsak szeretném tudni, mit művelnek azzal a bolygóval...
Egy másik alkalommal felsóhajtott:
- Anyád bizonyára olyan, mint egy palackból kiszabadult szellem. Nem tudod, mennyit szenvedett, amiért nem volt módja valódi nemesítő munkát végezni, nagy méretekben. És te is csak csúfoltad a kozmetika miatt. Pedig csupán időtöltésnek szánta. Szörnyen tevékeny természet...
- Otthon is folyton mindent átrendezett - tettem hozzá ugyanazzal a nosztalgiával. -
A fiúk általában az anyjukra hasonlítanak. De én sem a szépségéből, sem a szorgalmából nem örököltem semmit...
Harmadízben egyenesen ezt mondta:
- Vajon beváltak-e a ferrobaktériumok? Anyád azt állította, hogy a lehető legellenállóbbak, de ki a megmondhatója! Nélkülük pedig nem megyünk semmire...
Azokra a fantasztikus mikroorganizmusokra gondolt, amelyek csodálatos módon táplálkozás közben színtiszta vasat választottak ki a Hidalgó sziklatömbjeiből. Más, hozzájuk hasonló másfajta fémeket kiválasztó baktériumok is voltak, s voltaképpen ők alkották azokat a nesztelen, varázslatos gyárakat, amelyek fémekkel láttak el bennünket.
Magától értetődik, hogy beszélgetésünk újból a bolygó építésének megvitatására terelődött. S ahelyett, hogy a Berenikéről beszéltünk volna, amelyet mindenáron utol akartunk érni, mert nemcsak fontosabb volt számunkra, hanem mert teljességgel igazolta apámat és engem is, s ugyanúgy hét társunk önfeláldozását - ki tudja hányadszor, arról kezdtünk beszélni megint, vajon elég nagy teljesítményűek-e az oxigéntermelő berendezések, hogy a megfelelő mértékben dúsíthassák a bolygó légkörét, hogy vajon a chlorella gyorsan alkalmazkodik-e az ottani vízhez, s melyik lesz az a pillanat, amelytől kezdve hozzá lehet már látni a növények klónozásához, ily módon meggyorsítva elterjedésüket, és mennyi idő múlva borul majd virágba az első erdő, még ha mesterségesen táplálják is, mint az Ikároszon...
Nevetséges beszélgetések voltak ezek, mert semmi hasonló nem várt az ikárosziakra. Mindenekelőtt egy olyasfajta mesterséges világot készültek felépíteni, amilyen az Ikárosz, mélyen a bolygó belsejében, hermetikusan elzárva a külvilágtól, láthatatlanul minden idegen szem számára, amelyik közelről vagy távolról életet keres a narancsrózsaszín felszínen. Csak ezután készültek építkezéshez fogni. Persze a légkör megtisztítása és oxigénnel történő dúsítása ezzel egyidejűleg megkezdődött. De az erdők és a mezők még jó ideig várhattak. Rájuk majd akkor kerül sor, ha az ikárosziak gyakorlatilag befejezték munkájukat a Terriana felszíne alatt. És akkor is inkább gyönyörűségből, mint szükségből. Istennel egyenlők is csak akkor lesznek újra. Mert ugye a bibliai isten sem azért teremtette a világot, hogy egyen és igyon gyümölcseiből és vizeiből, hanem csak úgy, a maga gyönyörűségére. Nos, akárcsak ez a bibliai isten, az ikárosziak is levegőt teremtenek a Terrianán, erdőket, mezőket és kerteket alkotnak majd. Utána pedig madarakat és rovarokat bocsátanak ki, hiszen az Ikárosz valóságos Noé bárkája, elhozta a Földről minden teremtménye sejtjeit. S ahogy Isten befejezésül az ember teremtésével koronázta meg és ékesítette fel művét - ezzel a szerintem esztétikai szempontból némileg kétes értékű lénnyel -, az ikárosziak évtizedek megfeszített munkáját azzal szándékozták megkoronázni, hogy a Terriana halakban már dúslakodó tengereibe beeresszék az első delfinpárt, rétjeire pedig az első antilopokat és oroszlánokat...
Ezek éppannyira az én szavaim és gondolataim voltak, mint amennyire apám szavai és gondolatai, mert beszélgetéseink rendszerint az ő sóhajával fejeződtek be:
- Az ember akkor érzi magát Istennel egyenrangúnak, ha alkot. Ha útra kel, hogy megkeresse valaminek az értelmét, mint most mi, holott pontosan tudja, hogy az élete rövid ahhoz, hogy megértse - csak tudatára ébred saját gyarlóságának a Világmindenség előtt. A Terrianára leginkább azért volt szükségük az ikárosziaknak, hogy visszaadja az önbizalmukat.
- Apa, csak nem veszítettük el az önbizalmunkat, te meg én? Hát nem azért indultunk el, hogy meghódítsunk egy világot, amely minden jel szerint sokkal hatalmasabb a miénknél? - cáfoltam meg őt, mert éreztem, hogy pontosan azt várja, hogy ilyesfajta közhelyekkel cáfolják meg. - Hiszen ha nem létezne az ember halálmegvető konoksága, amellyel kimérák és igazságok felkutatására indul, nem létezne alkotótehetsége sem! Lám, most már azon a messzi bolygón is vannak emberek! Az ember mindenekelőtt azért egyenlő Istennel, mert gondolataival és fizikai jelenlétével felmelegíti a világűr ridegségét.
Ilyenformán beszélgettünk mi ketten, apa és fiú, ritka szabad óráinkban a képernyő előtt, amelyen a Terriana egyre összébb zsugorodott, s bolygóból halvány narancsszín kis csillaggá vált. S furcsamód egy véleményen voltunk, még ha e beszélgetéseket apám gyakran szemrehányással is fejezte be:
- Mégiscsak csodálkozom, miért nem maradtál ott, Zenko.
Amire ezt válaszoltam:
- Mondtam már neked: hadd ne legyen ott a gonosz kromoszómája!
Ezután látszólag haragosan a kabinomba mentem, hogy megszólaltassam azt a zenét, amelyet Maiola Beni ajéndékozott nekem. Csakugyan eljött, hogy elbúcsúzzék. Megvárta, amíg volt tanítványa, Heliana, befejezi a csókokat, öleléseket és könnyeket. Azután ő is átölelt. Igazi hitvesi csókot kaptam tőle, s egy kis kapszulát nyomott a kezembe:
- A tiéd. Egy szimfonikus költemény. Még senki sem hallotta.
Valóban az enyém volt, mert a felvétel elején Maiola szólalt meg, olyan hangon, amelyben több volt a könny, mint az ünnepélyesség: “Neked, Zenon Balovnak ajánlom Óda az emberi fájdalomról című művemet.” A továbbiakban azonban nem hallottam vagy nem akartam meghallani a megcsalt női szív fájdalmát. Nem tudom, mit tartalmazott pontosan ez az óda, mit énekelt meg, mert mindig valami különös hangulat fogott el, ha hallgattam. Elfogultság vett rajtam erőt. Majdnem mindennap meghallgattam, és annak a mindent átfogó fájdalomnak sokszólamú kórusát hallottam ki belőle, amely az emberek világát mozgatja: az idegen kéz okozta sebét, az önkezünkkel okozott seb sajgását, a keserűséget a felfoghatatlan miatt, és a csalódás csapását, a remény kínját és a megvalósulás melankóliáját, a nemzés sóhajait és a születés gyenge sírását...
- Mi ez? - lepődött meg az én Darjan barátom, amikor egyszer rajtakapott, hogy az ágyamon végignyúlva hallgatom.
- Zene - feleltem. - Ezt a zenét kifejezetten Bereniké számára viszem magammal. Kíváncsi vagyok, mit fog szólni, ha meghallja.
- Nem szomorú egy kicsit? - kérdezte Darjan.
- Nem az - feleltem. - Ellenkezőleg, ez egy óda - aztán rávicsorogtam, és elüvöltöttem magam: - Na, tűnj el szépen innét!

3

Ugyanaz a Darjan volt ez, aki sok évvel ezelőtt mindenféle tréfát űzött asztrofizikai tudatlanságomból, és borzasztóan nekikeseredett, amikor kiderült, hogy nem tudom, mi az az egér. Ez a nagy fejű, sasorrú örmény és én még közelebb kerültünk egymáshoz, mialatt feldolgoztuk a Berenikére vonatkozó anyagot. Én már akkor is gyakran faggattam, mi a véleménye az úgynevezett parapszichológiai jelenségekről, és elképzelhető-e, hogy az ember lásson egy később bekövetkezendő eseményt. De beszélgetéseink félig tréfás hangneműek maradtak. Amikor azonban végérvényesen megbizonyosodtunk arról, hogy Bereniké egyenesen a titokzatos felhő felé tart, amely messziről fekete lyukra hasonlított, és hogy fennáll a veszély, hogy örökre elveszítjük, hacsak azonnal útra nem kelünk, rábeszéltem apámat, hogy menjünk be Darjanhoz. Épp akkor hozták nyilvánosságra a Helianával, velem és a tizennyolc furcsa gyerekünkkel kapcsolatos dokumentációt, így nem volt már okuk, hogy félvállról vegyék, amit mondok.
Darjan meghallgatta elbeszélésem - meglehetősen sutára sikerült, mert nagyon izgultam -, két ujja közé csippentette hajlott orra hegyét, és elnevette magát:
- Ha ott láttál, ez azt jelenti, hogy tagja leszek az expedíciónak. Megváltoztathatjuk talán a történelem menetét? És még ha abban a helyzetben vagyunk is, hogy megtehetjük, van-e ehhez jogunk?
- Nem így van - fakadtam ki, és majdnem elsírtam magam a tehetetlenségtől -, nem hiszel nekem. Ne gyere velünk, hallod! Csak akkor jöhetsz, ha maradéktalanul elhiszed, amit mondtam. Különben, ha... ha tényleg megtörténik, akkor ez az én részemről egyszerűen gyilkosság lesz. Nem érted?
- De én hiszek neked, Balov. Mindig maradéktalanul hittem neked - forgatta ki csúfondárosan a szavaimat.
- Darjan - szólt közbe apám -, tudod, hogy valamennyi asztrofizikus közül téged becsüllek a legtöbbre. Miután egyharmadára csökkentették az expedíció eredeti létszámát, különösen nehéz lesz nekem nélküled, mégis, nekem is az a véleményem, hogy ne kockáztassunk. Nem valamiféle babonáról van szó...
És apám hozzáfogott, hogy világosan elmagyarázzon valamit, amivel ő sem volt teljesen tisztában, de aminek reális valószínűségét legalább hipotetikusan alá akarta támasztani.
- Idehallgass, főnök - szakította félbe Darjan, és már nem tréfált. - Az ilyen dolgokon csak azután érdemes elmélkedni, ha már bebizonyosodnak, vagy tisztán teoretikusan, ha semmiféle lehetőség nincs a bizonyításukra. De hát számunkra most lehetőség nyílik, hogy bizonyítékhoz jussunk. Te sem gondolhatod komolyan, hogy lemondok arról a jogomról, hogy ne csak a Berenikét, de olyasvalamit is megnézhessek közelről, ami egy fekete lyukra hasonlít, igaz?
Annyi ember vonta vissza jelentkezését a letelepedés miatt - vont vállat apám. - Jog egy normális emberi élethez...
- Én asztrofizikus vagyok, és nekem nem az a dolgom, hogy beássam magam a föld alá. Azonkívül elsőrendű kötelességem, hogy jól körülnézzek az Esna környékén, ha már egyszer itt fogunk megtelepedni. Ez a felhő mégiscsak túlságosan közel van. Nem tehetjük meg, hogy nem veszünk róla tudomást.
- Jól van, jól - apám gyanús gyorsasággal hagyta meggyőzni magát, én pedig kétségbeesetten csuktam be hátam mögött az ajtót.
Most, a felhő felé vezető úton, akárcsak apám meg én, ha lettesben maradtunk, és a Terrianáról és anyamról beszélgettünk, Darjan is, ha ráért, elkezdett faggatni a látomásomról. Hogy hagyta el az űrhajót, de pontosan, mibe volt öltözve, mondott-e valamit, nem hagyott-e valamilyen üzenetet, nem szólt-e valakinek, s mi történt azután. Az a benyomásom támadt, hogy ily módon akart hozzászokni saját pusztulásának gondolatához, és mind jobban aggódtam érte, mert tanultam pszichológiát, és tudom, milyen következménnyel járhat egy ilyen lelkiállapot. De rendszerint nem tudtam elkergetni, mielőtt nem ismételtem meg, amit tízszer is elmondtam. már. Néha megkíséreltem, hogy az ő örmény modorában kifundáljak valami tragikomikus gyászünnepséget, valamit ahelyett, amit csakugyan láttam a végén, de amit elhallgattam előle. Hanem ez rendszerint nem sikerült. És nemcsak azért nem, mert nincs jó humorérzékem. Darjan pedig mindig megtalálta a módját, hogy beugrasson, különösen, ha mindenféle tudós fejtegetésekbe kezdett, amelyek paródia jellegét nem fogtam fel azonnal.
Nem, kezdte példának okáért, mégsem hiszek a pánspermia elméletében, bármennyire modernizálják is... (Nekem persze fogalmam sem volt erről az elméletről, úgyhogy nyomban hegyezni kezdtem a fülem.) Tessék, magam is közel negyven éve gyűjtöm a kozmikus részecskéket. Egyszer sem csíptem el egyetlen példányt sem ezekből a misztikus csírákból, amelyeket állítólag a csillagok és galaktikák szele szór szét, és ahol megfelelő talajra lelnek, ott élet fakad a nyomukban. Hacsak nem kisebbek és nehezebben elfoghatóak a neutrinónál. Akkor viszont szabadon keresztüljutnának a bolygókon is, és nem tudnának megmaradni rajtuk. Pedig érdekes lenne elképzelni, mi történik, ha az élet kozmikus hordozóinak egy ilyen árama találkozik egy olyan semmi fényt vissza nem verő valamivel, mint ez a felhő. Ezért, ha úgy fogjuk fel a fekete lyukak elméletét, hogy azok más világegyetemek bejáratai, akkor... kérdem én: mi történne az élet e hordozóival? Egyetemesek minden Világegyetem számára, vagy pedig minden Világegyetemnek megvan a maga specifikus csírája?
Várj csak, szóltam közbe felháborodottan ettől a primitív, tudománytalan fecsegéstől, először is a fekete lyukak egyáltalán nem más világegyetemek bejáratai, hanem közönséges csillagok a kollapszus állapotában. Igazán épp elég pontosan meghatározza őket a csillagkatalógus. Ámbár igaz, hogy gravitációs kollapszus esetén a tér annyira megváltozhat, hogy még az idő is megszűnik benne, és az egész tényleg hasonlítani kezd egy kis Világegyetemre, amelynek egészen másfajta törvényei vannak. De ez nem jelenti azt, hogy az élet alapelvei...
Mit jelent az, hogy “kis” - Darjan rögtön megtalálta azt a szót, amibe belekapaszkodhat az én lapos érvelésemben, olyan dolgokkal kapcsolatosan, amelyeket százszorta jobban értett, mint én. Ha megszűnik az idő, ahogy azt te állítod, akkor önmagától megszűnik a méreteire vonatkozó kérdés is... - S amikor körülbelül eddig jutottunk, Darjan alattomos szelídséggel folytatta:
- Mellesleg, Balov, te mégis jobban tudod, hogy vannak ezek a dolgok. Akárhogy is, te vagy az egyetlen, aki megfigyelte a tér zuhogását... Azt mondod, olyan, mint a Niagara-vízesés. De te valóságosan, láthatóan láttad színeiben? Azt akarom kérdezni: az volt-e a benyomásod, hogy ez rajtad kívül történik, a testedtől függetlenül, és nem belső látomás? Ugye érted, mit akarok kérdezni?
És én nekifogtam, hogy elmondjam, milyen volt a tér zuhogása a fekete lyukba. Míg egyszer csak rá nem jöttem, hogy játszik, és rámeredtem Darjan sápadt, nagy, sasorrú arcára: már nem figyelt rám. Zavartan izgett-mozgott. Jobb keze két ujja közé csippentette az orra hegyét, és megpróbálta széles tenyere mögé rejteni visszafojthatatlan mosolyát.
- Bocsáss meg, Balov, elábrándoztam egy kissé. De dühös is vagyok. Velem, az asztrofizikussal kellene ennek megtörténnie, nem mindenféle laikusokkal...
De én már nagyon jól tudtam, mire gondol, miféle dolgokat lát elrévülve, úgyhogy újra elfogott a bűntudat, amely nem hagyott nyugodni, és megint magamra támadtam: miért is mondtam el neki egyáltalán? Vajon nem lett volna mód kihagyni őt az expedícióból? De hogy lehetett volna ennyire megsérteni egy látomás miatt, amelyről végső soron kiderülhet, hogy csak álom volt? Másfelől - erre apám és én sem gondoltunk - egy Darjan-fajta férfi éppen egy ilyen kihívást nem utasít vissza soha, nehogy azt gondolják, hogy megijedt...
Természetesen indulás előtt az expedíció valamennyi tagját megismertettük látomásommal, persze a befejezése nélkül, amelyet még a fedélzeti naplóban sem írtam le. A gyerekekkel történtek és a Helianával való találkozásom ismeretében (hogy képes volt megcsókolni, és hogy én éreztem a csókját. ez feltételezte, hogy én is ugyanolyan vagy hasonló állapotba kerültem), nos, ezen új ismeretek birtokában látomásom valóban komolyan vehetőnek, valósághűnek tűnt fel. A nyolc férfi szemrebbenés nélkül elfogadta, talán mert az expedíció szerencsés befejezésének ígéretét látták benne. Szerintem túl könnyelműen fogadták el, és úgy tetszett, annyira komolyan vették, hogy főleg az nyugtalanította őket, nehogy mi zavarjunk össze valamit, ami megakadályozná az elkövetkezendő eseményeket, ahelyett hogy azon gondolkodtak volna, meg fog-e vajon ismétlődni mindez a mi jelenünkben is. És ez már bizonyosan nem volt se hit, se babona, inkább belenyugvás abba a tér-idő káoszba, amelyben mozogtunk.
Mellesleg miután apám elmélete megjelent a fény végtelenül változó sebességéről, végérvényesen meg lehetett cáfolni az emberi élet hasonló jelenségei ellen felhozott egyik legdöntőbb érvet. Na jó, mondták azelőtt, elhisszük, hogy előfordul, hogy egy anya a nagy távolság ellenére is egyidejűleg átéli a fia halálát. Elképzelhető a szellem olyan végsőkig feszült állapota, amikor az ember, jóllehet fizikailag tehetetlen a dolgok térbeli elhelyezkedését megváltoztatni, az agyat körülvevő elektromágneses tér azonban rendkívül érzékennyé válik. De, jegyezzék meg, az esemény felfogása egyidejű, vagy csaknem az. Ahhoz viszont, hogy olyasmit lásson meg az ember, ami a jövőben fog bekövetkezni, el kell ismernie az egész Világegyetem minden eseményének előre elrendelt mivoltát, valamint valamennyi Világegyetemét együttvéve, ha nem csak egy Világegyetem létezik. Ez tökéletesen ellentmond minden valamelyest is komolyan vehető kozmogóniai elméletnek, s kizárólag abból az elfeledett és rosszul kidolgozott hipotézisből táplálkozik, amely szilárd testnek fogja fel a Világegyetemet. De ez a feltevés még mindig jobban megmagyaráz bizonyos jelenségeket, mint a mindenki által elismert, ám nem kevésbé relatív Nobel-díjas elmélettestvérek...
Még Einstein mondta volt, hogy egyidejűség máshol, mint minden - egymástól független - stacionárius test belsejében nem létezik. S ott is csak molekula feletti szinten. Belül, a testek mikrokozmoszában, az elemi részecskék között, megint akkora a zűrzavar az idő kérdését illetően, hogy senki sem ismeri ki magát igazán. Az ilyen jelenségek pedig, na és a “gyerekek összeolvadása a térrel” vitathatatlanul azon a szinten zajlanak, amelyen az anyag és az energia kölcsönös egymássá alakulása is végbemegy.
- Tudod, mi jutott eszembe? - kérdezte egy másik alkalommal Darjan, figyelmesen nézve a teleszkóp képernyőjét, amelyet már betöltött a felhő, amely felé Bereniké után száguldva egyre közelebb kerültünk. - Ezek a ti furcsa gyerekeitek, ahogy nevezitek őket, sok mindent a feje tetejére állítanak. Eddig tulajdonképpen senki sem cáfolta meg Kardasov hipotézisét. Igaz, tökéletes bizonyítékok sem voltak, de logikailag el lehetett fogadni...
- Megint bolondot akarsz belőlem csinálni - szakítottam félbe.
- Nem. Kérlek, menj oda. Ott a komputer. Kérd a Kardasov vagy a fekete lyuk címszót!
- Jól van, jól - egyeztem bele. - Szóval mit mondott az a hogyishívják, az a... Kar... Kar...
- ...dasov. Ő volt az első, aki matematikailag bebizonyította, mellesleg abban nem vagyok egészen biztos, hogy ő volt-e az első, de én az ő bizonyítását ismerem. Utánanézhetsz, ha akarsz. Szóval úgy véljük, hogy valahol itt van a Schwarzschild-szféra határa - Darjan kinyújtotta a kezét, és ujjával körülhatárolta a felhő közepén azt a foltot, amit “vissza nem tükröző foltnak” neveztünk, és tovább magyarázott: - Azért nevezik így, mert Schwarzschild volt az első, aki megállapította - hipotetikusan - az összezsugorodó csillag határát, amelyből az erős gravitáció következtében semmiféle sugárzás sem kerülhet ki. Egyetlen elemi részecskét sem bocsát ki magából, csupán magához vonz mindent, méghozzá elképzelhetetlen erővel. Ezért is hívják fekete lyuknak. Kardasov, amikor arról elmélkedett, hogyan fog egy szupercivilizáció az időben utazni, még a huszadik század közepén kiszámította, hogy egy csillaghajó ha csak néhány pillanatra is bejut a Schwarzschild-szférába, és sikerül kiugrania belőle, akkor... ezt jegyezd meg, fiacskám!... egy egészen másik Világegyetembe kerül! Az előző Világegyetem addigra már életciklusa végére ért. Azért mondtam ezt el, Balov, hogy megkérdezzelek: látomásodban a mi bátor csillaghajónknak sikerült-e - ha nélkülem is - kiugrani onnét, s akkor hová kerültetek? Volt-e valami jele...
- Idefigyelj - fortyantam fel -, hányszor mondjam még neked, hogy a látomás megszakadt, és kész! De én is feltennék neked egy kérdést: miért van az, hogy amikor a gyerekeknek azt mondtuk, gyertek vissza félóra múlva, pontosan félóra múlva tényleg visszatértek? Ők nem voltak egy másik Világegyetemben? Vagy az, hogy ilyen módon feloldódnak, nem azt jelenti, hogy egy másik Világegyetembe jutnak, ahol az idő is más? Erkki mesélte nekem, hogy az alatt a félóra alatt képes volt eljutni a Galaktika túlsó végébe. De ha megkérdeztem, mi volt ott, csak a vállát vonogatta. Akárcsak a te Kardasovod - néhány pillanat, és hopp, máris egy másik Világegyetem! A gyerekek viszont élő cáfolatai ennek. Őket legalább a saját szemünkkel láttuk. Hát nem veszed észre, milyen zűrös ügy ez az egész?
Darjan jót nevetett hisztérikus kitörésemen:
- Tudod, még akkor, amikor megismerkedtem azzal a tervvel, hogy az Esna bolygóján fogunk letelepedni, azt gondoltam: az ikárosziak belefáradtak ebbe a zűrös ügybe. Pontosan ezekkel a szavakkal gondoltam. Ha annyian indultunk volna erre az expedícióra, ahogy eredetileg tervezték, nem tudom, honnan szedtünk volna még húsz embert. Pedig előzőleg mindenki a Bereniké után akart rohanni.
- Én is belefáradtam, mégis elindultam - folytattam ingerülten az ellenkezést.
- A te helyzeted más - biccentett nagy fejével Darjan. - Te abba a két szépségbe fáradtál bele. A legtöbb embernek egy sem jut, a mi Balovunk pedig...
- Bámuld inkább a fekete lyukakat! - mondtam dühösen, és átmentem a kabinomba.
Darjan azonban néhány órával később utánam jött. Bejön, két ujja közé csippenti az orra hegyét, a markába köhécsel, rákezd egy sosem hallott, de frappáns elmélet előadására, nekem pedig megint jó sok időmbe telik, amíg megértem, mit akar ezzel mondani. Emlékszem, hogy már akkor, amikor elkáromkodtam magam a fent említett szellemessége miatt, nem vette túlságosan a szívére. Hosszú, görbe orra hamarosan megjelent a kabinomban, és bűntudatosan lehorgadt, mintha azt várná, hogy most aztán tényleg megkapja a magáét.
- Nem értem, Zenko, miért haragszol rám - mondta akkor Darjan. - Tudósok vagyunk, a legváratlanabb ellentmondásokkal találkozunk. A Világegyetem szüntelenül ellát bennünket velük, sőt azt találgatjuk, mivel lephet meg a többi Világegyetem, amennyiben létezik másik is, erre te: menjek, és nézzem a fekete lyukakat! Hát én nézném, de hol vannak? Ez a felhő is holtbiztos valami más, valami... az ördög tudja, micsoda! Azt gondolod, hogy számomra nem zűrös ügyek ezek? Akkor viszont miért...
- Nem jöttél még rá, hogy a gonoszság kromoszómájának nincsen humorérzéke? Kivált az örmény humorra.
- Hát akkor bocsáss meg. Nem teszem többé.
Természetesen ezeket a dolgokat nem a humorérzék váltotta ki. Még ha tonnákkal is van belőle, grammnyi se maradhat benned olyan ember előtt, akit mintegy ártatlanul ítéltél el, és vezeted személyesen a halálba.
- Jól van, jól - siettem akkor is megbocsátani, de később sem tudtam igazából haragudni rá. A dühöm mindig önmagam ellen irányult. Nem rá vonatkozott. - Milyen elméletre bukkantál időközben?
- Látod, most te gúnyolódsz rajtam - ragyogott fel megkönnyebbülten. - Sebaj, kvittek vagyunk! Ami engem illet, én arra gondoltam, hogy amennyiben ezek a ti gyerekeitek nem valami rémes beugratás, amit te találtál ki, akkor tulajdonképpen megerősítenek sok régi, már halálra ítélt elméletet...
- Még hogy beugratás - megint kész voltam dühbe gurulni.
- Ugyan, csak tréfálok... hiszen láttam a filmeket. Ha tudnád, hányszor néztem őket végig! No meg miért is ne volna lehetséges? Itt vannak például az elemi részecskék! Tudod, hogy a fizikában eleminek nevezzük azokat a részecskéket, amelyek még kisebb részekre nem bonthatóak, ezzel szemben képesek egymássá átváltozni. Miért ne tételezzük fel, hogy az egyes ember értelme a Kozmosz egyetemes értelmének csak elemi részecskéje, amely az intergalaktikus tér gyorsítójában képes valami mássá átváltozni? Valamivé, amit még nem ismerünk, és nem tudunk regisztrálni. De te nyilván tudod, milyen sokféle részecskéről léteztek évtizedeken át elméletek anélkül, hogy regisztrálták vagy felismerték volna őket, s tudod azt is, hogy meglehetős sikerrel dolgoztunk az elméletek segítségével, holott nagy a valószínűsége, hogy ezek a részecskék egyáltalán nem is léteznek.
- Ezt jól mondtad: “az intergalaktikus tér gyorsítója” - helyeseltem már teljesen megbékülve. - Hiszen az Ikárosz is mintha valamiféle részecskegyorsítóba került volna, miután a Naprendszerből kilépve a feltételezettnél százszorta nagyobb sebességgel halad...
- De az azért elég kínos, hogy az ember nem egyéb elemi részecskénél, mi? - szakított félbe Darjan, aki nyilván sejtette, hogy megint valami ostobaságot készülök mondani. - Hogy nevezhetünk eleminek valamit, ami rendelkezik azzal az isteni képességgel, hogy másvalamivé, még a saját ellentétévé is képes átváltozni?! Milyen ostoba szakkifejezéseket találunk ki néha! Ti is, példának okáért, “furcsának” nevezitek a gyerekeket. Hát talán azok?
- Miért? - tiltakoztam. - Először is hozzánk képest csakugyan furcsák, másodszor pedig a kvantumelmélet ismer egy ilyen számot: “furcsa”.
- Ugyan már, az is elmélet?! - szippantott nagyot Darjan, mintegy előkészületül, hogy a két ujja közé csippentse az orra hegyét.
Való igaz, még az elemi részecskékkel foglalkozó legutolsó teória és a mezőelmélet is ripityára tört ez új jelenségek súlya alatt. Apám, amikor még kicsi voltam, és épp csak ismerkedni kezdtem a fizika alapelemeivel, egy ízben csaknem kétségbeesve sóhajtott fel: bárcsak rendelkeznénk mi is egy olyan elmélettel, amilyen a statisztikus termodinamika! S hogy tudták annak idején létrehozni! Tudod, Zenko, az atomok mozgása a gázban éppen olyasfajta folyamat, amely egyidejűleg kaotikus és törvényszerű. Mint az elemi részecskék mozgása. Valaha az emberek képesek voltak két ilyen egymásnak teljesen ellentmondó megfigyelést egyesíteni ebben a csodálatos statisztikus termodinamikában. Mi meg azt sem tudjuk, hogy fogjunk hozzá ahhoz, amivel dolgunk van...
- Furcsák-e vagy se - mondta még akkor Darjan -, ezek a gyerekek a Berenikével együtt szerintem azt bizonyítják, hogy az emberi értelem genezise csak az értelem általános genezisének egyedi megjelenése, amint azt egy orosz tudós már igen régen megjegyezte. És biztos, hogy az értelem egyik formája képes átalakulni a másik formává...
- Így igaz - értettem vele egyet akkor is, ahogy most is kész vagyok ezzel egyetérteni. Mert nemegyszer nekem is eszembe jutott már.
- És kár dühöngeni a biológusoknak, amiért nem találtak más bolygókon életet. Az élet az anyag állapotának egy legfelső megjelenési módja, mondhatnám fejlődésének kivételes eredménye. A kivételes eredmények pedig ritkák, különben nem lennének kivételesek. Úgy bizony! Éppen az a tény, hogy nem találtunk életet a huszonnyolc életre alkalmas bolygó egyikén sem, bizonyítja az élet értékét és jelenlétét...
- Micsodát? - kezdtem pislogni, és feszülten próbáltam megérteni valamit, mert ezek az asztrofizikusok mintha állandóan azon versengenének, melyikük talál ki frappánsabb paradoxont.
Darjan nagy, élénk, kifejező arcán tanáros komolyság jelent meg:
- Ezt nem olyan könnyű megérteni, de egy példával szolgálhatok. Az én ősapáim, lévén örmények, állandóan vetélkedtek és ellenségeskedtek szomszédaikkal, a grúzokkal, ami abban az időben szomszédos népeknél szinte törvényszerű volt. Természetesen vita tárgyát képezte az is, melyikük kultúrája ősibb. Hát ekkoriban történt, hogy egy grúz azzal dicsekedett, hogy Tbilisziben az ásatások során rézdrótot találtak, ami azt bizonyítja, hogy ők, vagyis a grúzok, már kétezer évvel korábban is ismerték a telefont. Mire az örmény így felelt: mi pedig, amikor ásatásokat folytattunk Jerevánban, nem találtunk egyetlen rézdrótot se, ami azt bizonyítja, hogy az örmények már ötezer évvel ezelőtt is ismerték a drótnélküli távírót.
Megint pislogni kezdtem, Darjan pedig csak ekkor engedte meg magának, hogy két ujja közé csippentse az orra hegyét, és diadalmasan a markába nevessen.
Hát így folytak rendszerint beszélgetéseink barátommal, Darjannal, az asztrofizikussal, és az volt az érzésem, hogy ez a nagyszerű ember nem véletlenül egyensúlyoz ilyen kétségbeesetten a tudomány és a paródia, a komoly és a humoros mezsgyéjén. És újra bűnösnek éreztem magam, mert igen gyakran elfogott a vágy, hogy végig elmondjam neki, mit láttam. És ez a vágy olyan erős volt, hogy néha alig bírtam az utolsó pillanatban lenyelni a nyelvemre toluló szavakat önmagam igazolására, és - önmagam sajnáltatására.

4

Egy legmagasabb osztályú csillaghajó legénysége mindig nyakig van a munkában, de legalább a program által is előírt szabad idő valóban rendelkezésükre áll a repülésnek ebben a szakaszában, amikor maximális sebességgel száguldanak a cél felé, de még mindig messze vannak tőle. Ennek ellenére apám egy napon gondterhelten így szólt:
- Mi a véleményed, növeljük a szabad időt, vagy ellenkezőleg, teljesen mondjunk le róla?
Minél kisebb lett a távolság köztünk és a Bereniké között, annál erősebben érződött a csillaghajón a bizonytalanság és az idegesség.
Úgyhogy apámnak volt miért gondterheltnek lennie. Meg se fordult a fejünkben, hogy beköltözött volna hozzánk a félelem. A kutatás szenvedélye mindig elnyomta az ikárosziakban az életük kockáztatása miatti félelmet. De most, hogy volt már saját hazájuk - amelyet ugyan nem láttak még, de nagyon szerettek volna látni -, lehetségessé vált, hogy az eddig hazátlan “csillagnépség” tagjaiban felébredjen az újabb elszakadástól, az újabb magánytól való félelem. Szabad idejüket együtt töltötték, és a Terrianáról beszélgettek a képernyő előtt, amelyek a bolygó távolba vesző hologramját vetítették eléjük. Ezért kérdezte apám, nem lenne-e jobb megszüntetni a szabad időt.
De én elleneztem. Kapóra jött nekem a felületes magyarázat, amellyel az a hét “csillagnépségből” való férfi szolgált, akikhez sem apám, sem én nem tartoztunk, s akik azt hajtogatták, hogy idegességük nem a Terrianával kapcsolatos, hanem mindennek az az oka, hogy nem biztosak az expedíció sikerében. Még az előzetesen tervbe vett huszonhárom főnyi legénység is rendkívül kicsi lett volna egy ilyen méretű műszaki-tudományos vállalkozáshoz, állították. Nem szokták meg, hogy olyasmivel foglalkozzanak, ami eleve értelmetlennek látszik. Ezért csakugyan jobb, hogy a Terrianán maradtak. Különben is - mondták a társaink - az asztronavigátorok tanácsa kényszerítette őket...
- Ti egyszerűen féltek - kiáltottam a hét férfi egyikére. A nevét nem említem meg, abból az egyszerű okból, hogy nem volt igaam. De ez mégis többet használt, mint az általam előírt nyugtató terápiák, mert az ilyesfajta férfiak számára ez a vád kegyetlen sértés volt.
- Apádnak is ez a véleménye? - kérdezte.
- Még nálam is biztosabb benne - feleltem, habár apám soha semmi ehhez hasonlót nem mondott. - Meg akarta szüntetni a szabad időtöket, hogy ne maradhassatok egyedül a félelemmel. De én megvédtelek titeket.
Nem szólt semmit, csak az arca fejezett ki gyászos megdöbbenést. És, hála istennek, a hét férfi közül egyik sem mondta el apámnak, milyen neveletlenül viselkedtem. De okultak a szavaimból, és úgy összeszedték magukat, hogy attól kezdve egyetlen olyan cselekedetet vagy gesztust sem láttunk, amelyet mint a bizonytalanság vagy idegesség jelét, vagy mint a - szerintem - egyáltalán nem olyan szégyellni való félelem szülöttét értelmezhettük volna. Csak Darjan mondta egy ízben apámnak:
- Főnök, nincs értelme, hogy bohócnak mutasd magad, csak hogy szórakoztass és megnyugtass bennünket. Nem vagyunk mi gyerekek.
A soron levő értekezleten az öreg remegni kezdett a felháborodástól: hogy gondolhatták róla, hogy miattuk viselkedik így... Ő igazán őszintén örül, hogy találkozni fogunk a Berenikével és azzal a felhővel... Talán van abban valami rossz, ha az ember nem titkolja el az örömét ezen a csillaghajón? De ha ezt annyira ostobának találják, legalább megbocsáthatnák neki, elvégre ő egy öreg földi ember, nem úgy, mint ők... És így tovább - a rejtett célzással, hogy nem kell büszkének lenniük klónszülöttségükre. Bizonyára nagyon dühös volt, ha megengedte magának, hogy leereszkedjék civódásaink színvonalára.
Azok heten lehajtották a fejüket, és nem szóltak egy szót sem, ami szétoszlathatta volna az általam előidézett félreértést. Darjan pedig békülékenyen mondta:
- Jól van, na. Egyszerűen nem értettük, mitől vagy olyan jókedvű - se a Bereniké nem válaszol neked, se a felhő nem az, aminek hittük.
- Épp ezért - kiáltotta apám. - A játék kezd érdekessé válni. Kollégák, a ti bajotok az, hogy túlságosan komolyan vesztek mindent. Kapcsolatunk a természettel nem hadjárat, hanem játék, de ezt sehogy se akarjátok megérteni! Egy mindig szórakoztató, mindig érdekes játék, amelyben rendszerint mi győzünk. Nem állítom, hogy a végső győzelem is az emberé, de a kis győzelmek végtelen sora, amit...
- ...a vereségek végtelen sorának is nevezhetünk - szólt közbe Darjan, de apám már úrrá lett az indulatain:
- Igen. Ez a különbség az optimisták és a pesszimisták között. Én személy szerint optimista vagyok, mert a természet még soha nem volt kegyetlen az emberhez. Lehet, hogy nem a barátunk, de semmiképp sem az ellenségünk. Nem az a célja, hogy megsemmisítse az embert, mint olyat. Ezért nevezem ezt játéknak, nem pedig harcnak, s ezért mondom, hogy a természet valóban tisztességes partner. Természetesen ennek a játéknak is megvan a maga stratégiája és taktikája. A maga elmélete. És ha valaki egyszer már beállt a játékba, legalább az alapszabályokat be kell tartania. Ezek egyike, hogy az ember őrizze meg önuralmát, mert az ellenfél épp azt lesi, mikor veszíti el, mert akkor kezdi elkövetni a hibákat...
Miközben apám ezt a beszédet tartotta, én arra gondoltam, hogy ez a játék olyan, mint a pszichorobotokkal folytatott sakkparti, amelynek szabályai győztesnek nyilvánítanak bennünket, ha örökös sakkot vagy patthelyzetet tudunk elérni.
És még az is eszembe jutott - már a saját kabinomban, azokban a magánéletre kijelölt órákban, amikor megpróbáltam összeszedni magam -, hogy az ember és a természet játéka egyáltalán nem olyan, mint amilyennek az én optimista apám képzeli. Ez nem két partner, hanem a vak véletlen játéka, kegyetlen primitívséggel pörgő kocka, amelyet Valaki csak úgy eldobott, Valaki, aki önmagával játszik, épp csak, hogy elüsse az időt. És mi, gondoltam akkor, akik a fejünkbe vettük, hogy partnerei leszünk, így jelentünk meg: pörgött a kocka, és bárminemű szükségszerűség nélkül erre az oldalára esett. És mikor fog megint így esni? A valószínűségszámítás, amint az köztudott, igen sok számjegyből álló mennyiségekkel dolgozik...
De ebben az esetben miért kell úgy éreznem magam, mint akinek sorsát látomása eldöntötte? Minden eleve elrendeltség ellentmond a játékelméletnek. Mert ez azt jelentené, hogy biztosan és előre lehet tudni, hogy milliárdnyi lapja közül melyikre fog esni a kocka. Ez azt jelentené, hogy előre lehetne látni millió törvényszerűség egyidejű találkozását - hisz ebből áll minden véletlen esemény.
Nem titkolom, ha volt valaki azon a csillaghajón, aki igazán félt, az én voltam. És annak a hét férfinak bizonyosan meglepő volt a szemrehányásom, miután a félelmet egyedül az én arcomon láthatták. Nem lehetett nem észrevenni. Az ilyesmit nehéz leplezni. Ezért védtem olyan “önfeláldozóan” a szabad időhöz való jogot, mert így legalább volt alkalmam elzárkózni az idegen tekintetek elől. De amint az rendszerint történni szokott, attól, hogy nem osztottam meg kínjaimat, duplán éreztem a súlyukat. Megduplázódott a félelmem is, és egyre jobban került az álom. Hiába tiltottam meg magamnak, hogy arra az átkozott látomásra gondoljak. A folytonos ismétléstől mind jobban eltorzult, kopott, agyam pedig felfrissítve a látomást, a minden agyakra jellemző ravaszsággal, természetesen olyan színekkel tarkította, amelyek a legjobban tetszettek neki. Ilyeténképp mind jobban eltávolodtam mindenféle ésszerű magyarázattól, és egyszerűen megpróbáltam meggyőzni magam, hogy amit láttam, az egyáltalán nem a befejezés volt, hogy a látomás egyszerűen megszakadt. Így serkentettem optimizmusra elgyötört lelkem, és ez az optimizmusom körülbelül ilyen volt:
Én feltehetően átmeneti forma vagyok a földi és a “kozmikus” ember között. Még csak nem is átmeneti - az átmeneti forma Heliana. Én inkább az ókori Zenon és Heliana között képezek átmenetet, hacsak nem vagyok valami még régibb forma képviselője. Innen az én teljes zavarom a tér-idő és az anyag megnyilvánulásaiban lévő ellentmondásokkal kapcsolatban. Mint a mi kis Neander-völgyieink - úgy kell kezdenie az embernek, a járástól, hogy képes legyen lassan-lassan egy nap eligazodni ebben a káoszban. Én pedig vissza fogok térni, hát persze, az egész expedícióval együtt visszatérek majd. Ez a felhő csöppet sem hasonlít arra a fekete lyukra, amelybe belezuhog a tér; igaz, hogy titokzatos jelenség, de mindent összevéve csak egy nagyon szelíd felhő, és félig sem olyan ijesztő, mint az, amelyik az R-19-es fedélzetén látott álmomban mindkét Zenon fejét levágta, s amelyet a két Zenon közül az egyik a Semminek nevezett. Hát a Semmi talán képes fájdalmat okozni? De nekem fájdalmat okozott az is, ha eszembe jutott, hogy esetleg épen és sértetlenül térek vissza. Mert... mert kihez akarnék visszatérni? Igen. Ott várt Maiola, és tudom, mennyire várt, mert nem mondott le rólam, hogy mint kijelentette, lássa, mi fog történni vele. Maiola vár, és Heliana arra kért, hogy én várjak rá. De hát nem várhatok rá sok milliárd kilométerre a Terrianától, ahol szüntelenül teljes súlytalanságban kell élnem, és szüntelenül arról a kreol súlyról fogok álmodni, amely... amelynek szintén aligha van már rám olyan borzasztó nagy szüksége. Újra megtalálta élete értelmét, talán épp azt a végső célt, amelyet mindig keresett: hogy gyerekeknek adjon életet, hogy egy új emberi fajnak daloljon, mint hajdan Homérosz, ő is megénekelje fiatal és elbűvölően naiv mítoszaikat. És nem marad, semmi sem marad számomra Berenikén kívül, akit a látomásom szerint szintén el fogok veszíteni.
Így tértem vissza lélekben azokban a napokban Berenikéhez, mert úgy éreztem, hogy számomra csak hozzá lehetséges valódi visszatérés. Ostoba neve néha már egészen úgy csengett a fülemben, mint egy szeretett nőé. Testi vágyat keltett, mondhatnám, hisz annyi ostobaságra képes az elkínzott képzelet. Valóságos gyerekmeséket találtam ki: például, hogy az a “nő” egyáltalán nem is pusztult el, hanem ez a titokzatos labda álnokul kinyílt, foglyul ejtette, úgyhogy én egy gyönyörű földi leánnyal beszélgettem, nem pedig egy emberré váló géppel. És hogy a labda kényszerítette, hogy úgy beszéljen velem, ahogyan beszélt, hogy túljárjon az eszemen, de a legvégén az a lány egészen a maga nevében szólított olyan szenvedélyesen - hogy megszabadítsam fogságából és magányából...
Ilyen régimódi meséket találtam ki, talán azért, mert a régi mesékben mindig az ember és az emberi igazságosság győzedelmeskedik. És ordítani tudtam volna a kíntól, mert nem engedik, hogy megelőzzem a csillaghajót, hogy Berenikéhez siessek. Pedig az eredeti tervben szerepelt ez a variáció. Kevesen voltunk, és az értekezlet elvetette. Csak egy felderítő szondát küldtünk a hangommal. De úgy látszik, Bereniké nem hagyta becsapni magát: hallgatott. Nyugtalanítóan hallgatott. Még a soron következő rádióadását is kihagyta. Én persze nem engedtem meg magamnak a gondolatot, hogy büntetésül vagy féltékenységből megölte földi rabnőjét - a régi mesék nem így fejeződnek be! És különben is, amikor ott álltam a felderítő automatákat irányító műszerfal előtt, a látszólag tudományos kifejezésekkel megfogalmazott, modern meséink kíméletlenül kiszorították a régieket. (Mi egyebek a mi hipotéziseink és elméleteink a világról, mint többé-kevésbé naiv mesék, amelyeket az emberi nem okulására és tanítására eszeltünk ki?) Mivel azonban időm nagy részét a műszerfal előtt töltöttem, mégiscsak megpróbáltam, hogy vigaszt keressek ezekben a mesékben, és tőlük várjam megváltásomat. De csak sóhajtozni tudtam, ahogy apám sóhajtozott, ha a statisztikus termodinamika zseniális hatékonyságára gondolt. Bár lenne olyan elmélet, amely egyesítené - ugyanilyen logikai módszerrel -, ami a lelkemben egyesíthetetlen, s amely összekötné a káoszt a benne lévő törvényszerűségekkel. Így sóhajtottam. Bár létezne a léleknek is termodinamikája, világos és egyszerű, mint a régi mesék, és mint a nyelv, amelyen Maiola Beni megénekelte az emberi fájdalmat!
Vajon megértené Bereniké ezt a nyelvet?
Bereniké továbbra is hallgatott. Pedig a felderítő szonda jó ideje körözött már körülötte, és buzgón suttogta neki a hangomon első találkozásunk emlékeit. Nagyon kínzott ez, mert a felvétel egyáltalán nem azt tartalmazta, amit én szerettem volna elmondani neki, ha viszontlátom, és egyáltalán nem volt olyan érzelmes, mint ahogy szerettem volna. Ez is egy mélyértelműen megkonstruált, sokszor ellenőrzött szöveg volt, amit az én hangom egy kollektív felhíváshoz illő szenvtelenséggel adott elő. És az én oly igen érzékeny Berenikém ezt bizonyára megérezte. Biztosan azt várta, hogy érjünk még közelebb, hogy megérthesse, mi a csalásunk célja. De hát végeredményben nem volt ez valóban csalás?
Folyamatos kapcsolatot szerettünk volna létesíteni vele. Volt velünk egy program arra a célra, hogy segítsünk neki visszafogni elhárító-berendezését az utolsó pillanatig, s így esetleg módunk lehet leszállni a felszínére. Utólag döntöttük volna el, vajon megkíséreljük-e, hogy a belsejébe hatoljunk - végtére is a Bereniké már élő szervezetre hasonlított, és egy ilyen behatolás el is pusztíthatta. Egy másik, nem kevésbé részletesen kidolgozott terv további “emberré válását” gyorsította volna fel, azzal a végső céllal, hogy önmagát megismerve, mindent elmondjon nekünk magáról. Szándékunkban állt az is, hogy megtanítsuk, hogyan kontrollálja saját mozgását, miután végképp megszűnik automata lenni, szerettük volna, ha megfejti számunkra azt a nyelvet, amelyen periodikus adásait sugározza, hogy mi is felhasználhassuk az útja közben összegyűlt információkat. És még sok mindent szándékoztunk tenni vele kapcsolatban, és mindezt magasztos kifejezéssel így neveztük: együttműködési program egy másik civilizációval, a Kozmosz meghódítására tett erőfeszítések kooperációja és így tovább. De hát nevezhettük volna kísérletnek is, amely arra irányul, hogy a Berenikét szolgálatunkba állítsuk, a saját céljainkra használjuk fel és kizsákmányoljuk. Vagy nem? S nem az volt-e hallgatásának oka, hogy felbecsülte kapcsolatainknak ezt a variációját, ő maga, vagy azok, akik küldték, és most utasításra várt?
Nem, győzködtem azokban a napokban apámat, másképpen kell vele beszélni! Egészen biztos, hogy már rég felfedezte a csillaghajót, és a méreteiből megértette, hogy ez nem az a test, amellyel barátságot kötött. Személyesen kell odamennem hozzá... De apám egyáltalán nem sietett a Berenikét utolérni. Mert az automata test útvonala váratlanul megváltozott. Már nem látszott úgy, hogy szándékában áll belépni a veszélyes felhőbe; egyre lassabban haladt a széle felé, cikcakkban követte az anyag viharosan hullámzó síkjainak határát - mintha ő is figyelmesen tanulmányozta volna. Ez természetesen csökkentette iránta érzett aggodalmunkat, és, vitatkozott velem apám, azért nem törődik velünk, mert lefoglalja a felhő, amely váratlanul apám számára is fontosabb lett. Kollektívánk-most minden figyelmét és erőfeszítését a felhőre összpontosította, így alig tudtam rávenni, hogy legalább azt engedje meg, hogy még egy kicsi szondát küldjek Bereniké után egy másik felvétellel, amelyet egyedül készítek el.
Kedves, mondtam neki a felvételen, én vagyok az, akit te “embernek” neveztél, és akit kértél, hogy ne menjen el. Az vagyok, aki megígérte, hogy visszatér, hogy soha többé ne legyél egyedül. Az vagyok, akivel lenni akartál, és aki veled akar lenni... És még ezt mondtam neki: kedves, most még nyolc ugyanolyan ember jön velem, mint amilyen én vagyok. Biztosan nem tudod, hogy létezhetnek még olyanok, mint én, talán azt gondolod, hogy én is egyedülvaló vagyok, mint te. De mi, emberek, mindig egyedül is vagyunk, meg sokan is. Ezt azonban nyilván nem érted még, ahogyan mi sem értjük egészen. De ez a nyolc ember éppen olyan, mint én, és mégis más. Amiképp én is különbözöm attól a “férfitól és nőtől”, akikkel először találkoztál... Ezt mind el akarom magyarázni neked, ha a közeledbe érek, mert most még messze vagyok, mondtam még. Hamarosan odaérek hozzád, és sokáig, nagyon sokáig, talán örökre veled maradok. Most csak azt akarom mondani, hogy ne félj tőlünk, és még azt, hogy mi, emberek, még egy nyelven beszélünk egymás között. Szeretném, ha ezt a nyelvet te is megtanulnád, mert nagyszerű és szépséges nyelv. Gazdagabb és kifejezőbb, mint az, amelyet már ismersz. A múltkor elfelejtettem beszélni róla, és sajnos annak a “férfinak és nőnek” se jutott eszébe. Itt van, tessék, hallgasd meg, és mondd el, mi a véleményed róla, és hogy képes vagy-e érzékelni.
Nagyjából ezt mondtam Berenikének üzenetfelvételemen, és ezután felcsendült Maiola Óda az emberi fájdalomról című műve - nagyon kíváncsi voltam, hogy reagál a zenére mint hangok rendszerére, amelyben minden nehézség nélkül felfedezheti a matematika rendjét.
Gyerekes és naiv cselekedet volt, ugyancsak a régi mesékből született ábrándjaim terméke, és senki sem tudott róla. Én feleltem a felderítő automaták irányításáért, és apám, miután beleegyezett, hogy még egy felvételt küldjek, mintha szándékosan felejtette volna el megkérdezni, mit tartalmaz.
De az én Berenikémet ez sem érdekelte. Úgy látszik, akárcsak apámat, őt is elbűvölte ama rejtélyes felhőnek a' sok különössége.

5

Már régóta nem neveztük fekete lyuknak, mert ismereteink szerint egy csillagkollapszus közelében elképzelhetetlen porfelhő jelenléte. A szupertömörségű anyag iszonytató tömegvonzása úgy bezárja a körülötte lévő teret, hogy azt másképpen, mint annak észlelése révén, hogy mindent elnyel, nem is lehet érzékelni. Ezt a felhőt viszont már szabad szemmel is láttuk. Még az Ikároszon készítettünk róla felvételeket. A képeken széleinél kissé szakadozott, némileg borzas, a közepén lyukas korongnak látszott. Fekete koszorúra hasonlított, amelynek forgására a-formájából lehetett következtetni. Bizonyára fel se figyeltünk volna rá, mert több százezer asztrofizikusra lett volna szükség az Ikároszon ahhoz, hogy egyforma alapossággal tanulmányozzanak minden, valamelyest is érdekes kozmikus jelenséget. De számításaink azt mutatták, hogy Bereniké egyenesen arrafelé tart. S miután figyelni kezdtük, a felhő egyre talányosabbnak bizonyult.
Meglepő volt, hogy milyen mérhetetlenül kicsi a hozzá hasonló más, sötét és világító gáz- vagy porfelhőkhöz képest, amilyenekkel tele van az egész Galaktika. Nem bocsátott ki rádióhullámokat, ami egészen szokatlan jelenség olyan anyaggal kapcsolatban, amelyet nyilvánvalóan önnön belső ereje szervezett egységgé, mert a felhő nem volt elmosódott és formátlan, mint a többi sötét felhő. A ritkább anyagból képződött korong vagy koszorú bizonyára lassan forgott egy belső gravitációs centrum körül, de ez a centrum mintha a lyukban lett volna, amelyen belül azonban semmit se lehetett látni. Amíg borzas szélei, ha szétszórtan is, visszaverték lézersugaraink fényvisszhangját, a felhő középpontjába irányított sugár “nyomtalanul eltűnt”. Egyetlen árva foton sem tért vissza, és mintha nem lett volna egyetlen mikrorészecske sem, amely visszalökje. Eddigi tapasztalataink viszont arra tanítottak, hogy ilyen üresség nem létezik a Galaktikában, és a felhőnek azt a részét, amely fekete lyukra hasonlított, a felhő “elnyelő centrumának” neveztük el - de természetesen ez sem mondott semmit, sem a felhőről, sem titokzatos középpontjáról.
Azt hiszem, fölösleges elmondanom azoknak, akik ismerik apám munkásságát, miért lett számára ez a felhő nem kevésbé érdekes, mint a Bereniké. Már a legkülönbözőbb szondák egész raja előzött meg minket, amelyek szüntelenül ott kerengtek a felhő szélénél. Majd behatoltak a felhőbe, megmérték különböző rétegeinek hőmérsékletét, sűrűségét. Anyagmintákat hoztak - rettentő mennyiségű információt gyűjtöttek össze, de az összkép mégsem lett világosabb. Legalábbis számomra nem, habár - mint már mondottam - a csillaghajón én küldtem és fogadtam a felderítő automatákat. Apám viszont kivirult, mint egy kamasz, aki megmámorosodik az első szerelemtől, és a legénység többi hét tagja egyáltalán nem volt igazságos, amikor úgy vélekedett, hogy csak azért teszi, hogy őket bátorítsa. Hol az egyiket, hol a másikat állította meg, és kitörő lelkesedéssel mondta, hogy ez a felhő olyan, mint egy rendelésre készült modell, amely a csillagképző akkréciós erőt mutatja be az ő elméletének megfelelően. Az akkréció önálló centruma volt az, ami befogta a Világűr anyagát - ezért volt olyan viharos az a felhő -, és belül, az “elnyelő centrumban” egy jövendő csillag magját teremtette meg.
(Feljegyzéseimben említettem már, hogy apám elmélete elvetette a csillagok és galaktikák forró képződésének hipotézisét. A magas hőmérséklet szerinte az anyag összehúzódása és összetömörülése esetében jön létre, és csak jóval később, éppen a magas kőmérséklet és a nagy tömeg, vagy az akkréciós erő átváltozása révén keletkezik a gravitáció. Esetleg a gravitáció nem egyéb, mint az anyag új formájának egy sajátossága.)
Valóban, a szondák adatai szerint a felhő hőmérséklete jóllehet egyenletesen, de csak olyan kis mértékben emelkedett, hogy azt aligha lehetett fontos paraméternek tekinteni. De a szondák adatai között másvalami is szerepelt: ugyanolyan egyenletesen, s szinte kilométerenként fokozódott szédítő gyorsasággal a vonzóerő, úgyhogy első szondáink vissza se tértek, pedig igen messze voltak még a felhő érdekesebb, mélyebb rétegeitől. Ez az elnyelő centrum úgy viselkedett, mint egy a legmerészebb fantaszták álmait is meghaladó erejű mágnes, mágneses tér viszont nem volt körülötte. Ez elméletileg is lehetetlen lett volna, mert az elektromágnesesség a csillagok és bolygók tüzes magmájának szülötte. Nem volt ott gravitáció sem - különben legalább egyetlen gravitont sikerült volna elcsípnünk. S eme egymásnak ellentmondó jelenségek közül a legfőbb: e vonzóerő ellenére a felhő perifériáján meglehetősen ritka maradt az anyag. Mintha csak a szondáinkra gyakorolna hatást, a saját koronájára pedig nem. Még azokon a szondákon sem volt semmi nyoma, hogy sűrű anyagban haladtak volna, amelyek valahol, vagy kétmillió kilométerre, nagy nehezen visszafordultak, és vissza is tértek. Ezen a vacak kétmillió kilométeren túl egy rövidke ideig még fogni lehetett az adásukat, aztán mintha valaki egyszer csak befogta volna a szájukat, mégpedig olyan nagy távolságra az elnyelő centrumtól, mintha nem is ő maga tette volna ezt, hanem valami más óvta volna, nehogy bárki is titkainak közelébe férkőzhessen.
Természetes, hogy Darjan, aki apám örök ellenfele a vitákban - néha úgy láttam, hogy pusztán az ellenkezés kedvéért szállt vele vitába -, nem elégedett meg a már idézett replikával, miszerint a felhő végül is nem az, aminek apám vélte. Valószínűleg az optimizmusra vonatkozó kioktatásáért is meg akart fizetni, mert az egyik komoly értekezletünkön kifakadt:
- Na, főnök, ez a névtelen mező, amely lopkodja a szondáinkat, de nem hat a részecskékre, kis győzelem vagy nagy vereség számodra?
Még a főnök megszólítást is sértőnek találtam. Darjan azóta szólította apámat így, amióta az expedíció vezetője lett, és csak később tudtam meg, hogy e számomra ismeretlen szó nem sértő. Hanem azon a bizonyos értekezleten Darjan viselkedését túlságosan is neveletlennek találtam, mivel ő maga is apám tanítványa volt, és apám mégiscsak egyike az egész emberiség által elismert lángelméknek. Ámbár én sem osztottam az akkréciós felhők miatti kitörő örömét. Más dolog a rejtélyes elnyelő centrumot úgy felfogni, mint ami esetleg egy Világegyetem vagy egy anti-Világegyetem bejárata, és mindenfélét fantáziálni róla! De hogy annak az elméletnek legyen a bizonyítékmodellje, amelyet még az alapfokú képzés során tanult meg az ember, ez komolyan kiábrándított. Nagy dolog - egy akkréciós centrum, amelyből majd sok millió év múlva közönséges csillag képződik!
Apám azonban cseppet sem sértődött meg Darjan kaján megjegyzésétől; mesterkéletlen vidámsággal nevette el magát:
- Győzelem, természetesen nagy győzelem! Felfedeztük, hogy az akkréciós erő egy eddig ismeretlen mezőt hoz létre maga körül! Most már csak elméleti magyarázatra van szükségünk.
- Ezt akkor tudod megmagyarázni, ha bebizonyítod, merre mozog a felhő anyaga - kifelé vagy a centrum irányába - nevetett Darjan is, leplezetlen kárörömmel.
Nem értettem meg rögtön, milyen lényeges ez a kérdés, de a többiek szemlátomást egyetértettek vele, még ha nem tükröződött is káröröm az arcukon. Inkább zavartnak és gondterheltnek látszottak. A korongban a mikrorészecskék láthatólag valamiféle erővonalak mentén mozogtak, ahogy mágneses térben is tették volna. De apám elméletének megerősítéséhez vagy megcáfolásához fontosabb volt megtudni, hogy vajon közelednek-e az elnyelő centrumhoz, vagy távolodnak, vagyis: a felhő összehúzódik-e, hogy csillaggá váljék, vagy bomlik fel? Ezt viszont csak sokéves, a felhő egészének távolból történő megfigyelése után lehet megállapítani. Ha itt egyenként figyeljük a mikrorészecskéket, akkor beleütközünk Heisenbergnek még a huszadik században megfogalmazott bizonytalansági tényezőjébe, amely szerint lehetetlenség egyidejűleg megfigyelni egy részecske gyorsaságát és helyét. Ha a gyorsaságát mérjük, nem tudjuk meg, hol van, és viszont: ha pontosan meghatározzuk térbeli helyzetét, nem tudjuk meg, mekkora sebességgel mozog.
- Értem, mire célzol, te örmény - felelte apám még mindig élénken. - De azt, ami dereng neked, még nagyon sok mindennek kell alátámasztania. Hű, ha most bemehetnék oda! - szorította össze boldog fenyegetéssel az öklét. - Szét fogok pukkadni a gyötrelemtől, ha folyvást csak itt a környéken kószálunk!
- Légy nyugodt - ellenkezett újra, de most már komolyan Darjan. - Hiszen a fiad látomása szerint akkor is bejutunk, ha nem akarjuk.
- Nem biztos - szóltam közbe, pedig az ilyesfajta értekezleteken általában hallgattam, hogy elrejtsem tudatlanságomat. - Én egy fekete lyukat láttam. Azt láttam, hogy zuhog bele a tér...
- Mint a Niagara - tette hozzá Darjan.
- Pontosan - megint dühös lettem rá. - Ez a pereckarika meg alig-alig forog a lyuka körül.
- Lehet, hogy abban az állapotban a számunkra végtelenül lassút végtelenül gyorsnak láttad - mondta valaki, de nem tudom ki, mert azok közül, akik hittek a látomásomban és féltek tőle, bármelyik mondhatta.
- Elég volt a hülyeségekből - kiáltotta a vezérlőterem túlsó végéből Peter Night. - Újra csak azt tudom nyomatékosan kérni, hogy siessünk a Bereniké után. Ez a felhő nem fog elszökni előlünk. Nyilván sok millió évig itt lesz, még ugyanebben az állapotban. Hát foglalkozzanak vele nálunk okosabb emberek.
Igen. A kollektíva már meglehetős ideje azt kívánta, hogy szabjuk rövidebbre a felhő megfigyelését, és szenteljük minden időnket a Berenikének. S ez olyan nézet volt, amelyet teljes szívemből osztottam., De azért a többiek is tartózkodtak attól, hogy egyszerűen leszavazzák vezetőjüket. Mert tisztelték a buzgalmát, azt, hogy minden erejével be akarja bizonyítani elméletének igazát.
Apám rosszkedvű lett, és nem talált más ellenvetést, mint egy leginkább Darjan stílusához és epés modorához illő megjegyzést:
- Attól félek, hogy ez a követelésük nem annyira a Bereniké iránti érdeklődésből, mint inkább a felhőtől való félelemből fakad.
- Erről a kérdésről is beszéltünk már, Balov - mondta Peter Night. - Sem elég emberünk, sem elég eszközünk, sem elég időnk nincs két ekkora feladathoz. Jelöljünk ki egy határidőt, ameddig a felhőt figyeljük, mielőtt végképp szondák nélkül maradunk.
Utolsó mondata leplezetlen célzás volt arra, hogy az én irányításom alatt szinte naponta tűnt el egy-egy szonda.
- Szondák vannak - nem álltam meg, hogy közbe ne szóljak, mert nem én voltam a vétkes, apám kívánta, hogy ismételgessem az arra irányuló - meddő - kísérleteket, hogy beljebb hatoljunk a felhőbe. - De nem erről van szó. Személy szerint én is szívesebben foglalkoznék Berenikével.
- Nehéz a fiúnak asszony nélkül - jegyezte meg Darjan, és az egész társaság kórusban felhangzó nevetése közben megfogadtam, hogy többé nem bocsátok meg neki.
A többiekre is haragudnom kellett volna. A pártjukra álltam, állandóan szenvedtem sanda, fürkésző pillantásaiktól, amelyek folyvást ugyanazt kérdezték: “Biztos vagy-e benne, hogy kijutottunk, vagy csak te úsztad meg, és apáddal együtt becsaptatok bennünket, hogy veletek jöjjünk? És mikor válik valahára valóra a jóslatod?” Osztottam a félelmüket, titkoltam az irigységem, mert ők fognak megmenekülni. Most még apámmal is szembeszálltam, s mindezek után kinevettek! Szinte már kész voltam, hogy mint valami átkot, kívánjam nekik látomásom megvalósulását. Tudják csak meg!... És ezt is tettem volna, ha a szondákra történt emlékeztetés nem ébreszti föl bennem újra a néma iszonyatot, amely akkor fogott el, amikor a legelső szonda nem tudott kiszabadulni az elnyelő centrum halálos vonzóerejéből.
- I-i-igen - húztam a szót, míg lassan visszatért az önuralmam. - A nevetéstek is azt jelzi, mennyire féltek. Apámnak igaza van. Ezért, mint az ellenőrző bizottság képviselője, és mint az expedíció orvosa ragaszkodom hozzá, hogy kurtítsuk meg a felhő megfigyelésének határidejét. Távolodjunk el tőle, és foglalkozzunk Berenikével. Különben nem vállalok felelősséget az egészségetekért. Javaslom, hogy szavazzunk.
Most csak apám nevette el magát a többiek savanyú ábrázata láttán. De az ő nevetése is épp elég savanyú volt:
- Tyűha, micsoda jezsuitát neveltem én fel! Még bosszút is tud állni, és... De bárhogy van is, mivel tudományos feladatról van szó, nincs jogom parancsnoki vétóra. Ha akarják, szavazzanak!
Pedig ahelyett, hogy jezsuitának nevez, köszönetet kellett volna mondania. A tanács úgysem mond le a szavazásról - Peter Night hangján érződött ez, mivel azonban rám haragudtak, mind a heten sokkal hosszabb időt szavaztak meg apámnak a felhő megfigyelésére, mint amennyit más körülmények között kapott volna. Így hát volt okom, hogy emiatt is duzzogjak, de önmagam miatt is, hiszen ily módon megsokszorozódott annak a valószínűsége, hogy mégiscsak bekövetkezik, amitől féltem.
- Még mindig haragszol, Zenko? - kérdezte apám egy héttel később, miután jó ideje némán figyelte, hogy látom el egy pszichorobottal közösen a soron következő szondát, amelyet a felhőbe készültünk kilőni ismét.
Kutatószonda volt. Speciális, pótlólag felszerelt védőberendezésekkel, új műszerekkel láttuk el, és még két póthajtóművet is kapott. Maga a rakétaszonda kicsi volt, de a hajtóművek teljesítőképessége akkora, hogy egy egész csillaghajót is kihozott volna az elképzelhető legnagyobb csillag gravitációs teréből. Úgyhogy arra számítottunk, hogy ez a szonda legalább egymillió kilométerrel jut épségben beljebb, mint az elődei. De bizonyosak nem lehettünk ebben, mert nem gravitáció az, amibe majd beleütközik, hanem valami rejtélyes mező, tér, és a - hiába írta le apám matematikailag - nem kevésbé rejtélyes akkréciós erő.
- Nincs igazad, ha haragszol rám - folytatta apám, mivel nem kapott választ. - Megértem az állapotod, de hát végeredményben túl fogjuk élni, nem? De ha nem is éljük túl, a pillanat megéri, hogy, mint Faust, rákiáltsunk: állj meg! Hány egyszerű halandónak jutott osztályrészéül, fiam, hogy, mint az istenek, jelen legyenek a kezdet kezdetén, egy világ születésének legmesszebbi kezdetén?
- Jobban szeretem a kész világokat - feleltem. - Vagy legyen egy igazi fekete lyuk, és akkor ugorjunk bele fejest, hogy Kardasov hipotézise szerint egy másik Világegyetemben bukkanjunk fel.
Apám töprengőnek látszott, mint aki fel akarja idézni azt a bizonyos hipotézist, amelynek a létezésében én magam nem is voltam olyan bizonyos. Aztán két-háromszor megrándult a bal válla - inkább szokás volt ez, mint idegesség; csak az utóbbi időben jelentkezett, és még nem volt időm meggyógyítani.
- Lehet, hogy valahol létezik egy másik is - mondta szomorúan -, de mi keresnivalónk van egy másik Világegyemben, fiam, amíg ebből sem értünk semmit?
- Úgy. Szóval végül feladod ezt a dolgot a felhővel?
- Hogy feladom? - lepődött meg az én csodálatos apám. - Hát nem hallottad? Ez a zseniális örmény most dolgozott ki egy hipotézist, amiből kisülhet valami. Akárhogy is, de egy darabig feltétlenül itt maradunk. Képzeld, azt állítja, hogy az akkréciós erő nem magához rántja a térben lévő anyagot, hanem teremti...
- És te örülsz, hogy be akarja bizonyítani annak az ellenkezőjét, ami miatt téged annak idején lángeszűnek nyilvánítottak?
Apám csak pislogott, és a válla a szokásosnál is sűrűbben rándult meg.
- De hát miért ne örüljek? Hiszen ez a tézis megmagyarázná bizonyos fokig, hogy ilyen fantasztikus vonzás ellenére miért bomlik az anyag a felhőben. Kifelé mozog, mint ahogy a csermely folyik ki a Földön a forrásból, érted?
Nyilván látta a szememen, hogy semmit sem értek, és számomra még érthetetlenebb lelkesedéssel elmesélte, hogy ásott elő Darjan a régmúltból egy valaha a bizonyíthatatlansága miatt elvetett hipotézist, és egyesítve az akkréciós erő elméletével, hogyan dolgozott ki egy, a felhőre vonatkozóan elfogadhatónak látszó modellt.
A láthatatlan elnyelő centrum a Galaktika antiterének részét képviseli. Afféle zsilip a tér és az antitér között. Az akkréciós erő, mely mint a két világ érintkezésének szülötte belőle árad ki, úgy görbíti el az antitér egyes részeit, hogy a miniatűr antitér teljes bezárulásának a pontjában - számunkra - normális elemi részecske keletkezik. Ily módon választ kaphatunk arra az ősrégi kérdésre is, hogy miképp lehetséges a galaktikák egymástól való szüntelen távolodása, és ennek következtében az egész Világegyetem állandó tágulása ellenére, hogy az anyag átlagsűrűsége a térben évszázadokon át mért adatokat összehasonlítva is állandó. Amiből az következik, hogy állandóan új anyagnak kell a térbe kerülni, amely mintha a semmiből keletkezne. Nos ez a “semmi” tulajdonképpen az antitér, az antivilág, amely állandóan új anyagot lövell a mi világunkba. És fordítva: a mi terünk valamely részének bezárulása - antirészecskéket teremt.
- Amennyiben ez a helyzet - folytatta apám mazochizmushoz hasonló élvezettel küzdve önmaga ellen -, már csak azt kell megérteni, hogy az új anyag részecskéi miért nem repülnek szét azonnal minden irányba. Én úgy vélem, hogy itt azt lehetne bebizonyítani, hogy nem általában keletkezik anyag, hanem egy eljövendő csillag konkrét anyaga keletkezik, érted? Darjan hajlik rá, hogy alátámassza ezt a gondolatomat. Az antitér apró részenként görbül, amíg az egész terület ki nem merül. Az erő, amely az antiteret elgörbíti... már nem nevezhető akkréciós erőnek. Lehet, hogy egy hatodik, lehet, hogy az első, lehet, hogy ez az az univerzális őserő, amely maga változik át a többivé... És miután létrehozta az antitérből az elemi részecskét, ez az erő már, mint akkréciós erő hat rá. Nem engedi elrepülni, amíg a felhő középpontjában az egész antitér át nem változik anyaggá. Ezután ez az anyag elkezd sűrűsödni, és addig sűrűsödik, míg a már ismert modell szerint meg nem születik egy új csillag. Amint látod, megint a csillagok és galaktikák hideg születéséhez jutunk, ami személy szerint engem kielégít. Lényegében az egységes erőre vonatkozó tézis csak meggyőzőbbé vált. Ez az erő változtatja elemi részecskékké az antiteret. Ez az akkréció gyűjti egybe a részecskéket. Ezután gravitációvá válik, ami összetömöríti őket, mígnem erős kölcsönhatás lép fel, amely elektromágneses sugárzást indukál, ami viszont molekulákat hoz létre az atomokból és így tovább. Mint ahogy bizonyára létezik egy fordított folyamat is, amelyre talán a gyenge kölcsönhatás és a maghasadás adhat majd magyarázatot. Ez a folyamat vezethet ahhoz, hogy a mi terünkből antirészecskék keletkezzenek. A tér antirészecskékké változik, az antitér részecskékké... íme a világegyensúly és a tér, idő, anyag hármas egysége.
- Amely egységes és mozdulatlan - szúrtam közbe.
- Egységes - igen, amennyiben a tér és az idő magának az anyagnak elszakíthatatlan része, tulajdonsága, de... ezt te mozdulatlanságnak nevezed?
- Igaz - hagytam helyben. - Szóval a Semmi mégiscsak okozhat fájdalmat?
- Micsoda, micsoda? - apám nem győzött csodálkozni a fián.
- Semmi. Eszembe jutott egy ostobaság, amiről Zenonnal, mármint az ókori Zenonnal beszélgettem.
- Aha - mondta apám, de láthatólag visszatért már a felhőjéhez. Elgondolkodva megtapogatta a kutatószonda szürke burkolatát, amelyben nyilván nagyon bízott, és megjegyezte: - Ha ez visszatér, elindulhatsz Berenikéhez. Mi még biztosan elszórakozunk a múltkori szavazás ellenére, mert, mint mondtam, a kollégák tűzbe jöttek Darjan modelljétől.
- Köszönöm - mondtam ernyedten, mert arra gondoltam, hogy ez már a vég. Most már arra vártam, hogy bekövetkezzék látomásom megvalósulása.
De miért éppen most, ez alatt az apámmal folytatott beszélgetés alatt kezdtem egyszerre várni erre? Miért, hogy mint egy kis hideg robbanás - ha van hideg robbanás... (persze hogy van, hiszen a gyerekek összeolvadása a térrel nem is olyan kis hideg robbanást idézett elő!), miért, hogy mint egy hideg robbanás, úgy tört fel bennem a meggyőződés, hogy most már meg fog történni? Lehet, hogy abban, hogy a többiek “tűzbe jöttek”, és maradni akarnak, hogy ellenőrizzék Darjan modelljét, a körülmények olyan sorsszerű összejátszását láttam, ami az elkerülhetetlen dolgok előhírnöke. Lehet, hogy ez a tézis, miszerint a tér és az idő nem csupán feltételei az anyag létezésének, hanem annak belső lényege, végső bizonyítékként szolgált számomra abban a gondolatmenetben, hogy az ilyen látomások az anyag belsejében történő mozgásunk reális képei. Nem tudom. De azt tudom, hogy számomra alig elviselhető feszültséggel teli órák százainak vánszorgása kezdődött, amelyek úgy elgyengítettek, hogy ha az valóban bekövetkezik, már nem lesz erőm sem felfogni, sem reagálni rá. Szerencsére ez a közérzetem nem nagyon hatott az expedíció többi tagjára, akik továbbra is rendkívül emelkedett hangulatban voltak. Mind a nyolcan elhiszik, hogy azért vagyok ideges és nyugtalan, mert én is olyan lelkendezve várom, hogy a speciális kutatószonda elhozza a Darjan hipotézisét megerősítő adatokat.
Itt most nem fogom részletesen ismertetni expedíciónk műszaki, tudományos munkáját, mert legalább azoknak a dokumentumoknak meg kell maradniuk, akár megvalósul a látomásom, akár nem. Ha nem maradnak fenn az archív anyagok, akkor természetesen az én közéjük helyezett elbeszélésem sem marad fenn. Amit pedig én a memoárírók “önfeláldozásával” tovább folytatok. Mellesleg ez a bátorság egyetlen fajtája, amelyre jelen állapotomban képes vagyok.

A JÁTÉKELMÉLET

1

Feljegyzésemnek ezt a részét megint kézzel vagyok kénytelen írni. Nem halaszthatom el, mint az előző alkalommal, mert nincs kilátásunk arra, hogy agyondicsért technikánk megment bennünket. Csillaghajónk halott. Egyetlen olyan berendezése vagy műszere sem működik, amely elektromágneses forrásból nyeri az energiát. Valóságos csoda, hogy mi magunk élünk. Kizárólag azért látunk valamelyest, mert szkafandereink sisakjain működnek az infravörös kamerák és lámpák. A sötétség ezért fehér kására hasonlít, amelyben kilenc óriási, szürkésfekete szkafander mozog. Ezt a paradoxont a hőmérséklet és az infravörös kamera részleges sérülése idézi elő. Pszichorobotjaink mozdulatlanul hevernek. Mindegyik ott, ahol az “ütközés” érte. Mi pedig olyan tehetetlenek vagyunk saját otthonunkban, amilyen mértékű tehetetlenségről és értetlenségről emberekkel kapcsolatban még csak nem is hallottam soha.
Akkor történt, amikor utolsó reménységünknek, a speciális berendezésekkel felszerelt szondának vissza kellett volna fordulnia, ahogy elérte a hárommillió kilométert. Jelzései már hét órával korábban megszűntek. De minden korábbi szonda sokkal, de sokkal előbb elhallgatott. Az új információkat dolgoztuk fel, és még mindig reménykedtünk a rakéta póthajtóművében. Vártuk, hogy a beprogramozott időben meghalljuk a visszatérést jelző első szignált.
Nem tudom, hogy rendkívüli feszültségem tette-e, amelyről beszéltem már, és ez hatott-e így az idegeimre, vagy valóban egy határozott előérzet lett-e úrrá rajtam. De abban a pillanatban, amikor a vevőberendezés órája a reményeink szempontjából fatális kétszámjegyű órához ért, polivizoromat általános adásra kapcsoltam, és szinte hisztérikusan adtam ki a parancsot:
- Figyelem! Mindenki öltsön szuperszkafandert! Ellenőrizzék a mentőkatapultokat, a pótberendezések épségét és a hajó minden főegységét!
Ezután letéptem a szirénáról a plombát - ilyen sziréna minden szektorban van -, és a legmagasabb, a harmadik készültségi fokra állítottam. A csillaghajót olyan hang- és fénykakofónia töltötte be, hogy a legedzettebb szívnek is görcsbe kellett rándulnia a rémülettől.
- Mi jött rád? - próbálta mindezt túlordítani apám, aki mellettem állt, és türelmetlenül várta, hogy a szonda újra megszólaljon.
- Az ellenőrző bizottság parancsa! Teljesítsd! - üvöltöttem rá.
- Miféle ellenőrző bizottság vagy te? Hálás lehetsz, hogy egyáltalán magunkkal hoztunk. Ha valakinek joga van parancsokat osztogatni ezen a hajón, az én vagyok. Világos? Mit képzelsz magadról?
- Apa, kérlek, tedd meg! Legyél igazi parancsnok!
- De hol látsz itt vészhelyzetet, ember? Hogy fogunk dolgozni azokban a szkafanderekben?
- Apa, kérlek!
- Amíg meg nem magyarázod...
Egy pszichorobot csörtetett el mellettünk. Nyilván rohant, hogy ellenőrizzen valamit. A legénység már teljesítette az utasítást. Apám tovább makacskodott, úgyhogy kétségbeesetten ráüvöltöttem:
- Próbariadó! Mint az ellenőrző bizottság képviselőjének, jogom van elrendelni. Eddig egyszer sem tettük, pedig a szabályzat szerint...
- Pont most... - tétovázott az én idős apám, aki nem tudott sem dühöngeni, sem parancsolni. Hiszen soha máshol, mint a saját tudományos szektorában nem irányított embereket.
- Most - mondtam ellentmondást nem tűrő nyugalommal, és apám megszeppentnek látszott attól, hogy fiának eddig általa nem sejtett tulajdonságai is vannak.
Az igazság pedig az volt, hogy hirtelen pánikom éppen az ő reakciójától múlt el. Azt sugallta, hogy nem történt semmi különös, hiszen több tucat szonda nem tért eddig vissza, hogy mégiscsak nagyon-nagyon messze vagyunk a felhőnek attól a szélétől, amelyen túl már az anyag bizonyos sűrűsödéséről, érzékelhető vonzóerejéről lehet beszélni. Körülöttünk és a hajóban a természet és az ember közötti megállapodás változatlanul érvényesnek látszott.
- Zenko, csak nem... megint egy látomás? - kérdezte apám hitetlenkedve, de nem feleltem.
Vagy újból hazudni kényszerültem volna, vagy be kellett volna vallanom, hogy megijedtem. Másképp mivel magyarázhattam volna, hogy próbariadót rendeltem el anélkül, hogy vele, az expedíció vezetőjével előzetesen megbeszéltük volna?
Indultam, hogy felvegyem a szuperszkafanderem. Előráncigáltam apámét is. Súlyos holmik ezek, szinte azt mondhatnánk, hogy a csillagok belsejébe is be lehet hatolni bennük. Valóságos szörnyetegeknek látszottunk, amikor felöltöttük őket, és emlékezetem szerint még fantasztikus filmben sem láttam olyat, hogy egy összkomfortos csillaghajóban valaki magára öltené, hacsak a hajó meg nem rongálódott egészen hermetikus szigetelésével együtt. Különösen egy olyasfajta hajóban, mint a miénk; ha maga a hajó nem képes megvédeni bennünket, akkor semmi meg nem véd.
Miközben segítettem apámnak, hogy bejusson a szuperszkafander szuverén világába, polivizorom egymás után közvetítette a különböző szektorokból a jelentéseket. Apámon kitört a vidámság:
- Fürgék a fiúk!
- Látod, hogy nem is haszontalan dolog egy próbariadó - diadalmaskodtam, és miután az utolsó jelentés is befutott, kiadtam az utasítást: - Folytathatjátok a munkátokat. A következő utasításig ne vegyétek le a szkafandert.
- És mennyi ideig akarsz minket benne tartani? - kérdezte apám.
- Ameddig jónak látom - feleltem, ráhúztam a fejére a sisakot, és az üvegen át kiöltöttem rá a nyelvem.
Fenyegető grimasszal válaszolt. Mondott is valamit, de még nem működött az adó-vevő. Fenyegetésén azonban átsugárzott az apai elégedettség, mert hisz ki merészelne nyelvet ölteni rá, aki előtt fejet hajt az egész emberiség! Még a fia se emlékszik, hogy valaha megtette volna.
Körülbelül három órával ezután ért bennünket az “ütközés”.
Nem éreztünk semmiféle “ütközést”, de milyen más szóval jellemezhetném? Egyszerűen kialudt a fény. Ez automatikusan leeresztette a védőpajzsokat szkafandereink üvege elé, és bekapcsolta az infravörös kamerákat. Miután felocsúdtunk, rájöttünk, hogy szinte minden tönkrement a hajón, és a pótrendszerek sem működnek. De még ezelőtt megállapítottuk, hogy nem is hallunk, hogy semmiféle hangot nem fogunk fel saját vérünk lüktetésén kívül, amely kiürült koponyánkban dobol. Valamiféle szédítő erő tökéletessége miatt oly sokat magasztalt első osztályú csillaghajónk bal oldalára lökött bennünket.
Igen. Valami megszólalt bennem - és ez megelégedésemre szolgált. Jó, hogy megmakacsoltam magam, és nem hallgattam a többiek zsörtölődésére és kérlelésére! Lehet, hogy mégiscsak ezeknek a szkafandereknek köszönhetjük, hogy életben vagyunk.
Úgy gondoltam erre, mint aki tudja, mitől óvtak meg bennünket a szkafanderek, és nyugodtan, pontosabban: már megnyugodva, vagy amint már mondtam, olyan elgyengülten gondoltam mindezt, hogy ahhoz sem volt erőm, hogy megijedjek. De mozdulni sem volt erőm. Százkilós jobb kezemmel kitapogattam a gravitációs szabályozót, amely az övemen volt. Elmozdítottam az utolsó fokozatig - semmi! Páncélozott ruhám továbbra is soktonnás súllyal szorított a padlóra. A csend továbbra is pattanásig feszítette a dobhártyámat. Elromlott a szkafander antigravitációs berendezése, vagy a felhőben vagyunk, ahol nincs gravitáció? De mit keresnénk a felhőben? Hogyhogy csak úgy hirtelen ott vagyunk? Jó, a felhőben nincs, de hát a hajónak van saját, mesterséges gravitációja. Szóval mégis ez az agyondicsért minőségű szkafander ment tönkre! Az ördögbe is, mit csináljak most vele? És tessék, a kamera sincs rendben...
Úgy rémlik, bizonyos csúszómászók bionikus érzékelőjének másolata ez a műszer, amely lehetővé teszi, hogy a láthatatlan hőhullámoknak köszönhetően, amelyeket minden test kibocsát magából - láthassuk a tárgyakat. E hullámok hossza közötti különbség azonban olyan finom és sokféle, hogy az emberi szem csak különleges kamera segítségével képes különbséget tenni közöttük. úgy látszik, most épp ez az átalakító műszer mondta föl a szolgálatot. Sebaj. Látni azért fogunk, ahogy a hüllők látnak éjszaka, gondoltam akkor, magam is meglepődve, hogy ilyen oda nem illő dologra gondolok. Aztán nagy nehezen elfordítottam a fejem. Fel akartam valamit ismerni a szétfolyó körvonalú tárgyak közül. A hüllők viszont - amennyire tudom, ámbár mit tudhatok én a hüllőkről, semmit se tudok róluk, lehet, hogy egyáltalán nem is így van -, a hüllők nyílt terepen nézelődnek, ahol a hideg éjszakai levegő szolgál állandó háttérül áldozataik testmelegének számukra látható fénye mögött; a növények, állatok és tárgyak éjjel ugyanis kisugározzák a nappal felvett hőt. De a hajónk levegőjének hőmérséklete magasabb a tárgyakénál, és én valami fehér, füstölgő kásában találtam magam, amelyben szürke és fekete tárgyak derengtek. Körvonalaik egészen meglepőnek hatottak. Megijedtem ettől a látványtól. Meddig tarthat ez? Ha valóban minden helyrehozhatatlanul tönkrement, akkor tönkrement a hőszabályozó is, és a hajó fokozatosan ki fog hűlni. Ki fog hűlni, és akkor a sötétség az infravörös kamerák számára is áthatolhatatlanná válik. Persze ez nagyon gyorsan is bekövetkezhet, ha a hajó hermetizációja megsérült. De a szkafander belsejében, a szkafanderében, amely most egykvantumnyi hőt, sem ereszt se ki, se be, épp az ellenkező folyamatnak kell végbemennie. Amennyiben a szkafander hőszabályozója is megsérült. Vérünk fel fogja melegíteni ezt a szűk teret, s végül saját testünk kemencéjében fulladunk meg. Persze, csak ha nem kockáztatjuk meg, hogy kinyissuk a sisakokat, és nem sikerül legalább részben úrrá lennünk ezen a megmagyarázhatatlan helyzeten.
Apám tőlem néhány méternyire feküdt a hátán - egy mozdulatlan, szürkésfekete óriás. Összerezzentem, amikor ráismertem, de azután eszembe jutott: ostobaság, mindenki életben maradt, hiszen akkor még hallottam a hangját! És megpróbáltam felállni. Azt hiszem, sokáig tartott. Először izomról izomra, csontról csontra tudatosítanom kellett magamban a testrészeimet, hogy parancsolni tudjak nekik, és a szkafander mechanikus vázához igazítsam őket, hogy harcba szállhassak azzal a foszforeszkáló kásával, amely mintha a földre nyomott volna. Végre sikerült a pillanatnyilag felismerhetetlen berendezések ijesztő körvonalai között felállnom, s miközben rendkívüli erőfeszítéssel megindultam apám felé, már képes voltam megrémülni. Mert eszembe jutott, hogy ilyen szituáció nem szerepelt az én látomásomban. Sem a feljegyzéseimben, sem az emlékeimben szó sem volt semmiféle katasztrófáról. Tulajdonképpen csak néhány mondat hangzott el az én személyes kalandommal kapcsolatban egy képzelt mentőkatapultban. De nem rémültem meg nagyon. Túlságosan lefoglalt, hogy felemeljem az egyik lábam, ne veszítsem el az egyensúlyom, tizenöt centivel arrébb újra letegyem, és utánahúzzam a másik lábam is. Ha a szkafanderben nem lenne mechanikus mozgatóváz, egy emelőszerkezet, amely megsokszorozza a szkafander viselőjének az erőkifejtését, egyetlen lépést se tudtam volna megtenni. Mert a szkafander a beleépített nagyszámú műszer és berendezés ellenére se túlságosan nehéz, hiszen fél kézzel nyújtottam oda apámnak! Csak tudnám, mi történt!
(Fukarkodnom kell annak részletezésével, amit átélünk, s amit teszünk, és nemcsak azért, mert rendkívül nehéz kézzel írni. Íróeszközeim száma szerény, s fogalmam sincs, mennyi ideig lesz még szükségem rájuk.)
Apám élt. Végigtapogattam, felállítottam - eközben mindketten elestünk néhányszor, anélkül hogy zuhanásunk bármiféle hangot váltott volna ki. Egy darabig támogattam, amíg biztosan nem állt a lábán, azután segítettem, hogy megtegye az első lépéseket, ahogy egy kisgyerek első lépéseinél segít az ember. Megkíséreltem, hogy kézmozdulatokkal tudtára adjak valamit, de a mozdulataim annyira lassúak voltak, és jelentésük nyilván annyira szétfolyó, hogy feladtam a kísérletezést. Apám egy ugyanolyan végtelenül lassú mozdulattal megkísérelt megállítani, de én nem álltam meg. Ott hagytam, és eltámolyogtam a lakószektor felé. Az emberi szem, ha nem is rendelkezik kameráink érzékenységével, mégis a természet egyik legnagyszerűbb találmánya. Gyorsan hozzászokott, hogy a levegő fehér füstjében is megismerje azt, amit ismert. Úgyhogy nemsokára biztosabban mozogtam, és egyik vagy másik hely felismerése apró örömöket okozott. Körülbelül félóra múlva tértem vissza. Ha előzőleg megnézem az órám, tudhattam volna, mennyi időre volt szükségem, hogy eljussak Peter Night kabinjáig, és megtaláljam rajzeszközeit. Mintha a szkafanderem kronométere lett volna az egyetlen, amely normálisan működött, és ez is örömet okozó csoda volt. Csak később jöttem rá, hogy ez nem jelent semmit, és semmi módon nem segíthet rajtunk. És amikor később újra ránéztem, örömöm egy pillanat alatt az iszonyat görcsévé változott: a kronométer mellett lévő mágnesmérő kilencvenhatezer oerstednél állt meg. Vagyis a hajóba egy elképzelhetetlen, iszonyú erejű mező tört be, amiről azonban egyelőre semmi egyéb nem jutott eszembe, mint hogy a Föld Napjának egy oersted mágneses ereje van. És mégis képes voltam mozogni! Meg kell mondanom, hogy a szkafander, amelyet elátkoztam, teljesítette védőfunkcióját. És nemcsak azt: adott innom, és rendszeresen felszárította testemről a verítéket.
Szerencsére Peter Night hobbijának kellékei állandóan kabinjának asztalán voltak. Most is ott találtam őket, mintha az az erő, amely bennünket a földre döntött, rájuk nem hatott volna. Felmarkoltam a rajzlapokat és az egyébként színes, de most színtelennek ható krétákat. A lapok egy része, tele volt rajzolva, de azzal vigasztaltam magam, hogy legalább a hátlapjukat felhasználhatjuk. A másik hasznos gondolat, ami eszembe jutott, az volt, hogy felesleges visszatérnem oda, ahonnét jöttem, mert apám aligha van még ott. Egyáltalán, a közel százezer oersted ellenére örültem különös, de megmagyarázható hidegvéremnek. Ennek köszönhető, hogy azokban a percekben, de később is hasznos tagja lehettem expedíciónknak.
Látomásom emléke valószínűleg folytatta titkos, nyugtató tevékenységét, mert nem lepett meg, hogy mindenki sértetlen. A vezérlőteremben találtam meg őket, amely ugyancsak fehér kásával volt tele - nyolc szürkésfekete óriás, mozdulatlanok és némák, mint a hajdanvolt kőszobrok. És mégis megkönnyebbültem, amikor rájuk pillantottam. És büszkeség is volt a sóhajomban, mert hisz olyan eszközt hoztam nekik, amelynek segítségével kommunikálhatunk. Ősi, primitív, de évezredek által kipróbált eszköz, ami nekik még nem jutott eszükbe. Mintha megnémultak volna szegények!
Amikor a közelükbe értem, kétségbeejtő lassúsággal, nagy betűkkel ezt írtam az első rajz hátoldalára: “Mit szólsz? Ugye jó, hogy nem vettük le a szkafandereket?” Alig lehetett látni a betűket.
Odatartottam apám szkafandersisakja elé. Fölé hajolt, rettentő lassan kivette a kezemből, a másik kezével elvette a krétát, amellyel a pillanathoz nem nagyon illő, gyerekes diadalt sugárzó kérdést leírtam. Elolvastam a választ, még miközben írt, mert embertelen türelem kellett volna ahhoz, hogy kivárjam, míg befejezi. Mint valami álomban, nesztelenül közelebb jöttek a többiek is, hogy lássák, mit csinálunk. “Zseni vagy” - írta apám. “Bocsáss meg, hogy mindeddig csak rosszat gondoltam rólad.” A keze megmozdult, megrándult, ahogy az én szívem is fájdalmasan összerándult ettől a vallomástól, aztán tovább írt: “De ki vagy te tulajdonképpen?”
Nem az apám volt, persze. Ez csakis Darjan lehetett, aki szintén nem veszítette el az önuralmát. Vagy legalábbis a humorérzékét nem. Végignéztem a szürke szobrokon, és megállapítottam, hogy nemcsak némák, de névtelenek is. Az arcok elé ereszkedő védőpajzs lehetetlenné tette, hogy megkülönböztessük egymást. A szkafandereken ott volt tulajdonosuk neve, de vagy a betűk voltak túlságosan kicsik, vagy a színük tette, mindenesetre nem lehetett látni őket. Úgy látszik, ez a nyolc ember épp az előbb gyűlt össze, tehetetlenül figyelve, hogy megérkezik-e a kilencedik is. Mert semmi egyebet nem tudtak tenni, mint megszámolni, hányan vagyunk.
Az egyik műszerfal mellett egy pszichorobot feküdt. A levegő vakító fehérsége lehetetlenné tette, hogy elolvassam a nevét, de erről a látványról még egy hasznos ötletem támadt. Kivettem a dobozból egy másik krétát, és annak a mellére, aki kezében a rajzlapokat tartó dossziéval még mindig ott állt, nagybetűkkel ráírtam: Darjan. Lenézett, elolvasta, méltóságteljesen bólintott helyeslése jeléül. Ám ez a méltóságteljes mozdulat a súly következménye volt, amelyet le kellett győznie. Tovább akart írni a papírlapra, de én óvatosan két kézzel megfogtam, és megfordítottam Darjant, hogy a hátára is ráírhassam a nevét. Aztán elvettem tőle a dossziét, és csak egyetlen papírlapot hagytam nála. Krétája már volt. Krétát és papírt adtam mindenkinek, és a mellükre mutattam. Gyors felfogású férfiak voltak. Mindegyik nyomban felírta a lap szélére a saját nevét, amit aztán én nagybetűkkel átírtam a mellükre és a hátukra. Peter Night még ezt is ráírta a papírra: “Vadállat! A rajzaim! Voltak ott üres papírok is!” De ez nem ébresztett egyebet fel bennem, mint irigységet. Mert nagyon gyorsan és ügyesen fejezte ki írásban a dühét. Látszott, hogy ez egy festő keze, még ha szkafanderkesztyű van is rajta.
Végül, amikor már csak én maradtam névtelen, mindenki tudta, ki vagyok. Apám újra elindult, mint egy járni tanuló gyerek, azzal a szándékkal, hogy átöleljen. De eltoltam magamtól, és egy mozdulattal kértem, írja rá a nevem a hátamra. Nem vagyok szerény, ezért elmondhatom: volt oka átölelni. Azt adtam nekik, ami pillanatnyilag a legfontosabb volt: kommunikációs lehetőséget, ami nélkül minden, a túlélésért folytatott szervezett küzdelem elképzelhetetlen.

2

Ha az embernek személyes érdeke fűződik hozzá, rendkívül találékonnyá válik. Egy órával később Peter Night már felszerelt a robotpilóta műszerfalának szélére egy ki tudja honnét leszerelt széles lapot. Vegyszereket is talált a laboratóriumban, amelyekkel írni lehetett rá, és aztán egy darab puha szigetelőanyaggal le lehetett törölni. De az a reménye, hogy ily módon megmentheti a rajzlapjait, szertefoszlott. Az első parancs, amelyet apám a táblára írt, így hangzott: “Night, gyűjtse össze a többiektől a papírlapokat. Adja ide valamennyi vázlatfüzetét. Egyhamar nem lesz más mód megfigyeléseink rögzítésére. Szereljen fel még néhány ugyanilyen táblát is.”
Elviselhetetlenül sokáig tartott ennek az utasításnak a leírása, és elviselhetetlenül hosszú időbe telt, míg apám letörölte. Eszembe jutott, hogy nyilván nincs már okunk sietni, de az eszmecserének ez a módja mégis idegtépő. Aztán arra gondoltam, talán az életünkbe kerül. Testünk ijesztő súlya nagyon hasonlított az Ikárosz rakétakabinjaiban tapasztalt, gyorsulás előidézte súlyra. És bizonyára minden perc drága, különösen, ha nem tudod, melyik lesz az, amelyik után már moccanni is képtelenek leszünk. De, még ha nem mozdulunk is, ha sokáig tartózkodunk ebben a mezőben, ebben a térben okvetlenül elpusztulunk. Nem tudtuk, mekkora a térerősség a szkafanderek belsejében, mozgásunk nehézségét ez is előidézhette. Láttam egyszer egy orvosi filmet, amely egy védőöltözék nélküli emberről készült, aki mindössze ötszáz oersted erősségű térben mozgott, akár egy álomkóros, a mi szkafandereink pedig aligha hárították el mind a kilencvenhatezret, amely csillaghajónkba áradt. Mennyi lehet akkor odakint? Hiszen a hajó szigetelése nem sérült meg!
Amikor Peter Nightnak odaadtam a papírlapokkal a dossziéját, diadalmaskodhattam is: valamire azért csak jó, hogy korlátozottak írásbeli lehetőségeink! Night most aligha fogja számon kérni, hova lettek az üres lapok, miután kinyitotta a dossziét, és látta, hogy pontosan húsz üres rajzlap hiányzik; ezeket útközben sikerült egy szekrénybe csúsztatnom: magánhasználatra. Feltehetően a saját szórakozottságának a számlájára írja, mert azt aligha feltételezi, hogy egy ikároszi képes ilyen becstelen ravaszságra.
Hamarosan még néhány írótábla jelent meg különböző helyeken, csaknem minden szektorban, és ez a céltudatos munka alapjainak létrehozását jelentette. Hasznosnak bizonyult, hogy nem látjuk egymás arcát. Nem tudjuk leolvasni, mi zajlik az arcot fedő szürke páncél mögött. Csak egymás lassú és céltudatos mozdulatait láttuk. Ezért ez azt a gondolatot ébresztette, hogy a többiek nyugodtak, csak én vagyok oktalanul megrémülve. Az is jó, hogy egyetlen tábla sem elég nagy, hogy az ember ráírhassa valakinek, mennyi mindentől fél, és ez a foszforeszkáló fehér káosz, amit levegőnek neveznek, elnyeli, értelmetlenné teszi a kérdéseket is: Hol vagyunk? Hogy kerültünk ide? Mi van körülöttünk? Meddig tart még? Nincs kiút? Nincs menekvés?
Amikor a külső környezet közvetlen megfigyelésére szolgáló kémlelőablakok mellé felállítottuk a leszerelt és feleslegessé vált mellékhelyiség válaszfalát is, Darjan ráírta: “Észrevetted, hogy az ember igényli, hogy ostoba ötleteit éppúgy megossza valakivel, mint világraszóló felfedezéseit? Sőt ez az igény még erősebb is.”
Ezután letörölte, és a fal tetejére ezt írta: “Ide az ostobaságok írandók!”
Jó lélektani fogásnak bizonyult. Hamarosan ez a fal lett az egyik legnépszerűbb, és sajnálom, hogy a Nighttól lopott papírok nem elegendőek, hogy leírjam mindazt, amit ott olvastam. Pompás tréfák, szellemes megjegyzések, vagy egyszerűen csak szitkok, egy-egy szó, s valamennyiből a kiúttalanság bátor elfogadásának megrendítő sóhaja érződött. Ugyanakkor azonban e szavak nyilvánvalóan szelepként is szolgáltak reménytelenül szkafanderbe zárt lelkünk számára.
Darjan a kémlelőnyíláshoz szorította sisakpajzsát, meredt kifelé, mintha azt remélte volna, hogy valami változás történt odakint. Én pedig eközben nem rendeltetésszerűen használtam az odaerősített falat: “Látszik valami?” - írtam. Darjan csakhamar felhagyott a meddő bámészkodással, és válasza megerősítette, hogy az információcserének ez a formája olyan szavak leírására csábít, amelyek használatát egyébként kerülni szokás: “Látszik a Galaktika vulvája. Épp most folyik ki belőle az új anyag.”
(Orvos vagyok, és az orvosi terminológia számomra megszokottabb. Ezért nem idézem az eredeti szavakat. No meg az ellenőrző bizottságnak is tagja vagyok.)
Elképzeltem, hogy csippentené e szavak kimondása közben Darjan két ujja közé az orra hegyét, és elfogott a káröröm: “Szeretném látni, hogy meg tudod-e ezt tenni szkafanderben!”
Már előzőleg megbizonyosodtunk arról, hogy a csillaghajót tökéletes sötétség veszi körül. Egyetlen csillag, egyetlen világosabb foltocska sem látszott. És mégis leírtam még egy ostobaságot, de nem olyasfajtát, amilyeneket Darjan ezen a táblán látni szeretett: “Nem gondolod, hogy zuhanunk?” Törvényszerű volt a válasz. “A Kozmoszban minden szabad mozgás zuhanás az adott súlypont felé, kisfiam.” Nem volt kedvem megbocsátani ezt a “kisfiam”-ot. De hogy vágjak vissza ilyen körülmények között? Mellesleg megérdemeltem. De azért furcsa, hogy jutott eszébe épp ez a szó? És valóban gúnyolódik? Hiszen a korát tekintve valóban az apám lehetne. De eddig mindig úgy viselkedett, mintha egyidősek lennénk. Csak nem határozott úgy, hogy fiává fogad? Mert annyira hatott rá az általam sugallt közeli vég? Ezt írtam: “Mi a véleményed apám téziséről, aki szerint egy eljövendő csillag akkréciójába kerültünk?” Tipikus Darjan-szentencia volt a válasz: “A természet olyan dolog, kisfiam, hogy akármilyen ostobaságot állíthatsz róla, kiderülhet, hogy igazad van.” És elment. Letöröltem a kérdésem, de otthagytam a választ. Aztán kinéztem az ablakon át az áthatolhatatlanba, és neki tettem fel azokat a kérdéseket, amelyeket Darjannak vagy másvalakinek szerettem volna feltenni, noha senki sem tudta a választ. Amikor az utolsót is elpanaszoltam, bementem a kabinomba, amely a szkafanderem miatt feleakkorának tűnt, és folytattam az írást, pedig a csillaghajón az én kezem munkájára is szükség volt.
De mit írjak tulajdonképpen? Mit írtak az emberek hasonló helyzetben, mielőtt elpusztultak? Mit írtak a régmúltban a halálraítéltek? Olyan kicsik ezek a rajzlapok - de még kisebb a valószínűsége annak, hogy fennmaradnak. Ha elérnek egyáltalán valakihez, célhoz érnek a nyolc nagyszerű férfi gondolatai és megfigyelései is - mire valók akkor az én profán följegyzéseim? Igen, az ember néha valóban leküzdhetetlen vágyat érez, hogy ostobaságokat mondjon, ha másnak nem is, de legalább egy diktafonnak, vagy ilyen felbecsülhetetlen értékű lopott papírlapnak! Alighanem ez sem egyéb, mint a szervezet egyik önvédelmi mechanizmusa, amely támaszt keres a múltban, hogy ereje legyen az elkövetkező nap érthetetlen, új csatáihoz.

3

Néhány órával az “ütközés” után olyan rend alakult ki a hajón, amitől csak hideglelést lehetett kapni. Az emberek úgy úsztak ide-oda a levegő fehér ködében, mint a halak az akváriumban, és látszólag éppoly céltalanul. Sem a mozdulataik, sem mozgásuk iránya nem árulta el azonnal, hogy csinálnak-e egyáltalán valamit. Aki két-három méterre eltávolodott, annak a szkafanderén már nem lehetett elolvasni a nevét, és azt sem lehetett látni, hová megy. Apám állandóan a robotpilóta mellett tartózkodott, s az ott lévő táblára egyik utasítást írta a másik után. Utasított mindenkit, hogy írja le, mit észlelt az “ütközés” pillanatában, mit érzett, emlékezzen vissza vagy ellenőrizze, mit mutattak a műszerek abban a pillanatban, amikor leálltak. Név szerint utasította az embereket, hogy ki milyen problémát igyekezzen átgondolni, vagy ki melyik táblán milyen számítást végezzen el. És egyetlen olyan utasítás sem volt, amely akár csak tétova kísérletre mutatott volna, hogy miként kerülhetnénk ki ebből a tragikus helyzetből. A szürkésfekete óriások pedig sorra odamentek, hogy elolvassák, és szófogadóan indultak teljesíteni ezeket az utasításokat, mintha belenyugodtak volna a pusztulásba, és már nem lenne más dolguk, mint befejezni az expedíció tudományos programját.
De mi az ördögnek fejezzék be, ha számításaink szerint úgysem tudják megmenteni az eddigi eredményeket sem? Ha a felhőre vonatkozó előzetes hipotézisek helytállóak, nincs mód, hogy kijussunk a születő csillag szupererős teréből. Főhajtóműveink működése a tömegvonzás átalakításán alapszik. Itt pedig nincs gravitáció. Sem a foton-, sem a plazmahajtóművet nem tudjuk beindítani, mert az elektromágneses berendezések megbénultak. Ennek az akkréciós erőnek a lényegét nem ismerjük, habár valamilyen megmagyarázhatatlan módon erőtere hatott mágnesmérőinkre, de antimágneses védőöltözetünk részben megvédett tőle. Amíg azonban a szkafanderekben ez az elviselhetőség szintjén maradt, a hajóban lévő közel százezer oersted azt jelezte, hogy a hajón kívül ez a mennyiség a bent lévőnél milliószor nagyobb. Éppen ezért ment tönkre a plazma- és a fotonhajtómű berendezése, amely maga is képes a fotonok és a plazma kisugárzása közben millió oersted erősségű mágneses teret létrehozni. Ez viszont még érthetetlenebbé tette az egészet. És az emberek számára valószínűleg megismerhetetlen marad még sokáig. Talán még tovább, mint amennyi idő, a tömegvonzás felfedezése és annak az ember szolgálatába állítása között eltelt. Ahogy mind mélyebbre hatolunk a Világegyetem titkos mechanizmusába, az szinte számtani haladvány szerint válik számunkra, a Tejút egy távoli provinciális nyúlványáról érkezett emberek számára, mind bonyolultabbá és nehezebben megérthetővé. Egyedül a régi rakétahajtóművek lettek volna képesek harcba szállni ezzel a fantasztikus erővel, amíg még valahol az erőtér szélén vagyunk. De a mi hajónkon ilyen nem volt. S különben is micsoda méretűeknek kellett volna lenniük! Talán az Ikároszon fellelhető összes robbanóanyag se lenne elegendő számukra! A mi készleteink pedig legjobb esetben arra elegendőek, hogy két-három mentőkatapultot lőhessünk ki velük, és nem értettem, hogy apám legelső utasítása miért nem arra vonatkozik, hogy mindenki azon dolgozzék, hogy megpróbáljunk kimenekülni, amíg nem késő. Csak Ray és Zeller, a két fedélzeti mérnök fogott hozzá, hogy rakétahajtóműveket szereljen a legkisebb katapultra, hogy kilőhessék a tudományos dokumentációt.
Amikor ezt megtudtam, eszembe jutott mesterem, Terin mondása arról, hogy az ikárosziak nem egyebek, mint a Földről a Kozmoszba küldött felderítő automaták. És most tényleg jobban hasonlítottak gépekre, mint valaha - arc nélküli fémóriások. Ódon, lassan mozgó gépekre hasonlítottak, amelyekből hiányzik az önvédelmi program, holott-ilyen helyzetben a legprimitívebb pszichorobotok is megkíséreltek volna gondoskodni magukról. Mintha semmi egyébre nem lettek volna képesek azon kívül, hogy az automaták szívósságával gyűjtsék az új megfigyeléseket, függetlenül attól, hogy azok pontosak-e - sőt még a teljes bizonyosság ellenére is, hogy tévesek -, hiszen valamennyi műszerünk felmondta a szolgálatot.
És mégsem voltak automaták ezek a gyermekcipőben járó elektronika századából való suta, óriás robotok. Jobban tudták, mint én, hogy az akkréció, amely a felhő elnyelő központja felé húz bennünket, néhány millió kilométer után úgy elbánik velünk, hogy még az atomjaink sem maradnak egyben. Vagy pedig az eddig csak feltételezett antitérrel bekövetkező érintkezés annihilációt idéz elő. Ha addig el nem fogy a szkafanderekben lévő élelem- és víztartalék. A tartalékok igen nagyok, mert regenerálódnak. De a regeneráló berendezés egyébként épségben maradt akkumulátorai kimerülhetnek, mivel nincs honnét újratöltenünk őket. Ezért már most találgathattuk, mi módon jutunk a nemlétbe: szomjan halunk, éhen halunk vagy megfulladunk? De akár csak a sisak védőpajzsát felhúzni is értelmetlen lett volna. Anélkül, hogy megkérdeztem volna, Peter Night felírta az ostobaságok táblájára, amikor ott értem, hogy épp a kémlelőablakon nézett ki: “Balov, laboratóriumi bizonyítékaink vannak arról, hogy tízezer oersted egy szempillantás alatt megöli az egereket.”
Nem, nem volt robot ez a nyolc férfi, akik béna és vak szkafandereikben botorkáltak az anyag születésének méhében!
A nyilvánvaló kilátástalanság ellenére, amelynek tragikomikussá kellett volna tennie erőfeszítéseiket, hogy dugig tömjék a mentőkatapultot tudásukkal és nem tudásukkal, valamennyien okkal vagy ok nélkül igyekeztek kollégájuk, Darjan, az asztrofizikus közelében tartózkodni. Mint már írtam, a homály már néhány méter után elnyelte az embereket. Eleinte azt képzeltem, hogy csak én járok Darjan sarkában, és hogy állandó közellétemet iránta való erős vonzalmamnak tulajdonítja. Később észrevettem, hogy állandóan van mellettünk még egy szkafander, de a nevét nem mindig tudtam elolvasni a levegő kameravakító fehérségében. Mígnem egyszer az egyik táblán hatalmas betűkkel a következő figyelmeztetés jelent meg:
“Mindenkinek! Azt gondoljátok, kellemes érzés, ha - még ha infrakamerán át is - úgy néznek rám, mint egy öngyilkosjelöltre? Üdvözlettel: Darjan.”
A felirat elég sokáig ott maradt, mivel senki sem tudta, hogy mindenki elolvasta-e már. A végén alighanem Darjan törölte le. De ezzel még nem törölte le az aggodalmamat is. És bizonyos, hogy a többiekben is tovább élt az aggodalom, mindazokban, akiknek hidegvére példa és támasz volt számomra azokban a napokban. Nem tudom, mit éreznek, mit gondolnak, milyen szándékaik vannak annak a munkának az elvégzésén kívül, amelyet apám utasításai szerint teljesítettünk, aki hirtelen ellentmondást nem tűrő, energikus parancsnokká változott. Biztos, hogy neki is segített a szkafander sisakpajzs, amely a többiek elől elrejtette a személyes érzéseket. Mindenki gyilkos magányra volt kárhoztatva nehézkes erődjében. Egyedül étkezett, egyedül ivott, egyedül lélegzett. Testileg, lelkileg egyedül, elrekesztve, tehetetlenül és vigasztalanul a tébolyító csöndben. De ebben a magányban találtak erőt és időt, hogy aggódjanak a társukért.
Az egyszerű maghasadás, amely kronométereinket működteti, s amely azon a még nem teljesen megfejtett lényegű erőn alapul, amit gyenge kölcsönhatásnak neveznek, továbbra is termelte egyenletesen a maga láthatatlan elemi részecskéit. Láthatatlanok és tapinthatatlanok, mint a másodpercek, percek, órák, napok, amelyeket számolnak. Úgy látszik, bármely erős is a teremtő erő, itt is, mint mindenütt, arra nem volt képes, hogy megakadályozza a romboló erő tevékenységét. De ha a részecskék - noha láthatatlanul - léteztek, létezett-e az is, amit továbbra is egyenletesen számoltak? Nem vagyunk-e abban a mitikus és misztikus időtlenségben, amely mindmáig a fiatal asztrofizikusok és fantaszták egyik legkedvesebb témája? Nem kerültünk-e a semmibe? Abba a semmibe, amit a romantikus lelkek szeretnek nagybetűvel írni, megmámorosodva a lehetőségtől, hogy így szabják meg képzeletük határait - mert a semmit nem lehet elképzelni, különösen nem a nagybetűs semmit. Ámbár az eleai Zenon mégiscsak egy sűrű, fekete felhőt nevezett semminek. Nem. Az ember nem tűri a határokat, és ezért elnevezi a semmit antivilágnak és antitérnek, s még azt is kiötli, hogy épp az szüli a valamit - az anyagot, azt képzelve, hogy ilyeténképp tudományos meghatározást talált a számára! Vagy lehet, hogy ez csakugyan az ősanyag forrása? Itt születik, mielőtt még a hozzá tartozó idő is megszületne? Mi pedig nemcsak az anyag, hanem egyúttal az idő legkezdetéhez is elkerültünk?
Apám napirendje szerint sorrendben, óránként váltották egymást az asztrofizikusok az ablakok előtt, hogy közvetlen megfigyelést végezzenek, változást keressenek a hajót körülvevő sötétségben, de senki sem mulasztotta el, hogy ne csípjen le innen-onnan némi időt, hogy kinézhessen. Feltételezem, hogy soha, egyikünk sem vágyott ilyen mohón arra, hogy legalább egyetlen csillagot megpillanthasson, legyen az bármilyen távol. Sőt még nem is csillagot, nem is fényt, csak egy valamivel világosabb kis foltot. Nincs! Néha az ostobaságok számára fenntartott táblán megjelent egy-egy felirat, amelyből arról értesültünk, hogy valaki ügyeleten kívül ment oda az ablakokhoz, és ugyanezt a kérdést tette fel. De maga a szó csak ebben a jelszóban szerepelt: “Őrizzétek a semmit, mert a tiétek.”
Azt hiszem, akkor született szerzője fejében is ez a szó, amikor megszűnt az az érzésünk, hogy haladunk. Eleinte a súly, amely féloldalra billentette a hajót, azt a gondolatot ébresztette bennünk, hogy a felhő centruma felé zuhanunk. De nem volt műszerünk, amellyel ezt ellenőrizhettük volna. Csak testünk érzékszerveire bízhattuk magunkat. Azok pedig, miután megszokták, már nem érzékelték. Akárcsak korábban, most is nehezen mozogtunk, amiért részben a szkafanderek. motorikus mozgékonyságának elvesztését, részben a szkafanderekben is jelen lévő térerőt tettük felelőssé. Az erő, amely vonzotta vagy tartotta a csillaghajót, se nem csökkent, se nem növekedett. Mágnesmérőinkben meg sem rezdültek a mutatók, mintha minden műszer megnémult volna a semmitől. Mi viszont fokozatosan “beszédesebbek” lettünk. Valaki ezt írta: “Ne kavard fel a forrást.” Egy másik: “Az antitérbe kihajolni tilos.” Nem voltak eredetiek, de az kiderült, hogy mindenkinek a Darjan és apám által a felhő kapcsán kidolgozott modell körül forogtak a gondolatai. S azt a meggyőződésüket is bizonyították ezek a feliratok, hogy mégiscsak belekerültünk a felhőbe, mert a csillaghajó előzőleg olyan helyen volt, amelytől sok-sok milliárd kilométerre volt minden - a felhőn kívül -, ami veszélyt jelenthetett volna.

4

Mindennap egy meghatározott órában apám összehívott bennünket a parancsnoki helyiségbe, hogy írjuk le egy táblára néhány mondatban, milyen új gondolatjutott eszünkbe, támadt-e valamilyen, mindegy, ha akár őrült ötletünk is, tapasztaltunk-e magunkban valami új benyomást. Ezután arra kért, hogy mindezt írjuk le egy papírra, és adjuk át neki a dokumentáció céljaira. Nézetem szerint okosabb lenne arra használni ezeket a papírlapokat, hogy utolsó üdvözletünket küldjük el rajtuk hozzátartozóinknak. De hát én az ellenőrző bizottság képviselője vagyok, és nincs jogom ilyesmit javasolni.
Egy magamfajta, szinte kívülálló megfigyelő nem képes szabadulni az érzéstől, hogy épp ezeken az értekezleteken íródnak le az igazi ostobaságok, nem pedig a Darjan által erre a célra szánt táblán. Volt, aki azt mondta, hogy egyáltalán nem a felhőben vagyunk, hanem valahol máshol. Hiszen szondáink szabadon mozogtak a felhő periferikus rétegeiben. Ezeket a rétegeket pedig láttuk, és többé-kevésbé ismerjük az összetételüket. Hogy hatolhattunk volna keresztül rajtuk anélkül, hogy észrevegyük? Hogy kerülhettünk volna pillanatok alatt olyan mélységbe, ahonnét a szondák már nem tértek vissza? De akkor hol van ez a “máshol”? A tér váratlanul összegörbült körülöttünk, ez talán a felhő elnyelő centruma ismeretlen és váratlan folyamatainak egyik következménye. Antitér lenne? Még ha az is, bizonyítsátok be, hogy létezhet a csillaghajó az antitérben? És hogyan nem váltunk mi magunk még “anti”-vá? Lehet, hogy azzá váltunk, csak nem vettük észre, jegyezte meg akkor Darjan.
Volt, aki megpróbálta konkrétabbá tenni ezt az ötletet: a különleges szonda, amely minden korábbinál mélyebbre hatolt, megbontotta az akkréciós erő egyensúlyát, és ez egy felénk irányuló kisugárzást eredményezett. Olyasmit, mint egy protuberancia. Nagy, hideg protuberancia. Illetve dehogy nagy. Még a Föld kicsi Napja is képes kétszázezer kilométeres protuberanciákat kilövellni! Szóval egy kicsi protuberancia. Ebben a protuberanciában az anyag sűrű, de lehet, hogy ez nem is a szó szokásos értelmében vett anyag, hanem annak preformája. Valószínűbb azonban, hogy mi magunk nem vagyunk benne a protuberanciában, mert az elpusztított volna. A protuberancia másodpercekre megközelítette a hajót, és szupererős tere révén bezárta körülötte a tér egy részét. Ezért nem látunk semmit. De ezért is maradtunk életben. És ez megmagyarázza a történtek gyorsaságát és váratlanságát is.
Természetesen vitatkoztak vele. Hogy lenne képes a mi felderítő szondánk felborítani a felhő egyensúlyát? Hanem ez az állítás váratlan erősítést kapott. Folyton-folyvást hajtogatták csak egyesek, napokon át győzködtek - fejtegették egyre: nem a szonda, hanem a Bereniké borította fel a felhő egyensúlyát. És hogy a Bereniké igazán nem kicsi, és ki a megmondhatója, milyen hatalmas erők rejlenek benne!
Utolsónak az épp akkor ügyeletben lévő Szanyin látta a Berenikét. Most megpróbált visszaemlékezni: körülbelül két órával az “ütközés” előtt, amikor elfoglalta megfigyelőhelyét, észrevette, hogy a Bereniké útiránya megváltozik, és hogy felgyorsul; a sebessége minden általunk korábban észleltnél nagyobb volt. Fantasztikus sebességgel tartott egyenesen a felhő felé! Rövid idő alatt elérte a felhő felső rétegeit, felragyogott, mintha izzana, és megint előbukkant, mintha nem tetszett volna neki az a hely. Ezért nem adott le Szanyin azonnal általános riadójelet. A Bereniké cikkcakkban folytatta útját, és megint behatolt a felhőbe, amely mintha szétvált volna előtte. De lehet, hogy ez csak Szanyinnak rémlett így. Mindenesetre olyasmi volt, mintha belülről kinyílna. Mintha valamiféle alagútnyílás tárulna fel. Abban a pillanatban Szanyin, mint mondotta, lenyomta a riadójelző gombját, de... akkor következett be az “ütközés”.
Némelyek azt állították, hogy hallották a riadót. És egymással versengve találtak ki mindenféle sületlenséget. Na tessék, a Bereniké a bűnös! Ő is látni akarta, az ostobája, mi van a felhő belsejében! És felborította az ott lévő erőegyensúlyt, és előidézte a protuberanciát. Így tett bennünket is e végtelen lassú csillagképződési folyamat egy porszemévé. Végtelenül lassú, mert a felhő forgásának szögperce olyan volt, hogy feltehetően évmilliókig fogunk zuhanni, mire elérjük a centrumot, amelybe apám annyira szeretett volna bepillantást nyerni...
Nem mondom, vonzó perspektíva!
De apám tovább ösztökélt bennünket, hogy csak fantaziáljunk tovább, s így még mulatságosabb ötletek is születtek. A Bereniké igazából szándékosan tette ezt, becsapott minket..: Vagy: a Bereniké révén adták ki a parancsot, hogy kémkedésért ejtsenek bennünket foglyul. Ezért is haladt a Bereniké eleinte olyan lassan, mert maga után csalt bennünket, és ezért burkolózott olyan titokzatos némaságba. Vagy: azok, akik a Berenikét útra bocsátották, egyszerűen ráparancsoltak, hogy hallgasson... Igen, igen, pontosan így van. Ez egyáltalán nem felhő, hanem az a civilizáció, amely a Berenikét építette. Egy gigantikus agy küldte felderítő útra a Bqenikét. És ez az agy elégedetlen, vagy - meglehetünk-e némi emberi hiúság nélkül? - annyira felkeltette érdeklődését az, amit a Berenikétől megtudott, hogy utasította: “Hozz nekem néhány példányt ezekből a lényekből, akikről meséltél, hadd nézzem meg őket közelebbről.” És mi most tulajdonképpen ennek az agynak a tekervényeiben haladunk, mert ez az agy akkora, mint tíz csillag. Hideg agy, amely azért talán mégis felmelegedett, és kíváncsi lett az általa eddig ismeretlen mikrobákra - amik az ő kozmikus méreteihez képest vagyunk... Nem hihető? De hát ha “az emberi értelem genezise csak az értelem általános genezisének specifikus esete”?...
Nem, nem. Ha létezik egyáltalán valamiféle agy, az messze van, a felhő centrumában, az antitérben talán, egy másik Világegyetemben, amelyben fejlett civilizáció lakik, és az hozta létre azt a felderítő automatát. Ez pedig egyáltalán nem felhő, ez az antivilághoz vezető valamiféle zsilip, amely egyszerű energiatranszformálással gyűjtötte maga köré a tér környező anyagát. Ezért hasonlít felhőre. Senki sem kíváncsi a mi csillaghajónkra, pusztán amikor kinyílt a zsilip, hogy fogadja a visszatérő felderítőt, az energia “szétspriccelt”, és ettől zárult be körülöttünk a tér. Reméljük, hogy amikor kinyitják...
Micsoda, akadt valaki, aki le merte írni a táblára azt, amit tökéletesen hangszigetelt szkafanderében sem mond ki az ember önmagának sem?
Nagyon mérges voltam a Berenikémre vonatkozó spekulációk miatt, hisz ezekben a napokban is előfordult, hogy mások számára láthatatlan és hallhatatlan kétségbeesésemben őt szólongattam. Bereniké, hol vagy? - hívtam. Megvagy még? Vagy te is tehetetlen vagy most, és vak, akárcsak most mi? Neked is ez az ostoba kíváncsiság a veszted? Miért hagytál egyedül? Hiszen azt akartad, hogy együtt legyünk?! Valóban megtiltotta neked valaki, hogy beszélj, vagy elfelejtetted az emberi nyelvet? És csakugyan léteztél, vagy veled is csak úgy találkoztam, mint ahogy Alec találkozott saját tébolyában a maga istenével?... Amikor Szanyin már ki tudja hányadszor pontosította utolsó megfigyelésének felidézését, méregbe gurultam. “És annyit se mondott, hogy viszontlátásra? Vagy nem énekelte el neked, mint a szirének, elveszejtő dalát?” “Szólt a zene” - írta Szanyin váratlanul, miután szokás szerint letörölte a kérdést, hogy legyen hely a válasz számára. Megelőztem - remegő kézzel, egész testemben reszketve, mert nemcsak ő feledkezett meg erről: “Milyen zene, a miénk?” “Szimfonikus.” “Ismerős?” - írtam én. “Számomra nem, de a stílusa ismerős. Olyan, mint Benié.” Darjan a tábla másik szélére ezt írta: “Elképzelhető egy ilyen ünnepélyes pillanat zene nélkül?” Ezt letöröltem a kezemben lévő szigetelőanyag-darabkával, dühösen, mert valószínűleg többen is vihogtak a szkafanderükben. Ezt írtam: “Pontosan hogy hangzott?” “Akarjátok, hogy elénekeljem?” írta válaszul Szanyin, és a kétségbeesés reprodukálta agyamban a kirobbanó, fülsiketítő nevetést, ami attól, hogy nem lehetett hallani, nem volt kevésbé kétségbeejtő. “Kérlek, tréfán kívül”, írtam még otrombább betűkkel. “A második szonda programjában zene is volt. Onnét jött?” Szanyin olyan sokáig gondolkodott, és azután olyan lassan írta le a választ, hogy már úsztam a verítékben a türelmetlenségtől. “Mind a két szondát messze .maga mögött hagyta, mikor száguldani kezdett a felhő felé. A vevőkészülék biztosan fixálta az irányt, ha a hullámhossz ugyanaz. Nem tudom. Én belefeledkezve csak őt néztem. Akkor azt gondoltam, hogy valamelyik polivizorból jön a zene. Az utolsó pillanatban csak véletlenül pillantottam a vevőkészülékre. De az is lehet, hogy rá se néztem. Ennyi!”
Ennyi! És később sem sikerült többet kipréselnem az emlékezetéből, mint ahogy én magam is képtelen voltam visszaemlékezni, hogy pontosan mely órákban sugározta az én szondám az Óda az emberifájdalomról-t, amelyet itt Darjanon kívül senki sem hallott. Mikor értek véget az én szavaim, és mikor kezdődött a muzsika? Mekkorák voltak az intervallumok? Egybeesett-e időben Szanyin ügyeletével? Képtelen voltam kiszámítani. Szükség lett volna a felvételekre, de hát, mint minden készülék, a lejátszó is néma volt. Meg se kíséreltük beindítani, nehogy megsemmisítsük a korábbi felvételeket, ha azok egyáltalán épségben maradtak mágnesesség ellen védő dobozaikban, amelyeket már átvittünk a mentőkatapultba. De ez nem akadályozott meg abban, hogy én is kitaláljak egy mesét, amelyet persze nem bíztam egyetlen táblára sem.

5

Mesék, mesék, mesék! Mulatságos, fantasztikus történetek a Terriana ifjúsága és a jövendő ikárosziak számára, ha elérkeztek hozzájuk egyáltalán. Mert miért ragaszkodott az én apám, az ő nagyapjuk annyira ahhoz, hogy elküldje nekik őket? Vagy csak azért ösztökélt fantaziálásra bennünket, hogy megmentsen a kétségbeeséstől? És miért nem mondott ő maga legalább egyetlen mesét? Mert, mint ahogy a régieket is mintha megtagadta volna, még csak hozzászólni sem akart mások keresgélő meséihez? Vajon nem szorultunk szórakozásra és vigaszra? Nem volt rá időnk, annak ellenére, hogy meglehet, az időtlenségben voltunk.
Vagy maga az időtlenség szülte őket, ahogy a múlt szinte mozdulatlan ideje szülte a réges-régi meséket? Ismerem elnémíthatatlan vágyam az egyszerű, emberi történetek iránt, amely akaratlanul is szemben áll a tudós szavakkal elmondott mesékkel, de mit mondjak erről a nyolc, szkafanderben élő férfiról ebben a mozdulatlan és sötét csillaghajó-koporsóban? Vagy éppen a holtak teremtik a meséket?
Már holtak lennénk? A Terriana számára - talán. A Föld számára - biztosan. És egész Világegyetemünk számára is, ha csakugyan egy másik világba kerültünk. Vagy a világ halott, és csak kronométereinkbe zárt utolsó darabkái mérik hasadva, haldokolva már nem létező idejét - órákat, napokat, egy hetet, a következőt... Mi meg azt gondoljuk, hogy élünk. Felváltva alszunk, mind ritkábban eszünk. Egyre ritkábban lépünk az ablakhoz, hogy kinézzünk. Küzdünk, hogy megőrizzük képzeletünk tartalékait, hogy élünk még. És hogy én is meggyőzzem magam, hogy még élek, állandóan a többiek kezét figyelem, azokat a szkafander miatt vaskos karokat, a kínlódva mozgó kezeket, amelyek... nem szűnnek mozogni.
Kibírhatatlanul lassú ez, még akkor is, ha csupán “beszélgetünk”. Valaki közeledik, nesztelenül, mint egy sűrű, szürkésfekete felhő a ködben. Nehezen mozgó kezével leír néhány szót. Arrébb lép, mert a szkafander szélessége eltakarja az egész táblát. A többieknek is közel kell lépniük, ha el akarják olvasni. És egyenként vagy kettesével odalépnek, s a könyökük összekoccan az áttetsző némaságban. Aztán egyik vagy másik az órájára néz. Elfelejtette, hogy nincs idő, hogy ez csak egy pusztuló elem felbomlása, s mint egy kísértet eltűnik a levegő fehér sűrűjében, hogy folytassa a munkáját.
Igen. Nem hagyják abba a munkát, ahogy nem hagyja abba a haldoklást óráinkban a maradék idő. A pszichorobotok erejétől és eszétől megfosztva, a számítógépek gyorsasága híján, saját testük ügyességét elveszítve, ez a csillagnépség most úgy dolgozik, mint ősapái valaha: nehezen, kínok között, tompa konoksággal. De íme, ügyetlen kezükből - noha mintha századok teltek volna el - itt is, ott is visszatér valamibe az élet. Néhány akkumulátor, amelyeket újonnan kiötlött védődobozba helyeztek, néhány műszer, egy-két szektor egyszerűbb berendezései, valami özönvíz előtti berendezés, ami akkora felfedezés, mint Arkhimédész számára az emelő... A mentőkatapult már olyan ismeretekkel van megtöltve, amelyeket zsákutcába torkolló utunkon gyűjtöttünk össze. E feléledt készülékek közül egyik sem ébreszt reményt a menekülésre. Még csak illuzórikus kiutat sem mutat. De a munka segít léteznünk, segít, hogy össze ne roppanjunk az érzékek gyilkos éhségétől hangokra, fényekre, mozgásra.
A felderítő űrpilóták ismerik legjobban ezt az érzést, mert minden repülésük előtt heteket töltenek az Ikárosz edzőtermében, amely arra az időre csendkamrává változik. Ott tanulják meg, hogy amikor világos pontok táncolnak a szemük előtt, azok tulajdon agyuk szülöttei, hogy amikor hangokat hallanak, nem szabad hinni nekik - azok is bennük szólnak. Megszokják, hogy annak is örüljenek, ha - úgy tűnik föl, mennydörgő hangon - megkordul a gyomruk, és hogy megijedjenek, ha túlságosan jó lesz a kedvük, és valami bolondságot szeretnének elkövetni, mert az biztos, hogy az életükbe kerül. Gyakorolják a hangos káromkodást is, nehogy összezúzzanak maguk körül mindent, amikor éhes agyuk majd megvész már. Hogy ébren tartsák mégis, amikor nem a kijelölt időben akar elaludni. És gyakorolják, hogy ne felejtsék el időben bevenni a gyógyszereket. Mert aligha van kínzóbb és veszélyesebb betegség az emberi agy számára, mint ha megszakítják kapcsolatát az emberi környezettel.
Szkafandereink kegyetlen csendkamrákká váltak. Ha az ikároszi csendkamrában az ember már nem bírja tovább, megnyom egy gombot, és az ellenőrző bizottság ügyeletese máris intéz hozzá néhány biztató szót. Amikor magányos repülésemre készültem, amely Berenikéhez vezetett, túlságosan is gyakran nyomtam meg azt a gombot. Úgyhogy épp eleget hallgattam megérdemelten kollégáim zsörtölődését és gúnyos megjegyzéseit. Ez a nyolc férfi azonban évtizedek óta nem lépett be az elsötétített, hangszigetelt terembe, az ő számukra csak világos és kellemes tornaterem volt. Nem volt idejük ilyesfajta edzésre. Sokan vagyunk, és a csillaghajó komfortfokozata lehetővé tette a normális életvitelt. Az expedíció programja sem látta előre, hogy kialakulhat olyan helyzet, amikor az ember még a zsebpolivizorán át sem hallgathat legalább zenét. Hát ezért fokozódott bennem egyre a lelkiállapotuk miatti aggodalom. Fáradhatatlan munkavégzésük és cselekedeteik látszólagos célszerűsége ellenére. Jól ismertem a szenzoréhség álnok mivoltát. És nem hiányoztak a nyugtalanító tünetek. Hol ez, hol az az ügyeletes esküdözött, hogy látta a hajó mellett az anyag rétegeinek hullámzását, vagy valamilyen fényt - s mindig kiderült, hogy érzéki csalódás volt. A korábban már említett Szanyin az egyik értekezleten felajánlotta, hogy - biztosítókötéllel - kimegy a hajó zsilipjén át. Nagyon logikusan érvelt: így is, úgy is halálra vagyunk ítélve. Egy korábbi áldozat nem lenne túl nagy veszteség; legrosszabb esetben újabb tudással gazdagítana bennünket, vagy elképzeléseinket tudná gyarapítani a minket körülvevő térerősségről. Természetesen senki se fogadta el ezt az áldozatot. De senki sem tulajdonította annak az észvesztő vágynak se, hogy a csendből kimenekülj. Később odavonszoltam őt egy másik táblához, és megkértem, szippantson kétszer a sisakja belsejében balra eső harmadik csőből. Öt ilyen cső van. Ezek képezik a szuverén szkafander gyógyszertárát. A nyelv pöccintésétől jönnek működésbe. Fájdalom- és vérzéscsillapítót tartalmaznak. Néhány gyógyító és altató preparátumot. A harmadik cső pedig nem különösen erős - lévén önkiszolgáló szerkezet - nyugtatókat és serkentőket. Az “ütközés” után nem felejtettem el felírni a főhelyen lévő táblára a figyelmeztetést, hogy mikor és hogyan használják őket. De nincs mód ellenőrizni, hogy valóban megteszik-e. Ha valakit megkérdezek, hogy van, rendszerint azt feleli: hagyj békén, jól vagyok. A leírt szavakból pedig nem lehet kitalálni, hogy udvariatlanok-e, mert nem fogadnak el mint orvost, és minden bajuk okozójának tekintenek, vagy pedig a szenzoréhség tette-e ingerlékennyé őket. Vagy esetleg a kommunikációs nehézségek miatt fejezik ki magukat ilyen kurtán. De amikor maga Darjan is, arra a kérdésemre, hányszor szippantott a nyugtatóból, és van-e még belőle, csak meglökött a vállával, úgy, hogy elestem, azután pedig elment, s nem is segített felállnom, nem tehettem mást, végérvényesen úgy döntöttem, hogy ez a csend hangja. És meghűlt bennem a vér az aggodalomtól, mi lesz később, ha már kilőttük - mindegy, hogy sikeresen vagy sem - a mentőkatapultot, és itt maradunk a közeli, testet-lelket lefoglaló cél nélkül.

6

A katapultban - három-négyszeres védőburkolatban - ott voltak már a korábbi felvételek és minden későbbi hipotézis és következtetés kéziratos másolata, beleértve azokat a fantasztikus meséket is, amelyeket nyilvánvalóan a csend ihletett az Ikárosz ifjúsága számára. A második másolatot egy egészen kicsi rakétával szándékozták kilőni, a harmadik pedig a csillaghajón maradt. A katapult hajtóműve mögé, amelyik nem működött, öt rakétahajtóművet szereltek, felhasználván a kutatószondák szinte teljes robbanóanyag-készletét. Nem tudom, nem könnyelműség-e így megfosztani magunkat tartalékainktól, de lényegében mi egyéb marad nekünk, miután végérvényesen meggyőződtünk, hogy nincs számunkra kiút? Szanyin, a számára előírt dupla adag nyugtató ellenére - de ugyan ki ellenőrizhetné, hogy csakugyan megfogadta-e az előírást? - továbbra is ragaszkodik a tervéhez, hogy kimenjen a hajóból, és kívülről nézzen körül, azt remélve, hogy kint talán megváltoztak a dolgok, és a hajóra is lehet rakétahajtóműveket szerelni. Számomra érthetetlen matematikai számításokkal bizonyították be neki, hogy az egész csillaghajó számára nem elegendő a robbanóanyag, és tekintettei arra, hogy fogalmunk sincs róla, hol vagyunk, előfordulhat, hogy egyenesen belerohanunk a felhő centrumába. Tájékozódó-rendszerünk is megbénult. Az a néhány ómódi működési elven alapuló giroszkóp éppúgy megmerevedett egy bizonyos ponton, mint a mágnesmérő, és rájuk pillantva csak annyit állapíthattunk meg, hogy a csillaghajó hossztengelyéhez képest némileg balra dőlt. Ennél többet nem. A katapultot jobb felé akarták kilőni - ennyi volt, amit segíthettünk rajta. De hogy hová fog menni, ha beindul egyáltalán, ezt a sors kockaforgandóságára hagytuk - a sorséra, amely most ezt a több mint irgalmatlan játékot űzte velünk. S most apám újból összegyűjtött bennünket parancsnoki táblája körül.
A nyolc, szürkésfekete szkafander változatlan volt körülöttem, de én ezt kérdeztem magamtól: vajon az arcunk is ugyanolyan, mint mielőtt - úgy hiszem, örökre - a sisakpajzsok alá rejtettük őket? Semmi sem változott körülöttünk. A gyűlés mégis ünnepélyesnek látszott. Ünnepélyesen szomorúnak is, mint egy szívünkhöz közelálló embertől való búcsú, ahogy elolvastuk a közleményt: “A rakéta kilövésének időpontja 22.00.” A közlemény a tábla legtetejére volt írva apró, ferde betűkkel, hogy több hely maradjon. De apám egy hullámvonallal is aláhúzta. Bizonyára, hogy ne derüljön ki: remegő kézzel nem lehet egyenes vonalat húzni.
Amint odaértünk, valamennyien önkéntelenül az óránkra néztünk. Még húsz óra volt hátra a mi holt vagy illuzórikus időnkből, de apám mintha sietett volna. Abban a pillanatban, amikor az utolsó szkafander bezárta az egybegyűltek félkörét, odalépett a táblához, bal kezével a robotpilótára támaszkodott, jobb kezével pedig írni kezdett. Lehet. hogy a többiek is úgy olvasták, mint én - betűt betű után. Lehet, hogy ők sem hittek a szemüknek, nem akarták fölfogni, vagy legalábbis meglepte őket. Lehet, hogy ők is ordítani akartak, mint én. Sírni, az öklükbe harapni. De nem tették. Mert úgyis mindegy - nincs aki meghallja a halott, szemfedél-fehér levegőn át.
“Zenon Balov - írta apám olyan gyorsan, amilyen gyorsan ezt a szkafanderkesztyű lehetővé tette, de ez a sebesség engem a kialakulóban lévő csillag növekedésének idegőrlő lassúságára emlékeztetett -, úgy döntöttünk, hogy te irányítod a mentőkatapultot. Ray és Zeller fognak téged bekísérni, mert nem...”
Nem. Senki meg sem moccant. Senki nem tett egyetlen mozdulatot sem! Én lennék az egyetlen, aki csak most tudta meg, hogy ember is lesz a katapultban? Odaugrottam a táblához, ha egy ilyen mechanikus vázzal mozgó szkafanderben lehet egyáltalán ugrani. Ellöktem apámat. Amilyen magas vagyok, a vállammal úgy eltaláltam a sisakját, hogy ha a másik oldalon az egyik arc nélküli szkafander fel nem fogja, a földre zuhan. Gyorsan letöröltem mindent, az utolsó szó kivételével, és folytattam: “Nem vettem részt ebben a döntéshozatalban. Nem fogadom el. Az ellenőrző bizottság tagja vagyok. A szabályzat szerint utolsónak kell elhagynom a hajót.”
Elhúzódtam, szkafanderem belsejében azonban tovább ordítottam: “Nem hagyom itt a hajót! Miért én? Apa, ne engedd, ne engedd...”
Apám letörölte tiltakozásomat, és ezt írta: “Újra szavazzunk a jelenlétében! A gyűlésnek joga van megváltoztatni az űrutazások alapszabályzatának egyes paragrafusait.”
Miközben lassan, nagyon lassan - csak a súly miatt vajon? - felemelkedett a nyolc fémjobb, én tovább üvöltöttem: “Ne tegyétek! Kérlek!” Odaírtam apám utasítása alá, és újra elüvöltöttem magam: “Kérlek, ne tegyétek! Ezt nem lehet!”
Nem hallgattak rám. Rémülettől megdermedt agyamon kívül senki sem hallotta meg. De hogy írjam le nekik, hogy ily módon nem mentenek meg? Hogy oda küldenek, ahol látomásom befejeződött? De ezt a befejezést eddig nem mondtam el nekik. Hiszen undorító, méltatlan pániknak fogják érezni! Azt fogják hinni, félek egyedül szembeszállni a titkokkal!
A nyolc jobb kéz befejezte halálos ítéletemet kifejező felemelkedését. Oda mutattak, ahol reményeik szerint a menekülés vár rám. Ezután apám, ahelyett hogy folytatta volna az utasítások osztogatását, kézen fogott, mint egy gyereket, és magával húzott. Azt gondoltam, a mentőkatapult zsilipjéhez vezet, és megadóan követtem. De az ablakokhoz vitt. Nyilván valami bizalmas közlendője volt, el akart búcsúzni az ostobaságok táblájára írva. A tábla üres volt, csak legfelülre írt valaki új jelszót, némileg megváltoztatva a régi figyelmeztetést: “Ne köpj a semmibe, nem az a hibás!” Apám azonban az ablakhoz tolt, és megértettem, mit akar. Lehajoltam, kinéztem az áthatolhatatlanba, az időtlenbe, de nem láttam mást, mint egy mentőkatapultot a benne fekvő emberrel, aki vidáman repül a tér tűzszikrás zuhatagja felé. Kiegyenesedtem, apám felé fordultam, de ő nem tudhatta, hogy az arcom nem gondterhelt, hogy csak úgy ragyog a hideg és sziporkázó jókedvtől. Rámutatott a táblára, amelyre időközben ezt írta: “Látod, hova küldünk.” Ezután még sokáig írt apró, ferde betűivel. Letörölte, amit már elolvastam. Aztán folytatta. “Ne gondold - igyekezett meggyőzni -, hogy elsősorban a megmentésedről gondoskodtunk. Abban az esetben én magam se egyeztem volna bele, hogy te legyél az. Valószínűbb, hogy a gyorsabb halálba küldünk. És biztos, hogy nehezebb és magányosabb halálba. Légy bátor, Zenon! Azt kívánjuk tőled, hogy mindenáron vidd ki a katapultot a felhőből, mentsd meg az emberek számára ezt a kevés tudást, amit összegyűjtöttünk. Ez nem kegy, fiam, ez a felelősség áthárításának kegyetlensége...”
Apám azt állította, hogy nincs jogunk a katapult robotpilótájára hagyatkozni, még ha a rakétahajtóművek tolóerejének hatása működni kezd is. Induláskor és később is szükség van egy emberre, aki saját megfigyelései, és ösztönei szerint irányítja. Kézzel kell beindítani a rakéták különböző fokozatait is. Hidegvérűnek kell lennem, mobilizálnom kell minden kitartásom. És én nem szakítottam félbe, hogy megmondjam, hiába fárasztja a kezét, hasztalan pazarolja a vegyszert írásra. Még mindig világosnak és örömtelinek láttam mindazt, ami rám vár. Szerettem volna fél lábon ugrálni, mint egy gyerek a hirtelen áttetszővé vált levegőben, amelyben most robbanások narancsszínű lángjai ragyogtak fel, minden megingott a tér hatalmas, eleven mozgásától, robajlott minden vízesés-dörgéssel, rakétahajtóművek dübörgése hallatszott. De megsajnáltam apámat, ahogy megsajnáltam a többi hét férfit is, és féltem, hogy megbántom őket.
Azt lehet gondolni, hogy a fény, a zaj, a mozgás a csillaghajónak nevezett csendkamra szülöttei voltak, amely végül engem is megtébolyított, ahogy a szegény Szanyint is kifelé vonzotta. Bizonyára legalább háromszoros nyugtatóadagot kellett volna beszippantanom. De mi szükségem arra, hogy józan legyek? Hiszen én valóban ki fogok menni! Hiszen végre, végre kijutok ebből a koporsóból, amelyben nyolc halott erőnek erejével be akarja bizonyítani a holt világnak, hogy ők még élnek! Hiszen egyedül én leszek valóban élő és valóban cselekvő, mindegy - az általános időtlenséghez képest -, hogy mennyi ideig! Az időtlenség ura leszek, a magam gazdája, és vajon nem ez-e a boldogság, amely mióta világ a világ, mindig csak pillanatokra mérettetik ki?
Apám utolsó atyai tanácsait írta. Csupa bölcs és melankolikus mondatot, amelyek megszabadulásomba vetett hitéről tanúskodtak. Leírta, s nyomban eltüntette őket, ahogy a fia agyában is nyomban eltűnt minden atyai jó tanács nyomtalanul. Végül átölelt. De először is: fél méterrel magasabb vagyok nála, másodszor pedig: képzeljék el, hogy lehet szuperszkafanderben ölelkezni!
Ezzel fejeződött be az a kín is, hogy kézzel írjam le zavaros és feltehetően senkit nem érdeklő élményeimet.

7

Húsz órával utóbb még hat, nagyjából ugyanolyan ölelésben volt részem. A nyolcadikra nem került sor. Az, akinek át kellett volna ölelnie, és akit én is a legnagyobb fájdalommal öleltem volna át, már nem volt a csillaghajón.
Megint diktafonba beszélhetek, és csakugyan fény vesz körül. És valóban él körülöttem minden, és a fények, az automaták fényei, váratlan életteliségük annyira mámorító, hogy hajlamossá tesz elfelejtenem azt, aki a sötétben maradt. Ezért hadd diktáljam le mindenekelőtt a levelet, amit ölelése helyett hagyott rám. Peter Night egyik rajzára írta. A rajz groteszk, meztelen emberi alakokat ábrázol; mellékelni fogom a dokumentációhoz. Hátha fennmarad!
“Szervusz, kisegér, akit kiakolbólítanak a fekete lyukból! Jó utat! Hintód odakint vár, így aztán sem apádnak, sem Raynek nem kell izzadnia. Ne keseredj el, amiért nem jövök oda elbúcsúzni. Tudod, hogy inkább vagyok matematikus, mint filozófus, és az jutott eszembe, hogy a játékelmélet szempontjából vegyük szemügyre helyzetünket. Apád fertőzött meg. Neki van ilyen hazárd viszonya a természettel. Olyasmi történt, amit elmélet nélkül is tudnunk kellett volna. Eszerint ebben a szituációban a természet ellen folytatott közös játékunkban teljességgel hiányzik a stratégiából a nyerés lehetősége. Egyszerűen nincs jelen. Különben nem is lehetnének tragikus szituációk, igaz? De cserében gazdag kínálat van vesztési lehetőségekből. Tehát az ember még ilyenkor is a maga ura lehet. Megőrizheti a választás jogát. Lehet, hogy az én variációm nem a legszerencsésebb. De egyelőre kielégít. Később pedig alighanem mindegy lesz már számomra, hogy melyiket választottam. Elmegyek, és teszek egy sétát a felhőcentrum felé. Hogy lássam, csakugyan elnyel-e. És hogy átalakít-e engem, terünk részét, antirészecskévé. Egy tudósnak kötelessége ellenőrizni hipotézisét, nem igaz?
Üdvözlet az Ikárosznak és az ő Terrianájának! És mondd meg neki, hogy ne üljenek sokáig a szoknyáján!
Ebben a szkafanderben úgysem tudnánk ember módra átölelni egymást. A te és a felhő Darjanja.”
A levelet a zsilipkamra nyílására erősítették, oda, ahol a mentőkatapult állt. És csak miután átadták nekem, tudtam meg, hogy apám és Ray kézi erővel, külön erre a célra konstruált emelőkkel és csigákkal akarták kiemelni a katapultot. Ray és Zeller teljes tíz órán át oktattak, milyen helyzetben mit tegyek. De azt nem mondták meg, hogy a kilövés két ember életébe került volna. És én süketen a bennem tomboló káosztól, meg se kérdeztem, hogy fog kijutni a katapult a zsilipkamrából, hiszen a rakétahajtóművek szétvetnék a csillaghajót. Vagy legalábbis - tönkretennék a szigetelését. Ahhoz, hogy a katapult elszakadjon a hajótól, ki kellett tolni onnét, és úgy kellett fordítani az oldalára, hogy a tűzcsóva ne a csillaghajót érje. Mivel azonban nem volt biztos, hogy ez megoldható az ismeretlen erejű külső tér nyomása ellenére, úgy döntöttek, hogy kísérletet tesznek a katapult kiemelésére. Engem csak akkor akartak egy kürtőn át beengedni, ha azok ketten következmények nélkül megússzák. Apám feltételezte, hogy bármekkora is a külső térerősség, egy pillanat alatt nem fogja megölni a százezer oerstednek is ellenálló, szuperszkafanderbe öltözött embert. Valószínűleg csökkenti majd a munkaképességét, és bizonyos szervei megsérülhetnek. Ez azonban csak később okoz majd halált. De hisz amúgy is halál vár mindannyiunkra!
Nem hiszem, hogy Ray és Zeller csak azért hallgatták el mindezt, mert fontosabb közlendőik voltak, és az írásbeli érintkezés nagyon sok időt vesz igénybe. Apám kijelentette, hogy ő lesz az egyik. Hallom, ahogy mondja: “Kérem, ennek az expedíciónak én vagyok a parancsnoka, az az ember a katapultban pedig az én fiam” - jóllehet ezt csak úgy írta le. A második helyért Ray és Zeller versengtek, akik kötelességüknek tartották, hogy végigvigyék tervüket. Sorshúzással döntötték el a kérdést. És tessék! Darjan megfosztotta őket attól a lehetőségtől, hogy feltegyék művükre a koronát. A háromórás pihenő után, amelyet azért adtak maguknak, hogy fizikailag kicsit összeszedjék magukat, apám és Ray a katapultot a zsilipkamrán kívül találta. A bejárókürtő is pontosan a helyére volt illesztve. Ugyanezen három óra alatt, amelyet én is alvással kellett volna, hogy töltsek, fejeztem be ostoba feljegyzéseim írását.
Hogy hajtotta ezt végre egyedül, amikor két ember számára is rettentő feladat volt? Másként apám nem áldozott volna fel önmagán kívül még valakit. A téboly adott neki erőt - az a téboly, amely a csend szülötte, s amelyet mégsem sikerült megelőznöm?
Egy másik cédulán Darjan röviden értesített mindenkit, hogy amikor kinyitotta a zsilipet, mozgása hirtelen erősen lelassult. A lélegzése is nehezebb lett. Megfájdult a mája - de ez máskor is előfordult már. Szkafanderének mágnesmérője sem mozdult. Anélkül, hogy bizonyos lenne abban, hogy ez nem a fizikai megterhelés következtében, vagy a térnek a szervezetére gyakorolt hatása miatt létrejött illúzió, megjegyzi, hogy a szkafander a katapult és a zsilip felszínén derengő világosságot látott. Olyasmit, mint az úgynevezett szinkrotron fény, ami akkor jön létre, ha egy hidrogénatom közel fénysebességgel száguld a szupertérben. Hasonlata azonban csak teoretikus, mert ő csak tanulta, hogy van ilyen fény, de sosem látta. Mi viszont nem láttunk semmiféle fényt. Nem tudom, mit gondoltak a többiek. Lehet, hogy úgy gondolták, akkor keletkezett, amikor a környező anyag először hatolt be a zsilipkamrába. Talán örültek, hogy megtudták, hol és hogyan keletkezik a hidrogén, a csillagok eme ősanyaga. Én azonban ezt is a csend számlájára írtam, mert tudom, milyen csalóka fényekkel képes elűzni a sötétséget éhes szemünk elől.
Nem volt időnk, hogy kommentáljuk Darjan cselekedetét. Apám ragaszkodott hozzá, hogy tartsuk be a kitűzött indulási időt. Én meg olyan szédült voltam Darjan furcsa vagy gúnyos “viszontlátásra” szava után, amellyel a cédulára rótt üzenete befejeződött, hogy csak most vagyok abban az állapotban, hogy megkérdezzem: miért nem jött vissza?
Darjan, miért nem jöttél vissza, kérdem most, levelét diktálva, hogy elküldjem önöknek. Igazad van. A vereség legjobb variációját választottad - amikor mindenféleképp halálraítélt vagy, ments meg a haláloddal valami értékeset. De ezt a variációt választotta apám és Ray is. És biztos vagyok benne, hogy ők visszatértek volna. Miért nem jössz vissza, Darjan? Hogy megtakarítsd a társaidnak, hogy végignézzenek egy gyötrelmes halált, amikor összesajtolódott májad a többiek infrakamerája előtt ránt végső görcsökbe, s ők végleg megértik, hogy nincs módjuk segíteni egymáson? Vagy csakugyan a kíváncsiság csalt tovább, ugyanaz a kíváncsiság, amely valamennyiünket a Galaktika e csücskébe hozott? Vagy... Mégis hatott rád látomásom bűvereje, arra késztetett, hogy megvalósítsad? Ez az a misztikus belső hajtóerő, amely néha a halálba kergeti az embereket, amikor lényegében csak a kétségbeesésük teszi, hogy egy másfajta, ember számára lehetetlen életet kívánjanak? Miért nem jössz vissza, Darjan, legalább néhány órára? Csak amíg megszabadítanál a bűntudattól!
Kérdezem és gyötrődve igyekszem felidézni az arcát. De csak a két ujja közé csippentett görbe, húsos, örmény orra hegyét látom - mintha kínos lenne neki, mintha nem tudná, mit feleljen. Mert a válasznak okvetlenül illenie kell az ő stílusához. De hát mégsem lehet mindent tréfával elütni, nem igaz?
A képernyőn csillagokat és galaktikákat látok, felhőket és ködöket. A képernyő újra tarka és örömszerző. De még nem akarom megkérdezni, miféle csoda révén jutott az élet, a katapultba. Színes és jókedvű a csillagok rádióhangja. Tele van vele a szűk kabin, mert maximálisra állítottam a hangerőt. És hogy eleven emberi hanggal is kibővítsem ezt a nagyszerű mentőkatapultot, személyes holmimból - apám csak fél kilót engedélyezett, hogy minél kisebb legyen a súly - kiveszem azt a kis ólomkapszulát, amelyet Maiola Beni ajándékozott nekem. Kiemelem belőle a kristályt, belehelyezem a fedélzeti polivizorba, és olyan hangerőre állítom, hogy az Óda az emberi fájdalomról azzal fenyeget, szétveti a mentőkatapult vanádium-szilícium-kerámia és lantanida falát, ami pedig a felhőnek is ellenállt.

8

Még nem tudok betelni a fedélzet klímaberendezésének friss levegőjével; a sisakomat már kinyitottam. Szándékosan több oxigént kevertem a levegőbe, és az oxigén most vidám lánggal lobog a véremben. Ezért is diktálok ilyen kapkodva. Leírhatatlan volt, és bizonyára elmondhatatlan marad. Olyan volt, mintha csupasz mellel akarna áttörni az ember egy kőfalat. Ez a lapos hasonlat azért jutott eszembe, mert ha egyáltalán képes voltam érezni valamit, az kísérletünk teljes hiábavalósága volt. Mintha egy centimétert sem távolodtam volna onnét, ahonnan kilőttem magam. Abban sem voltam biztos, hogy eltávolodtam-e egyáltalán a csillaghajótól. És nem csodálkoztam volna, ha megpillantom magam mellett, amikor az történt. Nincs erre más szavam és most nincs is kedvem szavakat keresgélni. Hirtelen történt, amikor a negyedik rakétahajtóművet akartam bekapcsolni. Azt hiszem, Ray és Zeller mégiscsak büszkék lehetnek a konstrukciójukra. Ha lesz rá módjuk valaha is büszkélkedni vele. Induláskor apám azt mondta, értelmetlen volna, hogy az Ikárosz mentőakciót próbáljon szervezni, hiszen semmiféle koordinátát sem fogok tudni közölni velük. S még ha rakétahajtóművekkel hatolnak is be a felhőbe - hogy találják meg abban a minden kommunikációs sugárzást elnyelő térben a csillaghajót? Én mégis nyomban jelentést fogok küldeni, amint tájékozódom, és sikerül elfognom az Ikároszról kilőtt és körülötte keringő valamelyik átjátszó űrállomás pelengátorjelzését.
A lézerem rendben van, a mentőkatapultban minden kifogástalanul müködik. De lesz-e, aki felfogja jelzéseimet? Hiszen fogalmam sincs róla, mennyi idő telt el. Ha annak a Kardasovnak a hipotézise... a kronométer változatlanul jelez valamilyen napot, órát, de melyik év ez? És melyik időszámítás? Egyébként egészen úgy fest a dolog, mintha dacára Kardasovnak, dacára minden fekete lyuknak, a saját időnkbe tértem volna vissza. A Galaktika - ahogy látom, ugyanaz. Nyilvánvaló, hogy nem egy másik Világegyetembe jutottam. És bevallom, nincs is kedvem odamenni. Ez is szép, még akkor is, ha az ember szíve megszakad a fájdalomtól. És az ott vajon a felhő? Az bizony, az átkozott! Rajta, minél messzebbre tőle! Rajta, kedves hajtóművem! Várj! A gravitációs hajtómű itt még nem képes működni. Ide a fotonhajtómű kell. Rajta, küldjünk egy nyaláb gyújtó hatású fotont az orrába! Bámulja csak a hátunkat! Mégiscsak túljártunk az eszén, úgy látszik. Nem is olyan ostoba az öreg a kis győzelmekről szóló elméletével! Csak tartsanak ki! Tartson ki ez a szívós és okos csillagnépség, csak Darjan... De miért nem felel az Ikárosz? Hiszen kilőtt utánunk egy átjátszó rádióállomást! Semmi sem hallatszik. Ki tudja, a felhő melyik végén jutottam ki? De hisz nem tettem meg olyan hosszú utat!
…………………………………
…………………………………
Maiolára gondolok, mert még mindig az ő muzsikáját hallgatom, és örülök, hogy talán látni is fogom őt. Egészséges vagy, Maiola? Hány gyereket szültél már? Szülj, kedves, hallod, szülj! Ezzel a bölcsességgel térek vissza ebből a “győzelemből”. Csak a szülés az igazi győzelem, s nem látom, hogy más lehetőségünk is lenne a győzelemre, apám minden optimizmusa ellenére sem, mint hogy az embernek nevezett titokkal népesítsük be a Világegyetemet.
Heliana Dolla-Morenire gondolok, és arra, mi lehet a gyerekekkel. Születtek-e még hozzájuk hasonlók, és mi lesz, ha felnőnek? Szeretem ezeket a gyerekeket. De ők egy másik világhoz tartoznak, ahova én nem követhetem őket. A szülői szeretetnek pedig nem szabad akadály formájában megjelennie, igaz? Azt is szeretném tudni, sikerült-e az én kis Évámnak visszanyernie azt a képességét, hogy “összeolvadjon a térrel”. Nagyon szerette volna, ha ez sikerül neki. Szegénykém, nem volt igazán boldog szerelmünk zárt rendszerében. Habár, mint minden nő, ügyesen tettette magát. Mit tegyek? Talán mindketten két, teljesen különböző szakasz határán születtünk. Darjan azt mondaná: olyan játékszituáció, amelyből hiányzik a nyerés stratégiájának eleme. Vagy a szerelem általában ilyen játék? Sebaj. Ha Erkki felnő, Heliana feleségül megy majd hozzá, ahogy Maiola Beni hozzám jött feleségül. És régi, szomorú dalokat énekel majd neki az Ikároszról, ott, abban a térben, amelynek hideg vákuumját addigra felmelegíti már az emberek kicsi teste. Ott, abban a szupercivilizációban, amellyel olyannyira sikertelenül próbáltunk kontaktust teremteni, Heliana megteremti majd egy új matriarchátus kezdetét, s gyermekeinek és unokáinak meséket mond majd a Földről. Biztosan nagyon fantasztikusnak találják majd ezeket a meséket. De reménykedjünk, hogy szeretni fogják őket. És ha majd évszázadok, vagy évezredek múlva létrejön ezeknek a kis Neander-völgyieknek a civilizációja, génjeikben talán felismerik a Föld emlékezetét, és elindulnak a mesék után, hogy megkeressék. Ahogy természetesen mi sem hagyunk fel azzal, hogy keressük furcsa gyermekeinket, hogy találkozzunk velük a térben, s ily módon bezárjuk a világok egységének nagy körét.
…………………………………
…………………………………
Az ikárosziakra is gondolok, de hiába kérdem magamtól, meddig jutottak a Terrianával, mert még mindig nem tudom, mi a helyzet az idővel, mi történt, mialatt a felhőben voltam. És mégsem tudok ellenállni a kísértésnek, hogy el ne képzeljek mindenfélét. S ettől még erőteljesebben érzem, hogy létezem. Ha nem történt valami egészen furcsa dolog az idővel, akkor a Terrianán most ég a munka. Bevezették az Ikárosz minden műszaki lehetőségét, és az hatalmas. A tízezer robotgép és az őket irányító ezer pszichorobot, amelyek eddig raktárakban pihentek, most építő hadsereggé váltak. Aligha van terv, amelyet ne tudnának megvalósítani. Nem lepne meg, ha a föld alatti város - méghozzá sokszorosa az ikároszinak - készen lenne már. És anyám is bizonyára hozzálátott már, hogy akklimatizálja a város első lakóit, a mikroflórát és mikrofaunát, melyek az emberi testet kísérik. Igen. Emberek és gépek ássák magukat a Terriana méhébe, mint magok hatolnak oda be, s belőlük egy napon még emberi civilizáció nő majd ki! Az pedig új ikárosziakat szül majd, hogy tovább utazzanak a Galaktikában. Mama, mit csinálnak az oroszlánjaid, mondd, mama! Ne tartsd őket sokáig a föld alatt! És mondd, mama, még mindig bánkódsz, mint minden anya, hogy a fiad nem szófogadóbb? Ne bánkódj, mama, mert nekem sincs kedvem még bánkódni!
…………………………………
…………………………………
Íme, ilyen bölcs banalitások, vagy banális bölcsességek jutnak az eszembe, miközben - még mindig szuperszkafanderben - a robotpilóta mellett fekszem, és szórakozottan hallgatom a fény kvantumjainak neszét, amely a Galaktika minden irányából egyszerre árad felém. Csak egyetlen irány csendes, a felhőé. Tébolyítóan csöndes. De én Maiola fájdalomról szóló ódájával töltöm meg azt a csöndet. Nem illenek ezek a banalitások egy számfeletti kromoszómával született gonoszhoz, de tökéletesen illenek egy olyan emberhez, aki épp most csúszott ki - hogy is nevezték ezt a dolgot a régiek? mancs, szorítás, kasza? - szóval a halál közelségéből. De tulajdonképpen miért “csúszott ki”? Hiszen abban az átkozott látomásban nem láttam a halálomat. Egyébként Darjan halálát se láttam, és összesajtolódott máját sem, úgyhogy, mivel hajlamosak vagyunk hinni a fantasztikus meséknek, miért ne éljen még? Ha az ember semmilyen állapotában sem képes látni a tulajdon halálát, még akkor sem, ha összeolvad a térrel. és átlépi az időtlenség küszöbét, akkor Darjan halála... Hátha nem is olyan félelmetes az a felhő. Biztosan nem az, ha Darjan képes volt egyedül kitolni a katapultot, és most ott lebeg a jó örmény szuperszkafanderében a felhő belsejében. Szemlélődik és örül azoknak a dolgoknak, amelyeket mi a csillaghajó bárkában, a megismerés bárkájában - minden gépünk az - semmiképp meg nem láthattunk... Nevetséges, persze, hogy ilyesmik jutnak- eszembe. Úgy látszik, újra eljött számomra a tudománytalan, fantasztikus mesék órája.
…………………………………
…………………………………
Ez lehet az oka, hogy nem gondolok a felhőre. Egyszerűen nem akarok még rágondolni sem arra, hogy fekete lyuk-e, se arra, hogy születő csillag vagy egy, a miénkhez hasonlóan öreg antivilágba vezető zsilipkapu. Egyszerűen csak visszafordulok, hogy megnézegessem, amíg az Ikárosz nem felel a rádiójeleimre. Legalább lássam, honnét kerültem ki. Tekintve, hogy a hajtóműveim kifogástalanok, nem kell sietnem. Az ikárosziak, ha élnek és semmi bajuk, ráérnek megkapni az eredményeket. Egy olyan játék sovány eredményeit, amelyben még nem fedezték fel a nyerés stratégiáját.
…………………………………
…………………………………
Bereniké, kedves! Csakugyan az Óda az emberi fájdalomról volt az, amit utoljára énekeltél? Énekelted, vagy csak elismételted? De miért ilyen későn, te, te gyors, te okos, miért ilyen későn? Vagy ezzel sirattad el a lehetetlenséget, hogy velünk maradj? De hát annyira, annyira lehetetlen, hogy együtt legyünk?
…………………………………
…………………………………
A vevőberendezés automatikus keresője kellemetlenül felzúg - izgatottan, mint amikor valami rég várt és örömteli dologra bukkan. Úgy látszik, végre elfogta valamelyik rádióbójánk jeleit. Bekapcsolva hagyom a diktafont, hadd kerüljön ez is bele az elbeszélésembe. Ettől csak drámaibb lesz, nem igaz?
…………………………………
…………………………………
- Balov, jelentkezzék! Jelentkezzék, és kiáltson hurrát!
Ez Hansen hangja, aki a csillaghajón egyebek között a kommunikációs eszközökért is felel.
- Balov, jelentkezzék, miért hallgat? Látjuk magát, nem vagyunk messze, miért hallgat? Állandóan fogjuk a hívójeleit, miért hallgat?
- Hogy jutottak ki? - Ez én vagyok, hosszú hallgatás után, mert volt miért hallgatnom.
- Nem tudjuk. Ahogy az “ütközést” sem vettük észre, ugyanúgy nem vettük észre azt sem, hogy kerültünk ki a felhőből. Vagyis persze hogy észrevettük, de még mennyire hogy észrevettük, hahaha! Úgy látszik, mégiscsak a protuberanciára vonatkozó feltételezés volt a helyes. Vagy a zsilip csukódott be, ahogy valaki mondta. Egészséges? Minden jól működik? Miért tart abba az irányba? Gyorsan, gyorsan, igyekezzék minél messzebbre kerülni attól az elvarázsolt helytől.
- Tehát elhitték a saját meséjüket, mi? Egyáltalán nem úgy van! El fogom mondani. A saját szememmel láttam. Bereniké nem csapott be minket. Egyszerűen kikapcsolták, mert visszatért abba a világba, ahonnét küldték. És az a világ tudatosan meg akart óvni bennünket. Mert mindent tudott rólunk. De Bereniké mégis meglelte a módját, hogy elénekeljen egy dalt, amit tőlünk tanult.
- Zenko, látom, jó kedved van - ez már az apám. - Minden rendben, úgyhogy gyere vissza, és távolodj a felhőtől, hallod? Alig szakadtunk el tőle.
- De Darjan bent maradt, ugye? És Bereniké is bent maradt?
- Zenon, mit vettél a fejedbe?
- Ne izgulj apa, utol foglak érni benneteket. Van másolatotok minden kutatási anyagról, úgyhogy nincs rám különös szükség. De nem is fog történni semmi. Csak teszek egy nagyobb kört talán...
- Ne játssz, fiam! Most se erőnk, se eszközeink nincsenek, hogy tanulmányozzuk.
- Még két rakétám van.
- Ostobaság. Ne hidd, hogy a rakéták hoztak ki. A felhő hirtelen és egyszerre eresztett el minket és téged is. Másodszor aligha lesz ilyen nagylelkű.
- Szóval mégsem akarja, hogy meghaljunk.
- Zenon, úgy kérlek, mint apád, és úgy parancsolom, mint az expedíció vezetője: haladéktalanul térj vissza a fedélzetre! Nem indulunk azonnal tovább. Körül fogjuk repülni a felhőt, de persze nem ennyire közelről. Várunk!
…………………………………
…………………………………
A csillaghajó tényleg nagyon közel van. Ezért volt olyan ez a beszélgetés, mintha egyazon helyiségben lennénk. Igen, még apám is megszólalt. Éppen, mint akkor. De miért nem látom ugyanúgy, mint akkor, hogyan zuhog vagy csobog a tér a forrásából? Miért vakultam meg? Apa azt mondta, jókedvű vagyok. Ez igaz. Persze hogy jó a kedvem. Az ember mindig jókedvű, ha módja nyílik elmondani egy mesét, ami az övé. Másként változatlanul szomorú a játéka. A kocka ezúttal egyszerűen arra az oldalára esett, amely szerencsét hoz nekünk annyiban, hogy élhetünk, dicsekedhetünk a könnyen hívők előtt, hogy láttuk az új anyag születésének egy titokzatos forrását. Mit is kell még tennem? Ja igen! Minden eshetőségre kilövöm a csillaghajóra a dokumentációt tartalmazó konténert. És ezeket a feljegyzéseket. Bár nem a halálba indulok. Ha tudatosan vagy tudat alatt a halálba indulnék, Heli azonnal megállítana. De egyszer sem jött el. Vagy talán nem szeret már?
…………………………………
…………………………………
Heliana helyett a Terriana jelent meg. Óriási és lenyűgöző. Pontosan közém és a felhő közé került, épp akkor, amikor rákiabáltam: Hé, te felhő, miért nem kellünk neked? Azt hiszed, nem vagyunk méltók hozzád? Vagy nem vagyunk érdekesek? Ezért köptél ki minket olyan megvetően meg is értve, nem is, hogy mik vagyunk? Vagy csakugyan megijedtél, hogy esetleg megölsz minket? Ne félj, sokan vagyunk, és bennünket nem lehet kiirtani! De akkor miért nem jött vissza Darjan? És Berenikétől miért fosztottál meg minket? Legalább őt itt hagyhattad volna nekünk. Vissza akarom kapni őt, hallod? Egyáltalán, próbáld megérteni, hogy van ez a dolog az emberekkel! Amilyen nagy és hatalmas vagy, talán te mégis meg tudod érteni őket.
…………………………………
…………………………………
Ez a hologram megnehezíti, hogy eltaláljam, milyen irányba kell kilőnöm a konténert. Minden képernyőmet betölti. Nekünk küldték vajon, vagy a felhőnek? Meg kell adni, jól kiagyalták. Hadd függjön ugyanúgy az orra előtt, ahogy ő függ a fejük felett: rejtélyesen és kihívóan. Az ikárosziak mégiscsak felemelik a tekintetüket Terrianájukról, hogy körülnézzenek, és okvetlenül eljön a nap, amikor újra elrepülnek abba a titokzatos világba, amelybe biztosan be lehet jutni, de csak ha szupererős lövedékké válik az ember, amilyen én vagyok most ebben a fotonhajtóművel és két oldalsó rakétával ellátott mentőkatapultban.
…………………………………
…………………………………
Biztosan kiderült, hogy nem örültem meg a Terrianának, noha nagyon szép. Alaposan tökéletesítették a képet, meg kell adni! Olyan dimbes-dombos, olyan érzékletes, hogy először, kimerülve ennyi csodától és látomástói, azt hittem, az igazi. Még egy lézersugarat is küldtem neki, de nem tükrözte vissza. Keresztülhaladt a narancsszín egyenlítői kontinensen, behatolt a mögötte lévő felhőbe, és bizonyára eléri annak misztikus centrumát. Ezért nem örültem meg az ikárosziak legújabb zseniális ördöngösségének. Egyébként egy normális ember számára kellemes látványt kellene nyújtania. Ott emberek és gépek munkálkodnak most, hogy egy új világot teremtsenek az emberek és gépek számára. Ott talán már kialakulóban van egy új mese az életről, vagy befejezik azt a mítoszt, amelynek védelmére Wary Lotz szólított fel bennünket.
…………………………………
…………………………………
De lehet-e egészen elhinni egy mítoszt vagy csak egy mesét? Mindig úgy gondoltam, hogy az egység felé tartunk a Világegyetemben, de úgy látszik, tévesen képzeltem így. Most, újra egyedül maradván, úgy rémlik, hogy mi is a gyenge kölcsönhatásnak nevezett erő rabjai vagyunk, és felbomlunk, mint az instabil elemek magja, szüntelenül keresve elérhetetlenül távoli stabilitásunkat. Hány milliárd év alatt vált “megállapodott” lágy ólommá az urán? És még az is rémlik nekem, hogy a végtelen ellenkező irányba vezető útján haladunk. A nagy, elpusztíthatatlan elemi részecske útján, amelyek játékkal és önmaguk átalakításával építik a Világegyetem sokarcú tarkaságát. És Darjan levelére gondolva még az is felrémlik, hogy én sem vagyok egyéb, mint egy közönséges vagy egy antirészecske. Olyasfajta, mint az, amelyik mintha egy régi hidalgó hosszú, hivalkodó nevét viselné: antiomega mínusz hiperion. Hát kipattan váratlan a láthatatlanból egy ilyen antiomega mínusz hiperion, amelynek, ha a mozgását méred az életreaktorban, nem határozhatod meg a helyét és viszont. És átéli valahogy a másodperc egymilliárd részét, amely az idő végtelenjében számára megadatott, hogy nyomban valami mássá változzék át. És így tovább.
…………………………………
…………………………………
Egyelőre - vége!

UTÓSZÓ

Zenon Balov feljegyzései sok olyasmit közölnek, ami segítségünkre lehet, hogy megértsük amit tett, de jó néhány dolog így sem világos. Az expedíció hajójáról csak annyit láttak, hogy kilőtte a dokumentációt tartalmazó konténert. Vidám volt, és a beszélgetés során, amikor elmondta, hogy miért lövi ki a konténert, tréfálkozott. Aztán egyszer csak megszakadt az összeköttetés. A mentőkatapult nagy sebességgel a Terriana hologramja felé fordult. Áthatolt rajta, és eltűnt a felhőben, amelyről még most sem tudunk önöknek semmi határozottat mondani.
A feljegyzéseket Terin csoportjára bízom. Ez a csoport megkísérli, hogy eljuttassa a Földre az eddigi kutatások dokumentációját. Nagy bánatunkra - még mindig kevesen vagyunk - rendkívül sok ikároszi ragaszkodott hozzá, hogy visszatérjen. Folyvást előre, mindig előre haladva az ember, úgy látszik, arra ítéltetett, hogy állandóan vágyódjék a múltja után. Ezért nem tehetjük, hogy itt tartsuk őket az új Földön. Csillaghajójukban hibernálják majd magukat, és az Ikárosz által a Galaktikában már megtett úton visszamennek a Földre. És ha majd felébrednek... Minden valószínűség szerint mi, a Terriana jelenlegi lakói, soha nem fogjuk megtudni, mit látnak majd, mivel az idő elválaszt bennünket. Ezért forrón kívánjuk, hogy legalább egy kicsit hasonlítson arra, amely oly ellentmondást nem tűrően hívta őket vissza.
A feljegyzések első részének mottója egy Maiola Beni által készített szöveg- és zeneváltozat Bulat Okudzsava szovjet költő dalára. A második rész mottójának szerzője a spanyol Blas de Otero huszadik dalából való. A negyedik, szintén megzenésített mottó az amerikai Alfred Kreymborgtól, az ötödik pedig egy japán költőnőtől, Szumako Fukaótól származik.
Az utolsó mottó - az ötödik résznél - tulajdonképpen Helmut Bornefeld egyik orgonaszonátájának részlete, de a szerző kilétét nem tudtam felderíteni. Nagyon réginek látszik, talán egy bibliai legendából való. Erőfeszítéseim, hogy a harmadik rész mottójának szerzőjét felkutassam, szintén meddőek maradtak. Maiola Beni tagadta, hogy énekelte volna ezt a dalt. Azt mondta, nem ismeri. Valószínű, hogy maga Zenon Balov emlékezett rosszul.
Amint már a bevezetésben említettem, a feljegyzésekben sok a tévedés, a naiv gondolatmenet. Különösen a tudományos részletekben. De nem érzem magam felhatalmazva arra, hogy korrigáljam. Csak az idősebb Balov tréfájára hivatkozhatom, amely szerint a megismerés fejlődésében tévedéseink és tévelygéseink éppoly értéket kellene, hogy képviseljenek, mint igazságaink. Végeredményben mindenkinek joga van elmesélni a maga meséjét, és ha megfosztják naivitásától, többé ez már nem is mese.
Lionel Redstar

LJUBEN DILOV

Ljuben Dilov bolgár író 1927-ben született. 1939-ben, családjával együtt, Németországba került, és a háború nehéz éveit is ott töltötte. Hazatérte után a szófiai Kliment Ohridszki egyetem bölcsészkarán folytatta tanulmányait a bolgár nyelv- és irodalomszakon. Első írásai egyetemi hallgató korában, 1951-ben jelentek meg egy ifjúsági lapban. Németországi tartózkodásának élményeit az ifjúság számára írt regényében (Galambok Berlin fölött, 1953) és elbeszéléseiben örökítette meg, de még két évtized távlatában is vissza-visszatér írásaiban (Az idegen ember, 1964) a háború kegyetlen emléke. Magyarul megjelent egyik első elbeszélése, August halála (Bolgár elbeszélők, 1965) ebből a kötetből származik. Az író az ellenséges hátország szenvedésének bemutatásával tiltakozik a háború embertelensége ellen.
Tehetségére az irodalmi közvélemény hamar felfigyelt, és az egyetemi tanulmányok befejezése után a Bolgár Írószövetségben kapott állást, majd évekig a legnagyobb példányszámú irodalmi folyóirat, a “Szeptemvri” (Szeptember) és az ifjúság számára megjelenő képzőművészeti folyóirat, a “Kartinna galerija” (Képtár) szerkesztőségében dolgozik. Most már évek óta minden idejét az írásnak szenteli.
Életében körülbelül harminc könyvet írt - regényeket és elbeszélésköteteket -, felnőttek és gyermekek számára egyaránt. A német irodalom számos alkotását fordította le egyidejűleg, és összeállításában, válogatásában jelent meg tizennégy antológia külföldi elbeszélésekkel.
Első fantasztikus regénye, az Atomember (1951) szarkasztikus hangjával új fejezetet nyitott a húszas években indult bolgár tudományos-fantasztikus irodalomban. Ez a könyv az ifjúság körében nagy sikert aratott.
A félelem sok neve (1967) című regény az űrutazás viszontagságaival, az űrhajósok testi és lelki konfliktusaival, problémáival foglalkozik. Sorban a harmadik sci-fi műve A szkafander súlya (1969), amely magyarul is megjelent (1977), már címében is kettős értelemmel, nem csupán az űrhajósok különleges öltözetének súlyára utal, hanem a világűrbe kijutó ember súlyos erkölcsi felelősségére is az ismeretlen, váratlan veszélyek között. Dilov ezzel a könyvével “szolgálta meg” a filozófus író elnevezést. Az űrhajósoknak fel kell készülniük arra, hogy az űrutazás bármely szakaszában találkozhatnak egy nem földi, egy idegen civilizációval. A föld konkrét civilizációs viszonyai meghatározzák az űrhajósok konkrét emberi magatartását. Ezek a gondolatok foglalkoztatják az írót. A regény annak köszönheti sikerét, hogy Dilov művészi hitelességgel ábrázolja hőseinek erkölcsi-etikai magatartását, és szembesíti őket olyan földi kategóriákkal, mint a hősiesség, hűség, bajtársiasság, szolidaritás, önfeláldozás. “Ljuben Dilov filozófiai-pszichológiai elgondolásai az emberről és a kozmoszról, a humanista mozgatóerőről, amely új civilizációk keresésére ösztönzi hőseit, az emberi tevékenység igazi értelméről a világűrben, közeli rokonságban állnak Jefremov, Lem és a Sztrugackij testvérek műveivel, akik a modern szocialista irodalomban a tudományos-fantasztikus műfaj legjobb képviselői.” (Elka Konsztantinova)
Dilov Különös csillagász barátom (1971) című alkotásában minduntalan felcsillan a humor, az író a nevetés, a nevettetés eszközeivel enyhíti írásának gyakran keserű szatíráját, keserűen szigorú társadalomkritikáját.
A humoros hangvételű tudományos-fantasztikus művek közé sorolhatjuk Dilov Etesd meg a sasmadarat! (1977), Kérjük, ne dohányozzék! Kapcsolja be a biztonsági övét!, A Lagrange féle pont, Kettős csillag, Elmulasztott lehetőség című elbeszélésköteteit, valamint A tükör paradoxona (1976) és a Kegyetlen kísérlet című regényt is. Az utóbbi regény 1985-ben jelent meg, és az író a következő megjegyzéssel küldte meg magyar szerkesztőjének: “Küldök neked egy szerelmes-fantasztikus regényt. Hisz végeredményben a szerelem számunkra fantasztikum és a természet velünk folytatott kegyetlen kísérlete marad.”
Mielőtt Dilov eddigi legfontosabb regényére rátérnék, meg kell emlékeznem Dilov bűbájos-fantasztikus gyermek-, illetve ifjúsági regényéről, a két részből álló Numi és Niki kalandjai a csillagvilágban című vidám történetről. (A fantasztikus gyermekregénynek egyébként a bolgár irodalomban - mint ahogyan a magyarban is - szép hagyományai vannak: Elin Pelinnek, a bolgár irodalom egyik legnagyobb hatású alkotójának Jan Bibijan-történeteire gondolok, amelyek között Jan Bibijannak a holdon átélt kalandjai is szerepelnek.)
Az Ikárosz útja először 1974-ben jelent meg, s azóta kétszer is kiadták utánnyomásban, több mint százezer példányban. Ez a nagy terjedelmű könyv az író eddigi legjobb regénye, amely az Eurocon-III 1976. évi különdíját nyerte el. Dilov fantasztikus művei, amelyeket az úgynevezett tudományos-fantasztikus művek közé tartozónak vélünk, valódi science fictionnak, mindig a modern világ éles politikai, filozófiai és erkölcsi problémáival foglalkoznak, és ami fantasztikus bennük, legtöbbször csak díszlet vagy csupán környezetrajz egy kötetlenebb párbeszédhez, amelyet az író az olvasóval folytat. Fantasztikus műveit voltaképpen két részre oszthatjuk: a társadalmi-filozófiai regényekre, mint amilyen Az Ikárosz útja is, amelyet példabeszédnek is nevezhetnénk az emberi megismerésről, és humoros-szatirikus regényekre (A tükör paradoxona, Elmulasztott lehetőség, Kettős csillag stb.).
“Ljuben Dilov mindenn eddigi műve törvényszerűen ide vezetett, ezt a könyvet készítette elő” - írja Ognyan Szaparev irodalomtörténész Tudományos fantasztikus eposz című szellemes kritikájában (“Literaturen front”. 1975/ 34. sz.), és leszögezi, hogy ez “a regény, filozófiai mélységével és művészi érettségével a bolgár tudományos-fantasztikus irodalom nagy sikere”.
Amikor Dilovot megkérdezték, mi késztette arra, hogy átpártoljon a tudományos-fantasztikus irodalomhoz, azt felelte:
“Nem mondtam le végleg egy irodalmi műfajról sem - nem merem egyiket sem realistának nevezni, mert minden stílus- és műfaj-meghatározás nagyon relatív. A mai tudományos-fantasztikus művekben gyakran több a realizmus - valódi társadalmi, filozófiai és erkölcsi problémákat vetnek fel -, mint azokban a “realista” könyvekben, amelyek mondvacsinált problematikájukkal becsapják az olvasót. Az Atomember című, első sci-fi regényem csodálatos lehetőségeket tárt fel előttem, amelyeket a tudományos-fantasztikus irodalom nyújt a fontos mai problémák közvetlen feldolgozásához és az átlagolvasó számára is közérthető előadásához.” .
Ugyanebben az interjúban fejtette ki azt, hogy ,,...így az irodalom ösztönösen ahhoz fordul, amit a film és a televízió egyáltalán nem vagy még nem tud jobban csinálni. Ezért fejlődött olyan nagy ütemben egyrészt az esszé és a dokumentáris próza, mint az irodalom szubjektivizálódásának határesetei, másrészt a tudományos-fantasztikus irodalom, mint az ellenkező véglet, az irodalom visszatérése ősi formájához, a meséhez.
A mesét szeretők mindig is sokan voltak, és szerintem mindig is sokan lesznek, mert ha az emberiség nem szeretné a meséket, nem is fejlődne, nem növekedne...”
“Másik, Magyarországon is megjelent könyvem, a Nádas, szintén ezt a törekvést képviseli. Ebben a kisregényben - amely nem tudományos-fantasztikus regény vagy mese, hanem fabula a javából - a művészet és az alkotó különleges és közös problémáit egy modern szerelmi történet keretében mondom el.”
“Még egy példát felhozhatok, a Még egyszer a delfinekről című hosszabb elbeszélésemet. Alapgondolatát és a sorok közötti mondanivalóját is nehéz másképpen kifejezni, és csak publicisztikai formában lehet. Különben hogyan fejezhetnénk ki azt a kételyünket, hogy az emberiség a kezdet kezdetén talán az evolúciónak nem a leghelyesebb útján indult el?” (Magyarul 1974-ben jelent meg a Modern Könyvtár 252. kötetének címadó elbeszéléseként.) “Hogyan jelentsük ki, hogy az emberiségben evolúciós és genetikai hibákat vélünk felfedezni, amelyek elvezettek ahhoz a kíméletlen és értelmetlen agresszivitáshoz, amely nem létezik az állatvilágban, mert bizonyított tény az, hogy nincsen olyan állatfaj, amelynél a fajon belüli egyedek harca az ellenfél halálával végződne. Hogyan szólítsuk fel mélyebb önkritikára az embert, ezt a különös teremtményt, amely azt képzeli, hogy a természet középpontja? Hogyan tegyünk fel olyan kérdéseket, hogy az emberiségnek ahhoz, hogy véglegesen legyőzze a háborút, nem kell kizárólag a fegyverkezési egyensúlyra számítania, amely csak ideig-óráig tarthat, hanem komolyan hozzá kell látni saját agresszív természetének tanulmányozásához, hogy bölcsen elkerülhesse azokat a konfliktusokat, amelyek súlyos társadalmi összeütközésekhez vezetnek? Minderről sok-sok cikket és értekezést kellene írni, a »realista« próza azonban nem tűri az ilyen eszmék közvetlen kifejtését és megvitatását. Ha azonban az emberiséget más létformával, más civilizációval szembesítjük, és annak képzeletbeli képébe eszméink antitéziseit belehelyezzük, akkor nyugodtan folytathatunk filozófiai vitákat, akár komolyan, akár tréfából - a műfaj megengedi ezt. És nemcsak hogy megengedi, hanem kifejezetten igényli is, mert a jelentős eszmei mondanivaló nélkül a tudományos-fantasztikus próza - ha nem gyermek- vagy ifjúsági olvasmány - sokkal üresebb a szokványos kalandregénynél.”

Karig Sára

Kiadta az Európa Könyvkiadó
A kiadásért az Európa Könyvkiadó igazgatója felel
Szedte a Nyarndaipari Fényszedő Üzem (868254/8)
Nyomta a Dabasi Nyomda
A nyomdai rendelés törzsszáma: 86-0935
Készült Dabason, 1986-ban

Felelős szerkesztő: Szondi György
A fordítást az eredetivel Nagypál Teréz vetette egybe
A fedélterv Papp Oszkár munkája
Műszaki szerkesztő: Liener Katalin
Műszaki vezető: Miklósi Imre
Készült 7800 példányban, 31,6 (A/5) ív terjedelemben
ISBN 963 07 3886 4