NNCL820-409v2.0

John Brunner
TELJES NAPFOGYATKOZÁS

Háttér Lap- és Könyvkiadó Kft. 1989
John Brunner: Total Eclipse 
Fordította: Gálvölgyi Judit
© Brunner Fact and Fiction Ltd., 1975 
Hungarian translation: Judit Gálvölgyi, 1988
Borítógrafika: Szőnyei György

ISBN 963 7403 17 5

Felelős kiadó: a Háttér Lap- és Könyvkiadó Kft.
ügyvezető igazgatója és a VEGA MSFE elnöke
Felelős szerkesztő: Kocsis Anikó
Műszaki vezető: Lantos Kálmán
Műszaki szerkesztő: Lipák Imola
Kiadványszám: 1988/40
Terjedelem: 7,8 (A/5) ív
Pécsi Szikra Nyomda - 88-2363 
Felelős vezető: Farkas Gábor igazgató

Ó, éj, éj, éj a déli napverőn! 
Gyógyíthatatlan napfogyatkozás, 
Hol fényre nincs remény.

Milton: A küzdő Sámson 
(Dybas Tihamér fordítása)

I

... és ott van!
Csillogó higanycseppként ragyogott a bolygó holdjának krétaszürke, tojásdad felületén: ékkő a romok között. Ebből a sok ezer kilométeres távolságból parányinak látszott. A részleteit nem lehetett megkülönböztetni, mint a fényképeken, amelyeket valamennyien tanulmányoztak odahaza, a Földön.
És mégis: látni a valóságban egészen más volt, mint fényképeket nézegetni. Bölcs dolog volt úgy megtervezni a Stellaris útvonalát, hogy a qua-űrből való kilépése és a szigma Draconis III. bolygóján való leszállása közötti néhány percben a helybéli csillag fénye megvillanhasson ezen a hihetetlen alkotáson, és a most érkezőkben legalább a visszhangját keltse annak a megdöbbenésnek, amit a felfedezők éreztek még 2020-ban, amikor véletlenül rábukkantak azon az úton, amely egyébként szinte biztosan az ember utolsó kísérlete lett volna a csillagok fölkeresésére – hiszen annyi csalódást okozott a Proxima, az epszilon Eridani és a tau Ceti –, vagy legalábbis a belátható jövőn belül az utolsó.
No persze ennek a megtalálása...!
Ian Macauley gerincén végigfutott a hideg. Kócos, vörös hajának fürtje, amely szeplős homlokába hullott, olyan volt, mint egy idegen lény kísérteties simogatása, hát a fiú gyorsan félresimította a fürtöt. Akarata ellenére – pontosabban: nem szándékosan – azon kapta magát, hogy száraz statisztikai adatokat mormol.

Az átmérő harminchat pont nulla öt kilométer. A fal magasságának átlaga egy pont egy kilenc kilométer. A tükör vastagsága –

Kényszerítette magát, hogy abbahagyja a hideg és csupasz számok sorolását, átváltott a szavakra, amelyek sokkal jobban érdekelték:
Bárkik vagy bármik voltak, ide jöttek a holdjukra, elsimítottak, lekerekítettek és fényesre csiszoltak egy egész hatalmas krátert, és gigantikus teleszkóppá alakították. És elpusztultak. Már százezer éve halottak. Pedig az első nyom, amit maguk után hagytak, csupán háromezer évvel korábbi; mintha ezer évszázad súlya préselte volna össze történelmüket – és teljes evolúciójukat – egyetlen vékonyka réteggé, amely nem vastagabb a kicsiny széntelérnél, sokmilliónyi fa sarjadása, szárba szökkenése és pusztulása emlékénél!
És ennek ellenére, ha ezek a késő utódok, ezek a Földről jött emberi lények úgy kívánják, csak le kell törölniük a meteorport a teleszkóp tükréről, ki kell javítaniuk a szokásosnál testesebb kozmikus szemétdarabok okozta alig tucatnyi repedést, ki kell cserélniük a maguk lélektelen elektronikájára azt – azt a valamit, amit az építők használtak, 
s amelyből már régen csupán érthetetlen, fekete törmelék maradt... és a teleszkóp működne.
– Hihetetlen!
Nem állt szándékában hangosan kimondani, észre sem vette, hogy mégis megtette, amíg rá nem szólt a háta mögül egy gúnyos hang.
– Persze, az. De ha megengeded, én is szeretném látni!
Ian gyorsan ellépett az ablaktól, bocsánatkérést mormolt, és egy kissé megkönnyebbült attól, hogy aki odalépett utána az ablakhoz, nem más volt, mint a pufók, nyílt és szeretetreméltó Karen Vlady, az expedíció kultúrmérnöke.
Karen volt az első Ian társai közül, akivel a fiatalember beszélni mert. Amikor Ian megérkezett a Szigma Draconis Tájékoztató Központba az ausztráliai Canberrába, rettenetesen meg volt rémülve; egyrészt még mindig alig merte elhinni, hogy a híres Igor Andrevski, a bolygón dolgozó vezető régész név szerint kérte őt, másrészt hogy volt bátorsága igent mondani.

Pedig tudhattam volna, hogy nincs miért aggódnom, nem igaz? Rettegtem az összezártságtól a hajón, aztán minden nagyon kellemes volt... majdnem minden. Itt pedig bizonyos szempontból még jobban is erezhetem magam, mint odahaza: harminc olyan ember egyike lehetek, akiket bárki szívesen nevezne a barátjának, válogatott, kiváló szakemberek, akik között nyomban fesztelenül erezhetem magam. A Földön, egy városban, de még egy egyetemen is eltűnnének sok ezer unalmas, bosszantó vagy kellemetlen ember között!

Ian alapjában véve magának való ember volt, de ha már szoros közelségben kellett élnie másokkal, éppen ilyen társakat választott volna. Ezt értette meg a Karennal való első beszélgetésekor.
A lány hallotta, amikor Ian elmotyogta a nevét a központi fogadópultnál, odament hozzá, és a maga nyílt modorában megszólította.
– Szóval maga Ian Macauley, igaz? Milyen a saját fejébe zárkózva élni?
Iant meghökkentette a kérdés nyíltsága.
– Ó...! Képzeljen el egy kísértetjárta házat!
Közeli barátainak néha beszélt erről, de idegennek még soha.
Mostani, akkor még ismeretlen kollégái közül néhányan hallották a válaszát, és szellemes tréfának vélték. Így hát az volt az első benyomásuk lanről, hogy remek, száraz humora van. Ám Karen figyelmét nem kerülte el a lényeg: Ian állítását szó szerint kellett értenie. És ezt Ian értékelte.
Így hát most itt volt, kis híján tizenkilenc fényévnyire a Naprendszertől, hogy birkózni kezdjen azzal a rejtéllyel, amely kis híján egy évtizede dacolt a Föld legpompásabb gondolkodóival.

Őrült ellentmondás, hogy ilyen sokat tudjunk róluk, mégis ilyen keveset! Tudjuk, nagyjából, hogyan néztek ki – a testük akár két összeillő rákpáncél egymás hátán, négy rövid járó végtag, két markoló végtag, mindegyiknek a végén cső alakú karmok, amelyekben idegcsatornák futottak, s amelyek anyaga éppúgy irhaszerű bőrük módosított változata volt, ahogyan az emberi bőré az emberi köröm. Tudjuk, legalábbis hisszük, hogy olyan érzékelőképesség birtokában voltak, amilyennel mi nem rendelkezünk, bár sok hal igen: érzékelni tudták az elektromágneses mezőket. Gyanítjuk, hogy az a sok kristály, amelyeket megtaláltunk, és még mindig őrzik ezeket a mezőket, akár a mi magnetofonunk a mágneses jeleket, náluk az írás megfelelője. Ezért vagyok itt. Viszont föltehetőleg képtelenek voltak érzékelni a hangot, legföljebb ha a nagyon hangosat és nagyon durvát. Tudjuk, hogy magasan fejlett tudományuk volt, amely bonyolult kultúrát föltételez, ezt bizonyítják egyébként a jókora települések is – de miért nincs belőlük sokkal több? Bizonyos jelek arra utalnak, hogy vallásuk vagy vallásaik voltak; talán, hiszen nem tudunk biztosat, lehetett valamiféle költészetük és zenéjük is, végtelenül finom elektromágneses mezők formájában kifejezve. Milyen lehetett egy olyan világban élni, ahol nincsen hang, de ahol egész lényed rezonál az apályra és a dagályra, az egész bolygó és minden rajta élő teremtmény szívverésére?

Összeszorította az öklét, körmei a tenyerébe mélyedtek.

Hogyan tudom megértetni magammal azoknak a tökéletes nemember voltát, akik a teleszkópot építették? Mert ha ez nem sikerül, akkor hiábavaló az utam meg a kétség minden kínja, amelyet végigizzadtam, amíg végül elfogadtam a meghívást, no meg három, esetleg öt év az életemből. Ó, hogy gyűlölném, hogy hazaküldjenek úgy, hogy a rejtély megoldatlan maradt – hogy sajnálom azokat, akikre harminc nap múlva ez a sors vár! Ennél csak az lenne rosszabb, ha kiderülne, hogy az elmúlt két évben megoldották a rejtélyt!

A Stellaris vezérlőfülkéjében három ablak volt. Az utak nagy részén nem sok hasznukat vették. Qua-űrben egyszerűen nem létezett olyan energiasugárzás, amelyet az emberi szem érzékelhetett volna. Mégis érdemes volt ablakokat csinálni. A tervezőknek sok fejtörést okozott, amíg ki tudták egyenlíteni az ablakok okozta nyomáskülönbségeket a hajóorrban; újabb tartóbordákat és gerendákat kellett beépíteni, amelyek négy százalékkal növelték a hajó önsúlyát... ám ez elhanyagolható ellenszolgáltatás volt azért a csodáért, hogy minden egyes utazás kezdetén és végén a csupasz mindenséget láthatta a csupasz szem.
Legalábbis ez volt a véleménye a hajó parancsnokának, Rudolf Weil ezredesnek.
A Stellarís legénysége is három főből állt, és a legtöbb út során éppoly kevés hasznukat vették, mint az ablakoknak. Egyetlen emberi lénynek sem lehettek olyan, a pillanat töredéke alatt működő reflexei, amilyenekre a csillagok közötti Nagy Ugráshoz szükség volt. Mindenekelőtt ahhoz kellettek a gépek, hogy biztosítsák, hogy amikor eljött az ideje a fantasztikus energia kilövésének, amellyel a hajó elérhette a fényénél nagyobb sebességet, ne legyen a hajó útjában porszemnél nagyobb akadály. Még így is, bármilyen kilépési szöget választottak is, mindig előfordultak napkitörések vagy kisebb zavarok a helyi kisbolygók és üstökösök pályáján.
Weil ezredes néha említette közeli barátainak nyugtalanító álmát a drakonok – a Draconis lakóinak – eltűnésével kapcsolatban: hogy talán kevésbé voltak szerencsések az embereknél, amikor első ízben próbálkoztak a hipersebességgel. Az eszével tudta, hogy ha az idegenek pusztulásának oka összefüggésben lett volna a fénynél nagyobb sebességgel való repülés valamely, addig nem vizsgált mellékhatásával – mondjuk a nap destabilizációjával –, a bizonyítékát már régen megtalálták volna a holdkőzeten, akár egy fényképen. De nem volt bizonyíték; nem volt semmiféle kapaszkodó. Az álom mégis visszatért, újra és újra.
Az emberek kezdettől fogva óvatosan bántak a qua-űrrel. Nem csupán a létezés olyan módjába való behatolásról volt itt szó, amelyet az összes klasszikus elméletek tilalmasnak tartottak. Az elméleteket ki lehet selejtezni, és ki is selejtezték azon a napon, amikor egy kicsiny, öttonnás műszercsomag egy másodperc érzékelhető töredékével előbb érkezett a Hold körüli pályára, mint hogy jelezték, hogy elhagyta a Föld körüli pályát.
Kétségtelenül sokkal többet nyomott a latban, hogy olyan átkozottul drága volt csillaghajót építeni. A Földnek mindössze egy csillagközi járműve volt, ez, és az emberiség forrásait a végletekig kimerítette, hogy a hajót kétévente egyszer oda-vissza küldje ezen a galaktikus mértékkel mérve parányi útvonalon.

Talán ez bénította meg az idegeneket is, csak hamarabb végzett velük. Emlékszem, legutóbb Valentine Rorschach azt kérdezte, miért találtunk csak egyet annyi mindenből: egyetlen zátonyra futott és elsüllyedt óceánjáró, egyetlen nagy repülőgép, egyetlenegy darab sok ezer különféle termékből... Persze civilizációjuk olyan nagy része van eltemetve üledék, tőzeg és lavinák alá, hogy ha a teleszkóp nincs, nem is sejtettük volna, hogy valaha is léteztek.

Amint elnézte az utasokat, akik felsorakoztak az éppen a holdra néző ablak előtt, remegés futott át rajta, mint amikor először megpillantotta azt a ragyogó szikrát. Akkor még csak kapitány volt – nem mintha a rang sokat számított volna akkor, amikor olyasmit kellett tenni, amit még soha senki. Akkoriban Borisz Ivanov ellentengernagy volt a Stellaris parancsnoka, de az út után vissza kellett vonulnia; nagyon rendetlenkedett a szíve. Néhányan azt javasolták, hogy a hajót alakítsák át legénység nélküli repülésre; elméletileg mind a kilövést, mind a leszállást megoldhatták volna automatikával. Ám egyetlen gép sem birkózhatott meg az utasok problémáival, arról nem is beszélve, vajon az emberek örültek volna-e, ha élettelen csomagként lövik őket csillagról csillagra. Tehát a hajón még mindig volt legénység.

Vajon ezek az utasok valójában milyennek tartanak engem, a révészt – a Kháront, aki talán az utolsó útjukra viszi őket? Már két haláleset történt itt, ezen az idegen bolygón. És most talán újabbakról is hallunk.

Számára már bizonyosan nem lesz több Nagy Ugrás a hazafelé vezető után. Idő előtt megöregedett az űrbéli sugárzástól; kerek arca ráncos lett, mint a fonnyadt alma, a hajában több volt az ősz szál, mint a barna. Ha a Stellaris visszajön még, akár csupán azért, hogy kiürítse a bolygót, már nem ő lesz a parancsnoka.
Jog szerint Irene Bakongu kapitány lenne az utódja, aki társai közül a legidősebb, a legtapasztaltabb és a rangidős.

Ám ahogyan a dolgok most mennek, ez nem számít. Gyalázat, mert ha egyáltalán sor kerül rá – ami egyáltalán nem biztos –, rendesen kellene csinálni.

És mivel Irene nő volt, és fekete, valószínűbbnek látszott, hogy Somogyi György hadnagyra esik majd a választás.

Aki kevésbé képzett, és sokkal lassabb észjárású. A drakonok kihalása lehetséges magyarázatainak listáján, azt mondják, előkelő helyet foglal el az a gondolat, hogy talán természetük valamely fogyatékossága volt az ok. És holmi ostoba, megmagyarázhatatlan előítélet könnyen végezhet velünk is, nem igaz? Ha arra gondolok...

Ekkor vette észre, hogy a tíz utas közül csupán kilencen vannak ott, és még mielőtt észbe kapott volna, Irene-hez fordult, és fennhangon megkérdezte:
– Mi van a tábornokkal?
Erre mindenki összerezzent, egy pillanatra fagyos csönd lett, amelyet egy gyűlöletes, reszelés hang tört meg a vezérlőfülke ajtajából.
– Netán engem említett... ezredes?

II

Ian nem akart útjában lenni a többieknek, akik az idegen teleszkóp ritka, talán soha meg nem ismétlődő látványára várakoztak, ezért ellépett az ablaktól, és a három pilótaülés meg tolongó társai között az ajtóhoz furakodott. Aztán még inkább visszavonult: önmagába.

Azt hiszem, nem a legszebb bizonyítvány az emberiségről, hogy ami engem leginkább összeköt ezekkel a szinte idegen emberekkel, a legénységet is beleértve, nem a közös érdeklődés, hanem a közös utálat. Valamennyien gyűlöljük ezt a szörnyeteget!

Mégis gondosan ügyelt a látszatra, és udvariasan biccentett, amikor a későn érkező befurakodott mellette: José Maria Ordoñez-Vico tábornok kicsiny, nett és kifogástalanul öltözött ember volt, parányi fekete bajuszkával, negyvennyolc éves és agglegény, s az egyetlen a fedélzeten, az egyetlen a Stellaris mindenkori utasai közül, aki nem volt hajlandó fölvenni azt a praktikus öltözéket, amelyet általában az űrben viselni szoktak – a villámzáras, sokzsebes zubbonyt, a kényelmes nadrágot meg a műanyag szandált, amelyekre szükség esetén hamar föl lehetett kapni a szkafandert –, hanem ragaszkodott katonai egyenruhájához, rangjelzésekkel, szalagokkal és váll-lapokkal együtt. Amikor Karen elmesélte lannek, hogy a tábornokot csak nagy nehezen lehetett lebeszélni arról, hogy a díszkardját is magával hozza, a fiú csak nevetett, azt hitte, jópofa tréfáról van szó. Ám miután harminc napot töltött a tábornokkal az űrben, már hajlamos volt hinni a hír igaz voltában.
És mégis: ha nem engedték volna meg, hogy ez az ember jöjjön velük valaki sokkal hasznosabb helyett, a Stellaris soha nem indulhatott volna erre az útra... és a szigma Draconis III. bolygóján lévő harminc embert a sorsukra hagyták volna. S azok kétségtelenül éppúgy elpusztultak volna, mint a bennszülöttek.

Úgy tudjuk, harmincan vannak. Ám lehet, hogy már kevesebben... Tiszta őrület, de ez még jó is lehet. Nagyon valószínű, hogy a bázis személyzetének tíz tagja készült föl a hazatérésre. Hely pedig csak kilencnek lesz a hajón... hacsak a tábornok el nem rendeli a bázis lezárását, s akkor az utolsó Nagy Ugrásnál a Stellaris rekordot fog dönteni, mert negyvenhárom utast visz majd És itthagy mindent, kivéve az utasok számára szükséges élelmet, vizet és levegőt.

Ordoñez-Vico jelenléte, Ian szerint, az emberi természet éppen olyan súlyos fogyatékosságának volt köszönhető, mint amilyen a feltételezések szerint annak a fajnak a pusztulását okozta, akik eljutottak a szigma Draconis III bolygójáról az ottani holdra ám tovább nem.
A tábornok a bolíviai Katonai Titkosszolgálat főparancsnoka volt.
Attól a pillanattól kezdve, hogy a csillagközi utazás lehetségessé vált, nyilvánvaló volt, hogy csupán a leggazdagabb nemzetek forrásai elegendők a fénynél sebesebb hajó fenntartásához. Az első óceánjárók megépítése az akkor leggazdagabb országoknak volt köszönhető, 
a nemzetközi repülőjáratok üzemeltetése a szerencsés kevesek előjoga volt először és az ehhez szükséges repülőgépek építése évtizedeken át szinte monopólium maradt; az emberek Holdra juttatása, szintén évtizedeken át, annak a nemzetnek maradt az egyedülálló teljesítménye, amely megengedhette magának az űrhajósokat segítő komputerek építését, 
a hihetetlenül pontos mérnöki munkát, amelynél a 99.99 százalékos pontosság még mindig legalább tizenötezer különféle alkatrész meghibásodását jelenthette volna, illetve a tucatnyi tartalék személyzet kiképzésének hatalmas költségeit, ami azt szolgálta, hogy a kijelölt indítási ablak pillanatában legalább egy hajóra való legénység álljon készen.
Egyetlen nemzet éppen-éppen csak képes lett volna, hogy egy kis csillaghajót építsen, talán négyfős legénységgel és minimális felszereléssel. S elérhető lett volna ugyanez az olyan szilárd egyesülés számára is, amilyen Egyesült Európa volt vagy a lazább gazdasági közösség élén álló Japán számára is.
Ám ez nagyon-nagyon népszerűtlen dolog lett volna. A kevésbé szerencsés országok állampolgárai már régóta határozottan, sőt méltatlankodva kifogásolták azt a módot, ahogyan a dicsőséges eredmények piramisa általában a rabszolgamunka alapjára épült. A milliárd dolláros űrszonda sasszeme valóban lepillanthatott volna olyan dolgozó tetemére, aki éhbérért bányászta az ércet ehhez a szondához, és elpusztult.
Mindazonáltal a helyzet sokat javult a legutóbbi világméretű gazdasági visszaesés óta. Kedvező légkor alakult ki valami nemes gesztushoz. 
És felragyogott az ötlet, akár az első napsugár a sarki tél után: miért ne hozhatnának létre egy Csillaghajózási Alapot az ENSZ égisze alatt, amelyhez minden ország hozzájárulna, ám szigorúan nemzeti jövedelme arányában?
A javaslatot azután elfogadták, és az elképzelt hajó tervezői megkönnyebbülten sóhajtottak fel, és nem kellett tovább aggódniuk a minél takarékosabb megoldások miatt. A megszavazott összeg elegendő volt egy olyan hajóhoz, amelyen háromfős legénység utazik, s amelynek nem állandó tömege – ez a szakkifejezés a rakományt és/vagy az utasokat jelenti az ellátásukhoz szükséges dolgokkal együtt – jócskán meghaladja a száz tonnát.
Az építés és tesztelés három évét a kiábrándító és eredménytelen expedíciók három éve követte elhagyatott és csupasz naprendszerekre, 
s ezek az utak gyarapították ugyan az elvont tudást, ám semmi kézzelfogható hasznot nem hoztak a túlnépesedett, forrongó Földnek.
A költségek növekedtek. Minden egyes út újabb módosításokat és tökéletesítéseket eredményezett; mindegyiken történt valami apró meghibásodás, s annak egyszerű kijavítása helyett ugyan miért ne lehetett volna újabb és jobb megoldást javasolni… s ez minden alkalommal többe került, fejlettebb technikát követelt, nagyobb terhet rótt a Csillaghajózási Alapra.
Az emberek pedig föltették a kérdést “Mire jó ez?” És nem volt rá válasz, amíg a legutóbbi nagy dobás – amikor is egy minden eddiginél távolabbi, de a Föld napjához minden eddiginél jobban hasonlító csillag rendszerét célozták meg – föl nem tárta az ijesztő tényt, amit az a hihetetlen teleszkóp jelképezett.
A szigma Draconison magasan fejlett civilizáció volt.
Ők is eljutottak az űrrepülésig.
És elpusztultak. Nyomuk veszett. Eltűntek.
S ebből következett a nyugtalanító, fenyegető kérdés: megtörténhet ugyanez velünk is?
A hír közvetlen hatása előre látható volt. Rendkívüli összeget szavaztak meg a Csillaghajózási Alapnak. Tíz, gondosan kiválasztott szakembert küldtek – az életbenmaradásukhoz és a kutatáshoz szükséges lehető legkisebb és legmodernebb felszereléssel – villámgyorsan a titokzatos bolygóra.
A riadalom kellően tartós volt még egy utazáshoz, aztán még egyhez, végül – az emberiség minden tartalékát bedobva – még egyhez. Hogy egészen pontosak legyünk, ez volt az ötödik expedíció. Az első, a felfedező utazás 2020-ban volt; a második megalapozta az állandó bázist 2022-ben; 
a létszámot tíz-tíz fővel bővítették 2024-ben és 2026-ban; és most, 2028-ban került volna sor olyan emberek hazaszállítására, akik 2022 óta a bolygón éltek, és még éltek.
Ám ez az utazás más szempontból is egyedülálló volt. Korábban a hajó sohasem késett. És elképzelhető volt még egy rendkívüli esemény: a bázis bezárása. Mert a bázis nem volt az istenek tenyerében...hacsak nem akad egy Ordoñez-Vico nevű isten.

A félelem csökkent, és a bosszúság növekedett, mert sem a harmadik, sem a negyedik expedíció nem jelentett előrehaladást. És akkor nagyon is jellemző módon...
Éhínség pusztított féltucatnyi nagy népességű országban, amelyek kormányait kapzsi, rövidlátó és meggondolatlan emberek irányították, akik – amikor az éhező tömeg a kapuikat kezdte ostromolni – bűnbakot kerestek. A Csillaghajózási Alap kézenfekvő céltáblának látszott. Terjedni kezdett a szóbeszéd: ez is csak arra jó, hogy a gazdagok becsapják a szegényeket, mert ha nem kellene támogatnunk az Alapot, lenne a kincstárban még egy milliónk élelemre!
Az persze nem került szóba, hogy a miniszterelnök a rizs fölvásárlásával szerezte a vagyonát a legutóbbi éhínség idején, vagy hogy az elnök bátyjáé a legnagyobb gyógyszergyár, és 1700 százalékos haszna van minden egyes ampulla nikotinsavon, C-vitaminon és B12-n. Ezek már nem voltak friss hírek.
Azután terjedni kezdett egy másik, még veszélyesebb história: azok ott megtalálták a fegyvert, amely kipusztította a bennszülötteket. Azzal akarnak ránk támadni – a világot akarják uralni!
Ian egyszerűen nem értette, hogyan vehette ezt komolyan akár a legtanulatlanabb ember is; azt pedig végképp nem, hogy hogyan beszélhettek erről az ENSZ-ben a tanult képviselők kacagás nélkül. Mégis így volt... ezért kapott Ordoñez-Vico tábornok hatalmat, hogy elrendelhesse a Draconison lévő bázis kiürítését, és letilthassa a Csillaghajózási Alapot, hacsak a leghalványabb gyanú, utalás vagy észlelés is tápot adna nagyon is nyilvánvaló lappangó paranoiájának kirobbanásához.
És most itt volt, és szokása szerint mogorván nézett Bakongu ezredesre, hiszen nem csinált titkot belőle, hogy emberként és jelképként egyaránt gyűlölte ezt az asszonyt. A tábornok természetesen a fajgyűlölő és férfipárti elitből származott. Most Weil ezredeshez fordult.
– Mondja csak! Ez a kerülő, amit most csinál, akár a Rióba tartó repülőgép pilótái szokták, ha meg akarják mutatni a Cukorsüveget, része az előírt menetrendnek?
A szűrt, tisztított levegőt elektromos feszültség töltötte meg. Ám Weil válasza rendkívül udvarias volt... először.
– Igen, tábornok úr, ez látogatásaink rendszeres része. Őszintén szólva – és itt az ezredes hangjában némi rosszindulatú gúny bujkált – csodálkozom, hogy kérdezi. Úgy tudtam, hogy rendkívül alaposan tanulmányozta valamennyi utunk feljegyzéseit.
Ordoñez-Vico most is úgy reagált, ahogyan már megszokták tőle. Előhúzott a zsebéből egy lapos tárgyat, amely alig volt nagyobb egy régi zsebóránál, ám sokkal nehezebb volt, és nem kerek, hanem szögletes, és fontoskodva szemügyre vette a mutatókat.
A készülék, amint ezt a tábornok többször is kinyilatkoztatta, 
a legkorszerűbb hazugságellenőrző-szerkezet volt, amely úgy szűrte ki a valótlanságot, hogy a beszélő hangszínét összevetette testének kipárolgásaival. A harminc nap alatt, amióta a Földet elhagyták, alig beszélhetett valaki a tábornokkal – nem mintha sokan és sokszor beszéltek volna vele – anélkül, hogy az elő ne kapta volna ezt a kis játékszert ellenőrzés céljából.
– Hallottunk mi már hamis jelentésekről is – mondta Ordoñez-Vico. – Ám megkönnyebbüléssel állapítom meg, hogy ezúttal igazat mondott. – Zsebre vágta a szerkentyűt. – Rendben van. Én is látni óhajtom azt a sokat dicsért teleszkópot, amelyet az állítólagos bennszülöttek hagytak hátra.
Erre a kabinban lévők valamennyien levegő után kapkodtak: a hitetlenkedés néma kórusa volt ez.
– Valóban azt hiszi, hogy a drakonokat valaki csak úgy kitalálta? – motyogta egy hang...és mivel minden tekintet felé fordult, Ian arca majdnem olyan vörös lett, mint a haja. Weil kis híján felnevetett. Mostani és korábbi utasai valamennyien amolyan akadémikus típusok voltak, akik megszokták az egyetemeken uralkodó szigorú hierarchiát. Ian üdítő újdonságnak számított. A fiú élete nagy részét azzal töltötte, hogy távoli ásatásokon túrta a földet, vagy késő éjszakáig üldögélt egy elhagyatott erdei kunyhóban, és nem volt hajlandó sem beszélni, sem találkozni senkivel, amíg rá nem jött néhány alapelvből, hogy egy-egy régen letűnt civilizáció tagjai miért éppen ezzel és nem más szimbólummal fejezték ki éppen azt a dolgot.

Csak ne volna olyan szégyenlős... Mindazok közül, akiket ideszállítottam, egyedül Iant tartom esélyesnek a rejtély megoldására. Bárcsak jobban ismerném!

Ám Weilnek most más dolga is akadt.
– Tábornok úr – mondta keményen –, semmiféle “állítólagos” nincs a drakonokkal kapcsolatban. Valóban leszálltak a holdjukra; valóban megépítették a teleszkópot, és valóban eltűntek! Nagy személyes örömet jelentene számomra, ha elkísérhetném a különböző ásatási pontokra, és elmondaná nekem, hogy ön szerint hogyan hamisították azokat a leleteket!
Az ásatási pontok emlegetése diszkrét mosolyt csalt az arcokra. Ordoñez-Vico a lehető legpuhább és legelegánsabb cipőket viselte. Nehéz volt elképzelni őt menetelés közben vagy térdig a sárban. Ám az irónia lepergett a tábornokról.
– És én el is fogom kísérni, ezredes – mondta. – Nem áll szándékomban megengedni, hogy bármit is tegyen ezen a bolygón a tudtom nélkül. – Fenyegetően fordult a többi utashoz: – Ez mindannyiukra vonatkozik!
Másodperceken belül heves vita lobbant volna föl a kabinban, ha a kommunikációs panelből nem hallatszik valami nagyon-nagyon halk hangocska, és Somogyi hadnagy – aki a fejhallgatót viselte – föl nem kiált.
– Ezredes úr, kapcsolatban vagyunk a bázissal, és azt kérdezik, miért késtünk ennyit.
– Ne válaszoljon! – horkant föl Ordonez-Vico. – Egyszerűen igazolja vissza a vételt.
Somogyi, aki még nem volt harminc sem, és csupán a második útján járt, aki elbűvölően fiatal volt sok szempontból, nyugtalanítóan cigányos vonásai és valóban meghökkentő intellektusa ellenére most olyan értetlen képet vágott, hogy a tábornok magyarázni kezdett.
– Rajta akarom kapni őket, mielőtt eltüntetnék annak a nyomait, amivel valójában foglalkoznak!
– Ebben az esetben – vágott közbe Bakongu kapitány a navigációs panel mellől – minden utas menjen azonnal a kabinjába, és szíjazza le magát. Ha most ráközelítünk a bolygóra, kiküszöbölhetünk egy teljes fékezőkört. Negyvennégy perc alatt lent lehetünk.
– Itt a nagy lehetőség, tábornok úr – mondta szárazon Weil. – Kérem, menjenek gyorsan a kabinjaikba.
Ordoñez-Vico dühös volt, ám következetesnek kívánt látszani, hát lenyelte a mérgét, és bólintott.
– Igen, ezredes. Igaza van; nyomban le kell szállnunk.
És amikor az utasok Irene kíséretében távoztak, Weil nem is Somogyinak, hanem inkább a támfalaknak mondta:
– Nem szívesen vállalkoznék egy olyan rekordra, amilyenre a tábornok készül: ő lesz az első ember, akit egy egész bolygó valamennyi lakosa gyűlöl!

III

A teleszkóp megtalálását követő megdöbbenés után az első ember-látogatók gondosan kerülték, hogy bármi olyat tegyenek, ami sértené a teleszkóp építőit. Bár a bolygó éjszakai oldalán nem láttak kivilágított városokat, ez semmit sem jelentett; a bennszülöttek állhatták volna már ennél fejlettebb szinten is, vagy nem volt szükségük ilyesmire. 
A rádióhullámok is csupán zörejeket közvetítettek, ám ennek sem volt jelentősége; a bennszülöttek olyan hosszú távú kommunikációs technikával rendelkezhettek, amilyent az emberek még nem fedeztek föl. És már az első pillantásra nyilvánvaló volt, hogy a teleszkóp nagyon-nagyon régi.
Weil, aki azon az úton még a legénység legalacsonyabb rangú tagja volt, a visszatérés után így próbálta elmagyarázni a dolgot egy makacs riporternek:
– A fene vigye, arra számítottunk, hogy találkozunk velük, érti? Az ismeretes adatok alapján olyan lehetett volna az egész, mintha a Pintával Hamburg kikötőjében kötnénk ki!
A hasonlat meg is állt volna a lábán, ha a riporter nem Szingapúrból jött volna, ahol az iskolában nem terhelték Kolombusz felfedezéseinek a részleteivel. Megkérdezte, hogyan kell írni a Pintát, betáplálta hordozható komputerébe, majd szenvtelenül érdeklődött, hogy mi köze lehet a Brit Tejipari Testület huszadik századi kereskedelmi jelszavának a csillagközi utazáshoz.

Egyszóval: nyilvánvaló volt, hogy ennek a világnak az ökológiája hasonló a Földéhez, ezért a legénységnek sterilizálnia kellett a leszállóhelyet. Az egyetlen lehetséges helynek egy félsivatagos sziget látszott a bolygó egyenlítőjétől délre, ahol a geológia szeszélye egy sziklás, homokos magasföldet alakított ki, az időjárás szeszélye pedig akkor is tiszta égboltot biztosított, amikor ezen a délkörön – földi viszonyok között – monszunnak kellett volna lennie. Ráadásul ezen a magasföldön a légnyomás majdnem azonos volt a földi normális légnyomással. A bolygó egy picikét nagyobb volt a Földnél, a holdja egy picikét kisebb és távolabbi. Így aztán tengerszintnél a levegő egy picikét dúsabb volt, mint amihez az emberek hozzászoktak... ám kétségtelenül belélegezhető.
Ebből a józan és gyakorlatias szempontok szerint választott leszállóhelyből fejlődött ki a bázis. Cathy Polyzotis mindenütt szívesen lett volna, csak itt nem.
Forrtak az indulatok, és csupa komor arc vette körül. Nem csoda. 
A Stellaris nem egy hetet késett, nem is tíz napot, hanem tizenkettő és felet, és az emberek már nyíltan jósolgatták, hogy vissza sem jön: hogy háború volt a Földön, vagy megszüntették a Csillaghajózási Alapot, vagy... Legalább annyi komor elképzelés terjedt a késedelem okáról, ahány a drakonok pusztulásáról.
Fölöttük az égbolt olyan volt, akár az acél. A levegőben szállt a mindenhová behatoló por; ez azzal a szellővel érkezett, amely a magasföldre legföljebb a sziklás délkeleti partot ostromló hullámok sós párájából hozott egy csöppnyi felüdülést. A kegyetlen napfényben, a hőségben és a szárazságban a bolygó harminc ember-lakója egyre csak veszekedett és civakodott és sápítozott az otthonról várt híreken, a fontos, új műszereken, amelyeket nem fognak megkapni, meg a számtalan többi csalódáson.

Most értem csak meg a paranoia klasszikus megfogalmazását: “A mindenség egy pisztoly, amelyet rám szögeznek!”

Annyi reményt fújt el a sós szél, annyi remény párolgott el a kegyetlen égbolt felé! Amikor Cathy két évvel ezelőtt megérkezett mint a szigma Draconis legfiatalabb földi látogatója, tele volt várakozással.

Aggódtam Dugalért, mégis izgatott voltam. Én... 

Megpróbált nagyon őszinte lenni magához.

Nem kételkedtem az álmaimban. Biztos voltam benne, hogy megoldjuk a rejtélyt, és ebben én kulcsszerepet fogok játszani. És tudtam, hogy Dugal éppen olyan büszke lesz rám, mint én magam. Múlt idő. Két teljes évet leélni ennek a hatalmas bukásnak az árnyékában... Nem kellemes érzés az embernek szembenézni a ténnyel, hogy egy egész értelmes faj halandó lehet.

A bázis egyáltalán nem volt katonás; zseniális, figyelmes emberek tervezték, és bár a legegyszerűbb anyagokból épült – fémlemezekből, a helyi homokból olvasztott üvegből meg a helyi nyersolajból nyert műanyagból –, kényelmes volt, praktikus és még szép is. És a távközlési és komputerterem kellően nagy volt, hogy harmincan se érezzék zsúfoltnak. Tehát nem a fizikai bezártság miatt volt annyi a komor arc.
Hogyan érezheti magát Valentine Rorschach, aki az első teljes létszámú expedícióval érkezett, hat éven át volt a bázis igazgatója, és most, a távoli Földről érkezett önkényes parancs értelmében távoznia kell, pedig a rejtély még nincs megoldva? A szíve legmélyén talán azt kívánja, bárcsak meg se érkezne a hajó, hogy ne kelljen visszatérnie kudarca tudatával?
No és Lucas Wong, aki a második csoporttal érkezett, és esze ágában sem volt vállalni az igazgatóságot a Biomedikai Részleg vezetése mellé, most mégis bele kellett egyeznie, mert a komputerek szerint ő volt rá a legalkalmasabb?
És a törékeny, ráncos Toko Nabura asszony, aki állandóan ott ült a kommunikációs pultnál a terem végében, biztosította a kapcsolatot a műholdakkal és kialakította a tökéletesen megbízható adattároló és 
–visszakereső rendszert? Mit érezhet most, hogy haza kell mennie és itt kell hagynia alkotását egy idegenre? Bár ő tökéletesen tudta titkolni az érzelmeit. Az elmúlt napokban többször is vállalóra fogták az emberek, mintha azt hinnék, ő rejtegeti a Stellarist előlük a végtelen hipertérben, és ő mindig a megszokott, halk hangján válaszolt, mintha csöppet sem érintené ez az egész.
Mégis, mintha egy csöppet lefelé görbülne finom ajkának szöglete, mintha a szeme egy csöppet keskenyebb lenne a szokásosnál...
Úgy tetszett, csupán egyetlen ember őrizte meg a hidegvérét. Ahogyan akár meg lehetett volna jósolni: Igor Andrevski volt az, a vezető régész, ez az ötvenes éveiben járó, sokat gesztikuláló, szikár férfi, akinek mindig csillogott a szeme őszülő üstöké alatt, s akiből ki nem fogyott a szó, 
a nevetés vagy az együttérzés a mások baja láttán.
Kétségtelenül ő volt a bázis kedvence. Tulajdonképpen nem illett ebbe a korba; akkor kellett volna születnie, amikor Schliemann Trójánál és Woolley Knosszosznál dokumentált tényékké változtatta a legendát, nem pedig most, amikor a régészetből már holmi formális eljárás lett. Ő volt az ideális ember a legfontosabb részleg élére, bár a politikai kötélhúzás egészen 2024-ig elodázta a kinevezését.

Mit csinálnánk Igor nélkül? Hála az égnek, ót nem küldik haza! Csodálkozom, hogy nem őt választották igazgatónak Lucas helyett... Bár, azt hiszem, vitáink és érzelmi válságaink rendezése túlságosan gyakran vonná el a legfontosabb munkától, amiért végül is itt vagyunk.

Cathy meglepetten tapasztalta, hogy Igorra gondolva elmosolyodott. Ez egy olyan, magántermészetű gondolatsort indított el benne, amelyet csak az itteni elszigeteltség (félelem! súgta könyörtelenül a tudattalanja) válthatott ki.

És ha azt a hírt hozzák, hogy Dugal... meghalt? És ha nem is! Nagyon szeretném, ha más férfi is lenne az életemben. Egy nőnek nem csupán egy beteg fivérre van szüksége, legyen az bármilyen kedves, okos, bármennyire is szeresse. És az összes férfiak közül, itt és odahaza, a leginkább Igort szeretném.

Csakhogy valamikor, nagyon régen Igor életét tragédia árnyékolta be. Sohasem beszélt róla, mégis tudták, hogy egy asszonyról volt szó, akit imádott és egy kisgyerekről, és...
Mindenesetre ők már nem léteztek, és Igor legmélyebb szenvedélyei, legerősebb vágyai az örökre eltűnt és visszahozhatatlan múlt páratlanul racionális kutatásában – a régészetben – öltöttek testet.

Talán ha én is elveszíteném azt az embert, aki nekem a legdrágább, az olyan összekötő kapocs lehetne –

Ám mielőtt Cathy megdöbbenhetett volna a tudata mély kútjából fölbukkanó ötleten, Toko fölkiáltott.
– Ott van!
A teremben mindenki félbehagyta a mondatot, minden tekintet Tokóra szegeződött. Pontosabban a képernyőre a feje fölött, ahol megjelent a radarkép, kék-fehéren a fehér-zöldön. Egy másodperc múlva a terem visszhangzott az örömteli kiáltásoktól és a lábdobogástól. A lárma elnyomta Toko beszélgetését a hajóval, és csak jóval később vették észre, hogy Toko arcán nyoma sincs megkönnyebbült mosolynak.
Csönd lett újra. Rorschach igazgató úr hátrasimította már régen nem létező fürtjeit, és megkérdezte:
– Toko, baj van?
– Nem tudom. Nem beszélnek velem. Csupán a vételt igazolták vissza kurtán-furcsán. Azt hiszem, az a fiatalember volt, aki a múltkor tette meg az első útját, Somogyi. Aztán semmi. Stellaris! Itt a Draconis bázis! Miért késtetek ennyit?
Csönd. Aztán valaki megszólalt.
– Csak nem gondolod...? – A szavak a levegőben maradtak, mint a füst. Mindenki tudta, hogy elméletileg megtörténhet, hogy egy hajó nem szilárd anyagként, hanem neutrínóhullámként lép vissza a qua-űrből a normális mindenségbe.
Toko a képernyőre mutatott, ahol a radarjel fénylett biztatóan, másik kezével viszont sorra nyomta meg a gombokat a pulton.
– Az automatikának és a hajtóműnek semmi baja! Az egyes számú navigációs műhold most fogta a sugarát, most a kettes, most a hetes, mert a hajó már lefelé tart... Minden gép tökéletesen működik, ráadásul szemlátomást nyomban leszállópályára akarnak állni –
Egy hang szakította félbe. Weil szólalt meg a hajó üzenetét váró hangszóróból.
– Ne rögzítsétek! Az üzenet automatikus vételét töröljétek! Tüntessétek el a törlés nyomát is! Rudolf Weil beszél. Kénytelenek voltunk magunkkal hozni egy katonai elhárítási szakértőt, akinek az a meggyőződése, hogy idegen fegyvereket tesztek éppen a Föld meghódítására alkalmassá. Joga van lezáratni a bázist, és mindenkit hazaküldeni a leghalványabb gyanú esetén is. Ez az egyetlen alkalmam, amikor figyelmeztethetlek benneteket, és sokat kockáztatok. A hajó tele van a poloskáival, és tele lesz velük a bázis is, mihelyt leszállunk. De a fickó most kénytelen a kabinjában tartózkodni a leszállás miatt, és gravitáció-kiegyenlítőink hullámai valószínűleg használhatatlanná teszik a masináit. Így hát megkockáztattam ezt az egyszeri, önmagát törlő üzenetet. Semmiképpen ne említsétek neki, és imádkozzatok! Vége!

IV

Egy-egy bolygó gravitációs kútjából vagy kútjába történő ki-, illetve behatolásnál a kiegyenlítők gyakran ingadoztak, hogy fenntartsák az állandó l g nyomást, azaz – a szigma Draconis esetében – az 1,08-at, amelyet fokozatosan értek el, hogy az utasok hozzászokjanak a nagyobb bolygó viszonyaihoz. Amikor a Földet elhagyták, a kiegyenlítők hatása gyönge volt, ám most könyörtelenül működtek. Mire a csikorgás a leszállást jelezte, Ian már nagyon szédült.
Egy ideig még bekapcsolt övvel feküdt az ülésén, hallgatta, hogyan állnak le a hajtóművek, aztán hirtelen azon kapta magát, hogy szimatol.
A levegő melegebb és szárazabb lett, és olyan illat keveredett belé, amelyet nem ismert. Egy szó villant föl,a tudatában, akár a magnézium:
Idegen!
Nyomban az öv csatjához kapott. Mi a csudának hever itt, mint egy bábu, amikor odakint egy egész új bolygó várja, hogy fölfedezze?
Össze sem szedte a használati tárgyait, máris futott végig a gerincfolyosón, a kijárati zsiliphez.
És ott döbbenten megtorpant.
Mindenki, az ezredest is beleértve, türelmetlenül várakozott a zsilip előkamrájában. A tompa-fehér falról visszaverődő új napfényben jól látszott, hogy mindenki a kijáratot nézi, bár senki sem mozdult.
Ian képzeletében a katasztrófa képei villantak föl. Rémülten fordult a hozzá legközelebb álló Karenhoz.
– A tábornok – magyarázta Karen halkan, de gúnyosan – gondoskodik róla, hogy nyomban népszerűtlenné váljon. Van egy szócsöve meg egy ládányi kémlelője. Nézd csak!
A lány oldalra lépett, és lábujjhegyre állva Ian megpillantotta Ordoñez-Vicót az ajtó keretében, a vakító, kék égbolt előtt, amint marékszámra röpítette a levegőbe a könnyű, hófehér korongokat, amelyek úgy húztak el, mint a múlt század mitikus “repülő csészealjai”.
A zsilipen túl vakítóbb volt a fény, semhogy Ian kivehette volna az arcvonásokat, bár sejtette, hogy a bázis egész személyzete ott tolong. Hirtelen egy mély hang zendült föl:
– Ki a fene maga, és mi a fenét csinál?
Mint aki jól végezte dolgát, Ordoñez-Vico becsukta a ládáját, és a szájához emelte kardszíjon lógó szócsövét. Ugató hangon mutatkozott be, és ismertette küldetése célját.
Döbbent csönd. Azután kirobbant a nevetés, előbb idegesen, azután gúnyosan, majd éles leányhang kiáltotta:
– Töltsön csak itt néhány napot! Majd meglátja, hogy ezen a bolygón csupán egy titok van: az idegenek!
A megjegyzést taps fogadta.
Ám a tábornok most már igazán dühbe gurult. A szájához emelte a szócsövet, és belebömbölt:
– Ezt még megbánja, ifjú hölgyem, megígérem! Ott látom a leköszönő igazgatót, dr. Rorschachot – kérem, jöjjön ide! És dr. Toko Nabura is; ön az? Nyomban megkezdeni a vizsgálatot. Azonnal vezessenek körül a bázison. És akadálytalanul hozzá akarok férni a tárolt adatokhoz is. Ami a többieket illeti!
Megemelte a hangját.
– Itt maradnak mind, amíg vissza nem jövök, szem előtt! Ha valaki csupán a hajó túloldaláig merészkedik, nekem már az is elegendő ok lesz arra, hogy lezárassam a bázist, és mindenkit hazaküldjek úgy, hogy még a ruháit se vihesse magával!
– Ez megőrült – suttogta Ian.
– Csak most jöttél rá? – súgta szárazon Karen.
– Tábornok... úr – szólalt meg az előbbi mély hang; Ian most már ráismert a felvételekről, ám a dühös kiáltás másként hangzott, mint a normális társalgási hangnem.
– Tessék, igazgató úr, mi az?
– Legalább a hajó árnyékába húzódhatunk?
– Hát... Nem bánom, de ne feledjék, hogy a kémlelőim állandóan szemmel tartják önöket.
– És beszélhetünk új kollégáinkkal? Ordoñez-Vico habozott. Rorschach folytatta.
– Híreket várunk otthonunkról és családunkról és mindenről, ami a Földön történt. És a hajó egy kissé későn érkezett...

Vajon mi örömük lesz abban, amit hallanak? A gondolat csupán átvillant Ian tudatán. A Kenya és Uganda közötti háború, az indonéziai éhínség, a járvány Argentínában, a kétezer mérföldre terjedő cunami, amely elpusztította Dél-Japán nagyobb részét, mindaz, ami annyi bajt okozott az utóbbi időben... Elképzelni is nehéz két rövid év alatt!

– Rendben van – mondta katonásan Ordoñez-Vico. – Beszélgethetnek. De maradjanak a kémlelőim hatósugarán belül.
Kényeskedve levonult a hajó rámpáján, és eltűnt Ian szeme elől.
– Kutya legyek – sóhajtotta Karen –, ha van ember, akiben több az arcátlanság és kevesebb a józan ész... No, mindegy; menjünk ki, nézzük meg végre, milyen is ez a hely valójában.
A legénység hagyta, hogy az utasok szálljanak ki először, az élükön Achmed Hosseinnal, aki Toko Nabura leváltására érkezett. Ian volt az utolsó... és amikor kilépett, a napfény úgy csapott le rá, mint a kalapács. Olyan sietve hagyta el a kabinját, hogy a napszemüvegét sem hozta. Ám esze ágában sem volt visszamenni érte; még egy ilyen hétköznapi apróság is fölkelthette volna Ordoñez-Vico gyanakvását. A kezével árnyékolta a szemét, és rövidesen tisztán látta már az emberiség ingatag csillagközi hídfőjét.
A bázis egy csipkés szélű, durva üvegrétegen állt; a magasföld fél mérföldes átmérőjű, kör alakú területét olvasztották üveggé még az első leszállás előtt. A szélhordta homok kikezdte az üveget, de még így is fájdalmasan vakított az izzó napsütésben.
Az alacsony épületek egy kupacban álltak, csupán egyetlen nyúlványuk húzódott a körön kívülre. Az volt a bázis köldökzsinórja. Ott volt a vízvezeték, amely összeköttetésben állt az itteni, krétának megfelelő rétegbe ásott kúttal, ahol sok millió liter édes esővíz gyűlt össze, amikor errefelé még más volt az éghajlat, és ott volt a szállítószalag, amelyen a növényzet érkezett az északi partról, a sziget egyetlen vidékéről, ahol dús volt a vegetáció. Ezzel a növényzettel táplálták az élelmiszer-átalakítókat, amelyek az ebédlő- és pihenőközpont mellett helyezkedtek el, s amelyeket az épület tetején lévő napelemek működtettek. Az átalakítók a nyersanyagból az emberi fogyasztásra alkalmas ételek bőséges választékát állították elő, nem beszélve a kiváló borokról és sörökről; hála a nagy gonddal készített programnak.
Ian mindig mulatságosnak találta, hogy amikor Yakov Berendt föltalálta az élelmiszer-átalakítót, lelkesen megjósolta az éhínségek végét is. Hogyan lehetne éhes bárki, kérdezte Berendt, amikor a legkisebb falunak is lehet egy olyan szerkezete, amely bármilyen növényből – a fától az algáig – tápláló és ízletes ételt tud készíteni?
Ám az emberek még mindig éheztek, gyakran milliószámra. Mert a csupán száz ember táplálására alkalmas gép annyiba került, mint egy könnyű repülőgép vagy egy luxusjacht. Ezért az élelmiszer-átalakítók leggyakoribb vásárlói a nagy szálloda-és étteremláncok voltak, méghozzá a Föld leggazdagabb országaiban. A Kánaán semmivel sem lett közelibb.
Úgy a “köldökzsinór” felénél magányos épület állt, annak a kultúrmérnöki részlegnek a főhadiszállása, amelyet Karennak kellett átvennie. Közvetlenül alatta kiváló minőségű vasérctelér húzódott, körös-körül pedig nagy mennyiségben akadtak alumínium-vegyületek. A közvetlenül ide épített napkemencék elegendő fémet állítottak elő építkezéshez meg a nem túlságosan bonyolult felszerelési tárgyak javításához. Ott készült a műanyag is növényi nyersanyagból vagy abból a kátrányos bitumenféleségből, amelynek tucatnyi lelőhelyét ismerték a szemközti szárazföldön.
Innen a bázis központja felé félúton öt siklóhajó állt: három könnyű, hosszú távú személyszállító és két teherszállító modell. Lassan lehetett velük közlekedni, de beváltak, és fölhasználva az összes lehetséges vízi utat, az üzemanyag-fogyasztást minimálisra lehetett csökkenteni, ugyanakkor ezek a járművek még a rossz talajon is boldogultak. A bázis komputerei – műholdas térképek segítségével – már régen kidolgozták a bolygó minden pontjának optimális megközelítési útvonalát.
A siklóhajók – az egy tartalék kivételével – rendszerint nem álldogáltak itt. A személyzet ideje nagyobb részét a bázistól távol töltötte, az ásatásokon...
A bázison rendszerint csupán annak a részlegnek a hat tagja tartózkodott, amelyet Toko Nabura most átadni készült Achmed Hosseinnak, meg az igazgató és az eddigi vezető orvos-biológus, akire bármikor szükség lehetett, hogy életet mentsen. Ám ez a helyzet most meg fog változni, hiszen a két feladatot egy ember tölti majd be Lucas Wong személyében. Mindenesetre kevés megbetegedés akadt; szinte nem volt olyan helyi organizmus, amely megfertőzhette volna az emberi szövetet, s amikor kivételesen mégis akadt egy, az élelmiszer-átalakítók néhány órán belül előállították a megfelelő antibiotikumot – sajnos a szerkezetekre csupán a harmadik útnál tettek szert, másként megmenthették volna azt a két embert is, akik meghaltak itt.
Egyébként a kultúrmérnöki részleg hat főből állt, ám a bázison szolgálatot teljesítő ügyeletes kivételével rendszerint ők is a különböző ásatásoknál voltak, ellenőrizték a különféle szondákat, a nagynyomású fúrókat meg az ezer évszázad törmelékét eltakarító kotrógépeket.
A biológusok még kevesebb időt töltöttek itt, hiszen állandóan a flórát és a faunát tanulmányozták annak reményében, hogy megtalálják a bennszülöttek kipusztulását okozó valaminek a nyitját, és – természetesen – a régészek töltötték a bázison a legkevesebb időt.
Úgy tetszett, hogy hasznosan töltötték az utóbbi két évet. Mindenfelé dobozok, rekeszek és ládák várták, hogy a Földre szállítsák őket. így várakozhattak egykor azok a tárgyak is a szállítószalagon, amelyeket Ian tanulmányozott még indulás előtt.
Az izgalomtól remegni kezdett, de bosszús is volt, hogy ez a páratlan anyag kicsúszik a kezéből.

Hat fő adminisztratív személyzet, hat kultúrmérnök, nyolc biológus és – most már talán fogalmazhatok így – “mi tízen”. Összesen harminc fő. Harminc ember, hogy megoldja egy egész bolygó rejtélyét! Ez abszurd!

Idáig jutott a töprengésben, amikor megzavarta annak a lánynak a kiáltása, akit korábban már hallott beszélni: karcsú, a haja fekete, a szeme zöld, kétségtelenül Catherine Polyzotis. Amint megpillantotta Weilt, aki Ian nyomában kilépett a légzsilip árnyékából, a lány fölkiáltott:
– Rudolf! Hogy van a bátyám?
De mielőtt még Weil válaszolhatott volna, egy férfihang kiáltott föl:
– Ez igen! Hát tényleg elküldték Ian Macauleyt! Ez csodálatos, nem is mertem remélni ekkora szerencsét!

V

Egy pillanat múlva már a híres Igor Andrevski szorongatta lelkesen Ian kezét, és elhalmozta üdvözlő szavakkal, s egy újabb pillanat múlva Cathy rohant el mellette, hogy megállítsa Weilt.
– Mi van Dugallal? – makacskodott a lány.
Az emlékezet villámsebesen dolgozott: Ó, igen! Ennek a lánynak a fivére – gyógyíthatatlan fehérvérűsége volt?
Andrevski elhallgatott. A pillanatnyi, kútmély csöndbe nehéz kövekként zuhantak alá Weil szavai.
– Cathy, nagyon sajnálom. Halott volt, még mielőtt hazaértünk.
– Micsoda tragédia! – suttogta Andrevski.
Ian törte a fejét, hogyan mondhatna valamit, ami kifejezi az együttérzését, és nem hat ostobának, amikor a lány egyszerűen leült a lépcsőre, és a kezébe temette az arcát.
Weil már-már leült mellé, és átölelte a vállát, amikor Andrevski megállította.
– Hagyd, Rudolf. Azt hiszem, jobban ismerem, mint te. Fölkészült erre a rossz hírre. Hagyjuk magára, hadd fogadja a maga módján.
Weil bizonytalanul engedelmeskedett, és lement a többiek közé. Andrevski egy pillanatra Cathy fejére tette keskeny kezét, aztán barátságosan lanbe karolt.
– Gyere, hadd mutassalak be új kollégáidnak. El sem mondhatom, mennyire örülök, hogy itt vagy. Amikor láttam döbbenetes elemzésedet a mohandzso-darói feliratokról, aztán az etruszk sírfeliratokról és mindenekelőtt Zimbabwéről, azt mondtam magamnak: “Ennek az embernek a szigma Draconisra kell jönnie!”
Ian engedte, hogy vezessék. Ám miközben gépiesen kezet rázott ezekkel az idegenekkel, akik nem voltak idegenek, hiszen már bemutatták őket sok fényévnyi távolból, egyetlen gondolat járt egyre a fejében:

Soha életemben nem szerettem senkit annyira, hogy képes lettem volna a nyilvánosság előtt leülni és siratni a halálát. Szeretnék ennyire szeretni. Nagyon szeretnék. De nem tudok.

A fejük fölött Ordoñez-Vico kémlelői köröztek, mint a keselyűk. Az egyik – nyilván valamilyen testváladék vonzására – Cathy felé vette az útját, és kitartóan fölötte lebegett. Ian eltöprengett, vajon a könnyek vonzották-e oda.

A várakozás hosszas és forró volt. Miután végignézte az épületeket, Ordoñez-Vico azt követelte, hogy mutassák meg neki az összes gondosan becsomagolt idegen tárgyat, és a személyzet néhány tagja – látván, hogy a munkájuk kárba vész – hangosan morogni kezdett. Csak Weil és a legénység többi tagja tudta lecsillapítani őket, amikor hangsúlyozták, hogy a tábornok sajnos nagyon is igazat mond: bármikor kész a bázist lezáratni.
– Mi lenne, ha – hm – elveszítenénk valahol? – suttogta valaki.
– Az sem segítene – válaszolta Weil. – Ha nem megy vissza, és nem tanúsítja személyesen, hogy itt nem készül semmiféle összeesküvés, mindörökre vége a csillagközi repülésnek.
A várakozás – ha másra nem is – arra jó volt, hogy Ian meghallgassa a legfrissebb híreket az ásatásokról. Andrevski csapongva beszélt a témáról, ahogyan új munkatársai is: a valószínűtlen nevű Olaf Mukerji, akinek már a szülei is régészek voltak, s egy hegyvidéki erőd ásatásán találkoztak Afganisztánban; a fekete amerikai lány, Sue Tennant a rövidre vágott hajával és nagy, rendszertelen fogaival, aki kiváló munkát végzett Maliban; és Ruggiero Bono, a kis, ideges ember, aki olasz neve ellenére mexikói állampolgár volt, és jelentős mértékben hozzájárult a leletek korának meghatározásához, hiszen magfizikusból lett régész. És így tovább.
– Igen, valóban: számos újabb várost találtunk, szerkezetük és leletanyaguk azt mutatja, hogy nem tévedtünk, amikor azt állítottuk, hogy a civilizáció és a kultúra egyetlen központból áradt szét megszakítás nélkül az egész bolygón, ami igencsak különbözik a mi megtorpanás-haladás-megtorpanás sémánktól, hm? Talán nem szívesen vesztegették az időt! Most éppen a Tufának nevezett lelőhelyre pazaroljuk a mienket.
– Miért Gyufa?
– Tessék? Jaj! Tufa, mert a felszín jobbára elpusztult növényzetből áll, könnyű mozgatni. Az utóbbi időben sokszor voltam ott Cathyvel, aki többet tud róla mondani, mint én. A második legígéretesebb lelőhelyet Hamunak nevezzük, mert a helyzet olyan, mint Pompejinél; a felszín anyaga vulkáni hamu, amit szintén könnyű mozgatni, ám a leletek sajnos kevésbé épek – arrafelé földrengések lehettek. Olaf és Sue dolgoznak ott, tehát őket kérdezd az újdonságokról. Aztán van egy másik, amelyet egy műholdtérképen szúrtunk ki, és Iszapnak kereszteltünk el, ahol még nem igazán dolgoztunk; egy folyótorkolatnál van, szemlátomást finom, puha iszap boríthatta, aztán ismét kiemelkedett a felszín közelébe, mielőtt még a mély víz összepréselte volna, tehát most ott is dolgozunk, jobbára fúrókkal.
Persze szorgoskodunk a régebbi lelőhelyeken is. Havazás Egy produkált néhány érdekes darabot, ugyanakkor Havazás Kettőnél olyan erős volt a jegesedés, hogy jobbnak láttuk távirányítású automatákra bízni, hogy kutassanak természetellenes fémkoncentráció és hasonlók után. És nagyon kevés eredményt hozott a Tengerfenék is, amelyhez pedig nagy reményeket fűztünk, amikor a hajó a legutóbb itt járt, mert a víz itt éppen olyan pusztító, mint a Földön, a tengervíz pedig...
– Vállrándítás és legyintés.
Ian végre kinyögte azt az egyetlen szót, amely számára a legfontosabb volt:
– Feliratok?
– Ezzel kellett volna kezdenem, nem igaz? Igen, két nagyon fontos fejlemény volt a hajó legutóbbi látogatása óta ezen a területen. Először, Lucas emberei megállapítottak valamit, ami teljes mértékben meggyőzött minket arról, hogy a kristályokon rögzített hullámok az írás megfelelőjét jelentették számukra. A ma élő fajok némelyike meg tud jelölni megfelelő köveket a maga mezőjének torzított nyomával – a hamis nyomot azért hagyják, hogy félrevezessék a rájuk vadászó ragadozókat. A második dolog pedig az, hogy az utóbbi két évben feltárt valamennyi helyen találtunk olyasmit, amit mi könyvtárnak neveztünk el. Hatalmas építmények ezek, zsúfolásig tele rezonáló kristályokkal, és némely kristályon jó, tiszta rezonancia-rendszer fogható. No meg egy csomó véletlenszerű.
– Mennyi az a némely? – pihegte Ian.
– Ó, mintegy harmincötezer. Néhány százaléknyi.
– Micsoda?
– A fenébe is, hát hány könyv van egy földi könyvtárban?
– Nem úgy értem. Hanem... – Ian összeszorította az öklét.
– Előbbre jutottatok a megfejtésükben?
Andrevski siralmas képet vágott.
– Egyetlen lépéssel sem. Ősnyelvészeti szempontból kizárólag rád számítunk. Természetesen segítünk majd, amiben csak tudunk.

Telt az idő. Sok idő telt el. Az árnyékok hosszabbodtak, az alkonyat közeledtével a szellő is fölerősödött. Cathy megmozdult, elvette vörös-karikás szeme elől a kezét; a száraz levegő nyomban fölitta utolsó könnycseppjeit.
Szegény Dugal. Harminckét évet élni, ilyen pompás elmével, ilyen hatalmas ambícióval... és elpusztulni értelmetlenül. Akárcsak ennek a világnak a lakói!

Fölállt elgémberedett lábára, és odament a kollégáihoz, akik ezzel az újonnan érkezettel, ezzel az Ian Macauley-val beszélgettek, aki – legalábbis Igor szerint – huszonévesen olyan munkát végzett, amelyet csupán Michael Ventris és Champollion eredményeihez lehet hasonlítani. A fiú ösztövér és ügyefogyott volt, állandóan idegesen beletúrt rendetlen, vörös hajába, ám a többiek arcán ülő mosoly alapján jó benyomást kelthetett.
Cathy közeledtére a többiek elhallgattak, a lányra néztek. Igor nyilván elmondta már nekik, miért ült egyedül, miért sírt. Hát ennek egyelőre vége. Megtisztult a fájdalomtól, kész volt gondolkodni és reagálni.
– Dr. Macauley? – nyújtotta a kezét. – Cathy Polyzotis vagyok, mint valószínűleg észrevette. A fiú kissé félénken rázta meg a lány kezét.
– Én... nagyon sajnálom a fivérét, dr. Polyzotis.
– Szólíts Cathynek, kérlek... Tudod, számítottam rá. Előbb-utóbb meg kellett történnie, és csak egyszer történhetett meg. – Habozott, aztán körülnézett. – Az a tábornok egész éjszaka itt akar tartani minket?
– Megint bement – morogta Igor. – Miután megvizsgálta az elszállításra becsomagolt leleteket. Nyilván ellenőrizni akarja, nem úgy szerepelnek-e a komputer adatbankjában, mint ultraágyúk vagy hiperbombák vagy mit tudom én.
– Kezdem úgy érezni – borzongott meg Cathy –, hogy a Földön mindenki megbolondult.
– Még nem – mondta Ian. – De közel járnak hozzá. A lány a fiúra meredt, s a kis csoport többi tagja is meghökkent.
– Ez úgy hangzott, mintha komolyan mondanád! – mondta Igor.
– Komolyan is mondom. Tudni azt, hogy egy másik civilizáció eltűnt, hogy ennek a magyarázata ott lehet hátrahagyott feljegyzéseikben, amelyeket nem tudunk elolvasni... Ez nyugtalanítja az emberiséget.
– És mindenáron másra akarnak gondolni – állapította meg Igor. – Jó volna bármi, ami elűzné ezt a gondolatot.
– Igen, azt hiszem, erről van szó. Ahogyan eljöttünk... Csak annyit tudok mondani, ronda volt.
A nyomott csöndbe harsogott bele Ordoñez-Vico szócsöve. Tokóval és Rorschachhal a nyomában lépett ki a legközelebbi épületből, amelyben a komputerek meg a kommunikációs központ voltak.
– Figyelem! Mindenki! Most visszamehetnek a szobáikba. Jól jegyezzék meg, hogy a kémlelőim gyakorlatilag minden szót és minden cselekedetet látnak. Vacsora után az egész társaságot együtt fogom kihallgatni, egy igen modern hazugságvizsgáló segítségével, a következő napokban pedig egyenként beszélek majd mindenkivel! Ennyi!
Sarkon fordult, és bemasírozott az épületbe.
– Úgy beszél, mint egy lágerparancsnok! – szörnyülködött Cathy. 
Ian halkan válaszolt.
– Igen, abból a fajtából való. Atavizmus. Bár attól tartok, tipikusabb képviselője az emberiségnek, mint te vagy én.

VI

Első pillantásra nehéz lett volna megmondani, hogy ez a bázis valóban bázikus volt-e. Az emberiség történetében még soha nem összpontosult ennyi zsenialitás ilyen parányi helyen.
Amikor Ian a számára kijelölt lakosztályba ért – holmiját egy kis kocsin tolta oda –, a lakosztályt meglepően tágasnak találta; sokkal primitívebb körülményekre számított, ha nem is egészen olyanokra, amilyenekkel a földi ásatásokon találkozott, legalábbis olyan szűkös helyre, amilyen kis kabinja volt a Stellarison.
Itt viszont tágas hálószoba várta, és saját fürdőszoba, ahol a szonikus tisztító máris kezelésbe vehette piszkos ruháját. A falak élénk színekben pompáztak, az ablak vidám függönye ugyanolyan anyagból készült, mint az ágyterítő.
De persze azok is itt helyben készültek ugyanabból az anyagból, amiből a padlóborítás meg a törékeny leletek csomagolóanyaga, és abból készült az asztal meg a két szék is – az egyik munkához való, a másik könnyebb –, és a padló, a falak, az ajtó, a mennyezet, a fürdőkád meg a polcok mind annak a vékony habréteggel bélelt fémlemeznek a változatai voltak, amelyet az itteni öntöde készített, csak mind más és más színre oxidálva.
Ez a változatosság nagy hatással volt lanre. Éppen olyan nagy hatással, mint az a felfedezése, amikor még indulás előtti kétségbeesésében, hogy a magával vihető húszkilónyi poggyászba nem fér bele könyveinek és komputerprogramjainak a fele sem, hirtelen rájött, hogy milyen rengeteg anyag tárolható egyetlen gyorskazettán, s az egész csupán fillérekbe kerül.
A végén már a fejét vakarta, s azon töprengett, ugyan még mit kellene magával vinnie.
És Ian azon is kellemesen megdöbbent, hogy hányféle ételt lehetett kapni a kávéházstílusban berendezett ebédlőben. Az étlapon szinte minden földi konyha minden klasszikus fogása szerepelt, no meg több mint ötvenféle ital a leöblítésükre.

És a tájékoztatón erről csupán egyetlen mondat hangzott el: “A gépek megfelelő tápértékű és rendkívül változatos élelmet állítanak elő.”

Ian őszinte ámulattal meredt a fogások rendelésére alkalmas gombokra, amikor Karen Vlady megérintette a karját:
– Ian drágám, az elkövetkező két évben valamennyit megkóstolhatod!
Ebből a szempontból tehát igazán nem számított, hogy a következő menüt választotta: madárfészek-leves, souvlakia, kukoricakása gombamártással és Pèche Melba. Mindegyiknek igazán meggyőző íze volt.
Az ebédlő egyben társalgóul is szolgált, és itt tartották az értekezleteket is. A falak mentén egyetlen művelettel kialakított és borított, műanyag heverők sorakoztak, olyan könnyűek, hogy egyetlen ember is meg tudta mozgatni őket, ha át kívánták rendezni a termet. Középen gúlába rakható székek vettek körül egy tucatnyi asztalt, amelyek mindegyikéhez négyen ülhettek le.
Ordoñez-Vico korán érkezett, s amolyan díszhelyet alakított ki magának, Rorschach, Wong és Weil társaságában. Keveset evett, ám gyakran mérte végig a többieket megvető, kihívó pillantással.
Ian Cathy és Andrevski asztalához telepedett, míg a mellettük lévő asztalnál Olaf, Sue, Ruggiero és Irene Bakongu – szemlátomást Ruggiero régi és közeli barátja – foglaltak helyet. Hiába erőltette rá Andrevski egymás után a sok pohár finom, fehér bort – programszalagját a második expedíció hozta, s a számtalan lejátszás ellenére még mindig megőrizte rendkívül finom részleteit –, Ian iszonyatos megpróbáltatásnak érezte az étkezést. Ordoñez-Vico kémlelői természetesen utat találtak az ebédlőbe is, s az egyikük közvetlenül az ő asztaluk fölött, a mennyezetre tapadt, akár egy penészfolt.
Ráadásul mélyen átérezte: Ennyien vagyunk, s szinte ez itt mindenünk!
A bázist a bolygó egészéhez hasonlítani körülbelül annyi volt, mint egyetlen ember élettartamát a bennszülöttek kihalása óta eltelt időhöz hasonlítani.

Nem egyedül Ian volt étvágytalan. Számos tányéron maradt étel... nem mintha számított volna, hiszen az átalakítók újra földolgozták. Amikor a feszültség már-már kirobbanással fenyegetett, Ordoñez-Vico végre fölállt, megköszörülte a torkát, és elővette hazugságvizsgálóját.
– Egy kis figyelmet kérek! Először beállítom a műszert. Fölteszek néhány kérdést, és találomra választom ki, hogy ki válaszoljon.
Úgy haladt végig a termen, hogy útja során minden asztal mellett elment. Tekintete arcról arcra ugrált, majd a hazugságvizsgálóra, aztán ismét az arcokra. Észrevehetően egy picikét hosszabban nézte a nőket, mintha nem venné jónéven a jelenlétüket.
És az első kérdésére is nőtől kért választ: Toko Nabura volt az.
– Ezek az idegenek – milyen régen haltak ki?
– Mintegy százezer évvel ezelőtt, plusz-mínusz négyezer év.
– Miért nem pontosabb a dátum? Maga! – Ismét egy nőt kérdezett: Sue Tennantet. A lány fáradtan válaszolt.
– Ezen a világon igen élénk a vulkáni tevékenység, és gyakori az éghajlatváltozás. Nehéz megállapítani a rétegek korát.
– Mégis azt állítják, hogy az idegenek legkorábbi nyomai csupán mintegy háromezer évvel régebbiek a legutolsó nyomaiknál. Ezt mivel magyarázzák? – Ismét egy nőre mutatott, ezúttal Cathyre.
A lány az egész étkezés alatt levert volt, keveset evett, csak akkor beszélt, ha szóltak hozzá. Most mégis összeszedte magát.
– Ó... minden jel erre mutat.
– Részleteket akarok! – Ordoñez-Vico odacsörtetett a lányhoz. – Azt ne higgye, hogy megúszhatja ilyen homályos fecsegessél!
– Tábornok úr – szólalt meg élesen Andrevski. – Cathy csupán néhány órája tudta meg, hogy miután eljött a Földről, a fivére meghalt.
– Nagyon jól tudom, mindazonáltal tisztességes feleletet várok!
A teremben mindenütt megcsikordultak a székek. Az emberek megpróbáltak kényelmesebben elhelyezkedni, hiszen nyilvánvaló volt, hogy ez a “beszélgetés” hosszú és kellemetlen lesz.
Ám Cathy már teljesen összeszedte magát, és egyenesen Ordoñez-Vico szemébe nézett.
– Tisztelettel, tábornok úr, ugyan nem tudom, megérti-e, ha azt mondom, hogy a módosított orthorhodoklozitisz phidiffúziós faktora, a pyruvitikus nyirokformációk és a G9 típusú leletek, amelyek alapján ezt a bizonyos időbeli haladványt megállapítottuk – mivel ezek szinte valamennyi lelőhelyen megtalálhatók, nem csupán egy vagy két helyen –, összefüggésben a bennszülöttek ma is élő majdnem rokonfajainak jelenlegi C14-fölvételével, valamint a különböző feltárt városok egykori körülményeit szimuláló környezetben vizsgált ál-kitin epidermisz ismert pusztulási sebessége... és természetesen számtalan más tényező... ezek alkotják becsléseink alapját, s mindezek egy igen szűk idősávra engednek következtetni: háromezer évre. De biztos vagyok benne, hogy ön, aki kiváló szakembere a maga területének – mondta Cathy sugárzó mosollyal –, elfogadja a szakember véleményét az olyan dologban, amelyben nem járatos. Nem igaz?
A terem távoli sarkában mintha valaki megpróbálta volna elfojtani a nevetését. Nem sok eredménnyel. Ordoñez-Vico gúnyolódást gyanítva fordult sarkon, ám csupán annyit látott, hogy Achmed Hossein a szájára szorítja a zsebkendőjét, míg a többiek udvariasan mosolyognak.
Ian a legszívesebben tapsolt volna. Ám csak kacsintani mert a lányra, aki erre alig észrevehetően kinyújtotta a nyelvét, mielőtt ismét a borosüvegért nyúlt.
Ordoñez-Vico fújtatva fordult Rorschachhoz.
– Hat éve van itt. Ezalatt miért nem sikerült egyetlen megbízható tényt sem találnia?
Rorschach szokása szerint megsimította kopasz fejét, mintha még mindig meglenne az érkezése óta kihullott haja.
– Dehogynem sikerült. Rengeteget. Annak eredményeként, hogy lassan és alaposan összehasonlítjuk magát az értelmes fajt – mármint töredékesen megmaradt holttesteiket – ma is létező, legközelebbi rokonaikkal. Amelyekből mintegy négyszázötven van, nem igaz, Lucas? Természetesen fajokról beszélek.
– Kis híján ötszáz, ha a genetikai hasonlóságot is figyelembe vesszük – sóhajtotta Lucas Wong.
– És mik ezek a megbízható tények? – ugatta Ordoñez-Vico. – Nemigen láttam őket, amikor elolvastam a jelentéseiket a Földön.
Rorschach megvárta, amíg ezt a kijelentést mindenki jól az eszébe vési, mielőtt válaszolt volna.
– Nem szép tőle! – súgta Cathy.
– Megérdemli – suttogta Ian.
– Például – emelte Rorschach a tekintetét a plafonra – tudjuk, hogy sok szempontból hasonlóak voltak hozzánk. Tudjuk, hogy érdekelte őket a körülöttük lévő mindenség Gyanítjuk, hogy kereskedtek egymással. Majdnem biztosai vagyunk benne, hogy ismerték az írás megfelelőjét, és kétségtelenül volt közlekedésük, hírközlésük, tudományuk, matematikájuk... De azt is tudjuk, hogy bizonyos szempontokból nagyon is különböztek az embertől. És mindenekelőtt az tudjuk, hogy a kultúrájukat legalább annyira befolyásolta a szex, mint minden emberi kultúrát.
– Ezt hogy érti?
– Inkább Lucast kérdezze, ne engem – javasolta Rorschach.
– Én döntöm el, hogy melyik kérdésemre ki válaszol Most... maga!
Nadine Shahra mutatott, a negyvenes évei vége felé járó csinos asszonyra (megint egy nőre, mintha abban bízott volna hogy könnyebben kapja őket hazugságon, mint a férfiakat) Lucas első asszisztensére, aki a legnagyobb tekintélynek számított a jelenlévők közül az összehasonlító biológia területén. Az asszony érthető, tiszta hangon válaszolt.
– Hacsak valószínűtlen mértékben nem különböztek ma is élő unokatestvéreiktől, akkor kétneműek voltak, mint mi, ám a két nem egyetlen egyedben egyesült. Fiatal korukban semlegesneműek voltak, ezt követte a férfikor, amit egy viszonylag rövid női állapot váltott föl az öregkori terméketlenséget megelőzően.
Ez egy pillanatra elhallgattatta Ordoñez-Vicót. Így Rudolf Weil megkérdezhette:
– Ez új, nemigaz? Nadine bólintott.
– Igen, amikor legutóbb itt jártatok, még abban a tévhitben éltünk, hogy csupán rendkívüli szexuális különbözőséggel van dolgunk. Azóta sikerült számos, az átmeneti korban lévő egyedet találnunk. Mintegy egy évig tart, s akkor a funkcionális hímből kétségtelenül funkcionális nőstény lesz. Persze hasonló a Földön is előfordul, például az osztrigáknál.
– Lesznek szívesek beszüntetni az egymás közti beszélgetést! – csapott le Ordoñez-Vico. – Csak a kérdésekre válaszoljanak!
A társaság engedelmesen hallgatott.
– Mondjon többet is a köztük és közöttünk lévő különbségről. Maga! – most Ruggiero Bonóra mutatott.
– Egészen másképp gondolkodtak, mint mi, és ez a bökkenő – sóhajtotta a barna bőrű emberke. – A mieinkhez hasonló problémákat egészen másként közelítették meg. A holdon a teleszkópjukat valami... valami szerves dologgal szerelték föl, mi viszont elektronikát használtunk volna. Kiástuk azt a repülőszerkezetet egy hóbucka alól, s abból meg sok más, épen maradt tárgyból azt a következtetést vontuk le, hogy hatalmas mennyiségű energiát tudtak tárolni olyan módon, amelyet mi csupán gyermekjátékokhoz tartanánk alkalmasnak: például összesodort gumiszalagok segítségével! Használtak rugókat és rostokat, csakhogy az energiát valahogyan molekuláris szinten sikerült tárolniuk. Jaj, olyan dolgokat csináltak, hogy nem is sejtjük!
– Akkor hát mi történt velük? – támadott újra Andrevskire Ordoñez-Vico.
A tökéletesen nyugodt és fegyelmezett vezető régész letörölte a bort az ajkáról, és tűnődő képpel könyökölt az asztalra.
– Számos nyitott lehetőség van – mondta megfontoltan. – Megpróbálom rendszerezve elsorolni őket, a mellettük és ellenük szóló érvekkel együtt. Fönnáll annak a lehetősége, először is, hogy kivándoroltak.
– Micsoda?
– Mondtam, hogy számos nyitott lehetőség van! Mindenesetre ezt a változatot én nem tartom valószínűnek. Talán célszerűbb valamiféle járványra gondolni. Tudjuk, hogy gyors volt a közlekedésük. Így elképzelhető, hogy egy végzetes vírus olyan gyorsan terjedt el az egész bolygón, hogy nem alakulhatott ki immunitás ellene. No de a holdon talált, imént említett bioelektronika azt bizonyítja, hogy igen járatosnak kellett lenniük a szerves kémiában. Ezért ésszerű föltételeznünk, hogy az orvostudományuk is igen fejlett volt.
Háborúban irtották volna ki magukat? Egyetlen nyomot sem találtunk, amiből arra következtethettünk volna, hogy a városaikban más is kárt tett a természeti erőkön – időjárás, földrengés és hasonlók – kívül. De nem lehetetlen, habár semmi nyoma sem nukleáris, sem másféle robbanóanyagoknak, sem olyan anyagnak, amely mérgező lenne az akkori élővilágra nézve. Sugárfegyvereknek szintén nincs nyoma. Fölmerült, hogy talán szándékosan terjesztettek el valamilyen betegséget – másként szólva, biológiai háborút vívtak egymással –, ám ezt az ötletet is elvetettük, jó okkal.
– És mi lenne az?
– Hogyan zsúfolhattak volna ennyi pompás eredményt ilyen rövid időbe, ha arra vesztegetik a zsenialitásukat, hogy egymással civakodjanak? Átvizsgáltuk ezt a bolygót újra és újra és újra; mindenféle szondákkal, a legkorszerűbb technikánkkal vizsgáltuk a felszínét. A leletek egybefüggő keresztmetszetét találtuk. Háromezer év alatt eljutottak attól, amit mi kőkorszaknak nevezünk, az űrhajózásig. Nekünk ez több mint kétszer annyi ideig tartott.
– Honnan tudja, hogy ezek az állapotok nem egymással egy időben léteztek? – szakította félbe Ordoñez-Vico. – A Földön így van.
– Nagyon találó kérdés – ismerte el Andrevski. – Hadd magyarázzam meg világosabban. Találtunk egy központot, ahonnan szemlátomást az egész kultúrájuk szétterjedt – egyetlen helyet, ahol a leletek összes fajtája megtalálható. Ha a terjeszkedés vonala, pontosabban kúpja, mert nemcsak növekszik, szélesedik is – mentén haladunk, az alsó szint eltűnik. A bolygónak a már említett középponttól távol eső részén nincsenek primitív edények, nincsenek bronzszerszámok, nincsenek olyan leletek, amelyek fejlődésük korai és nem késői szakaszából származnak. Olyan ez, földi hasonlattal élve, mintha a Termékeny Sarlóban keletkezett civilizáció megszakítás nélkül terjedt volna nyugat felé, elborította volna Európát, aztán Észak-Amerikát, aztán átjutott volna a Csendesóceán túlsó partjára, Ázsiába és Indiába, s onnan visszatért volna még mindig érintetlen kiindulási pontjába, ahol természetesen addigra a dolgok alaposan megváltoztak volna. Ez is olyasmi, amit nem szabad elfelejtenünk, ha háborúra gondolunk: ez a folyamatos terjeszkedés, amely szemlátomást soha nem ütközött ellenállásba. Ellenállás nélkül pedig mi oka lenne a háborúnak? Ám – Andrevski figyelmeztetően emelte föl az ujját – ezzel elérkeztünk egy újabb lehetőséghez, és nyilván ez lebegett azoknak a szeme előtt, akik önt küldték. Az űrből jövő támadás végzett volna velük?
Valaki idegesen kacagni kezdett. Ordoñez-Vico lángszórópillantással fojtotta belé a nevetést.
– Folytassa!
Andrevski elmélyülten tanulmányozta a kezét.
– Ez a hipotézis föltételezi még egy faj létezését, amely annyira féltékeny a jogaira, hogy végigkutatja a galaktikát esetleges versenytársak után, s ha ilyenekre bukkan, könyörtelenül támad. Jól sejtem, hogy ez nyugtalanítja odahaza az embereket?
Ordoñez-Vico habozott, végül megvetően bökte ki:
– Ertem. Az a helyzet, hogy amikor először fölmerült bennem ez a gondolat, meglehetősen alapos komputerelemzésnek vetettem alá. Rendkívül érdekes eredményeket kaptam: egyrészt minden olyan faj, amelynek a technológiája eléggé fejlett az űrutazáshoz, nyolcvankilenc-kilencvenkilenc százalékos eséllyel végzetes végső háborúba keveredik, még mielőtt eljutna egy másik csillagig; másrészt, föltéve, hogy fölfedezik a hipersebességet, a technológiájuk alkalmassá válik egész bolygók sterilizálására, nincs szükség arra, hogy egyenként öldössék le egyetlen faj egyedeit. Egyszóval, tábornok úr, ha a bennszülöttek ezért haltak volna ki, akkor ebből a bolygóból – az esély sok ezer az egyhez – csupán egy kisbolygógyűrű maradt volna... s gondolom, elismeri, hogy nem az.
Ordoñez-Vico képe egyre jobban kivörösödött, mert sejtette, hogy gúnyolódnak vele, csak a módját nem tudta megfogalmazni.
– Akkor hát mégis mi a magyarázat? – rikácsolta.
– Jaj, magyarázat, az sok van – mondta Andrevski, s ugyanakkor Cathyhez fordult: – Tölts még egy kis bort; kiszáradt a szám... Igen, sok van. A ragadozókat nyomban kihúzhatjuk a listáról, mert a bolygón ma nem élnek nagyragadozók, és az őket kordában tartó, értelmes faj kihalásával elszaporodtak volna, ha lettek volna. Az pedig nem nagyon valószínű, hogy az étrendjük kizárólag értelmes unokatestvéreikből állt volna, és miután az utolsót is elfogyasztották, egyszerűen éhen haltak, nem igaz? A paraziták már más kategóriába tartoznak; igen helyes a megállapítás, hogy a földi tetű nem élné túl az ember kihalását; csakhogy az itt most élő fajok egyikén sem találtunk olyan élősködőket, amelyek teljesen ki tudnák pusztítani őket.
Talán a vallásuk követelte egymás föláldozását, s végül a fanatizmus olyan fokára jutottak, hogy a különböző csoportok és frakciók abban versengtek, melyikük tudja több társát lemészárolni az egymást sűrűn követő ünnepnapokon? Ennek a gondolatnak is ismeretes néhány földi megfelelője. Megemlíthetjük az inka kultúra pusztulását, a vallási türelmetlenség okozta háborúkat, az inkvizíciót, az autodafékat, ahol a másként gondolkodókat nyilvánosan megégették... Jaj, elnézést. Elfelejtettem megkérdezni, hogy vallásos-e.
– Igen!
– Én ugyan nem vagyok az, de nem akartam megsérteni.
Akkor inkább nem beszélek erről, hiszen amúgy sem nagyon valószínű. Minden bizonyítékunk egyetlen központból kiinduló, megtervezett, ésszerű és sikeres terjeszkedésre utal, mint említettem, tehát ilyen eszelős brutalitásról csupán akkor beszélhetnénk, ha a vallás fogalmát kiterjesztenénk, mondjuk a náci ideológiára is... habár személy szerint én ezt a verziót tartom a legelképzelhetőbbnek. Egy céltudatos s ugyanakkor rendkívül intelligens fajból származó diktátor – talán ez a magyarázat, amit keresünk.
– Aki a semmiből került elő?
– Igen, és ez a legzseniálisabb ebben a kedvenc hipotézisemben – mondta ragyogó képpel Andrevski. – Tegyük föl, hogy két esemény követte nagyon kis időn belül egymás után ennek a világnak a történetében: először valami napkitörés sugárzása érte a bolygót, amely a normálisnál sokkal több mutánst hozott létre, akikben megszületett az értelem. Méghozzá rendkívüli értelem! Ezután szüntelen terjeszkedés következett háromezer éven át, míg végül az értelmes lények eredetileg kicsiny magja – azaz inkább az utódaik – föltárták egész bolygót, és eljutott a holdra. És ekkor jött a végzetes visszaesés: a bolygó mágneses mezője egy időre a visszájára fordult, ahogyan a Földön is megesett már. Ezek a lények elektromágneses mezők formájában érzékelték a környezetüket, valószínűleg azok segítségével érintkeztek is, egész világképük ettől függött. És hirtelen... megbolondultak. Mert egyszerre valamennyien elszakadtak a valóságtól. Ehhez mit szól, tábornok úr?
Andrevski elégedetten dőlt hátra, miközben Ordoñez-Vico szemlátomást fuldoklott a szóáradatban.
– Nagy gondolat – mondta szárazon Weil. – Csakhogy nem áll meg. Nem került sor ilyen napkitörésre, mivel az nyomot hagyott volna a hold szikláin. Ezt már az első út során megállapítottuk.
– S a legutóbbi két mágnesesmező-fordulás negyvenezer évvel korábban és harmincnyolcezer évvel későbben történt tette hozzá Ruggiero. – Jaj, Igor!
Andrevski egy csöppet sem jött zavarba.
– Tudom, tudom! De olyan elegáns magyarázat lenne, ha igaz volna, nem?
A tábornok kezdett rájönni, hogy alaposan elvitték az erdőbe. Mielőtt robbant volna, gyorsan megszólalt Roschach.
– Valójában most ott tartunk, tábornok úr, hogy a bennszülöttek pusztulását szervezetük valamely hibája okozhatta, ám a hatás módja igencsak különbözhetett attól, amihez mi hozzá vagyunk szokva. Talán a bolygó gyors meghódítását... hm... valamiféle szer segítségével érték el. Talán valamelyik növény mutáns változata ösztönözte az értelmüket, ám hosszú távon károsította az anyagcseréjüket vagy a nemzőképességüket. Vagy a növényt pusztította ki valamilyen élősködő. Elhiszem, hogy ez éppen azért valószínűtlen, amiért a járvány, de a sötétben tapogatódzunk, higgye el!
Amíg Rorschach beszélt, a tábornoknak is sikerült visszanyernie az önuralmát, részint a hazugságvizsgáló gondos ellenőrzése, részint néhány mély lélegzetvétel segítségével.
– Az az érzésem – mondta –, hogy önök nem hiszik, hogy komolyan gondolom, amit mondok. Nos, én sem hiszek önöknek. Ez a szerkezet – mutatta föl a hazugságvizsgálót – nem leplezett le egyetlen közvetlen hazugságot sem... ám dr. Andrevski megpróbált összezavarni egy olyan históriával, amelyről éppen az imént ismerte be, hogy közvetett hazugság! A szavak olyan szövedéke, amelynek az a célja, hogy félrevezesse a hallgatót. Jól vigyázzanak! Nekem nem az a feladatom, hogy bizonyítsam, hogy hazudnak. Az önök feladata, hogy bizonyítsák a gyanú leghalványabb árnyéka nélkül, hogy az igazat és csakis a tiszta igazat mondják! Holnap reggel elkezdem egyenként kikérdezni az egész társaságot, alaposan és részletesen. Ha bárki megpróbál félrevezetni, tudják, mi lesz. És most, ha lenne szíves valaki a szállásomra vezetni...
A tábornok távozása után Cathy sápadt arccal szólalt meg.
– Az ENSZ egy ilyen alakot küldött a képviselőjeként, hogy szűrje át az adatainkat, és kérdésekkel nyaggasson minket... Nem, egyszerűen nem tudom elhinni!
– Azt hiszem, Ian tudna beszélni róla, hogy ez mennyire igaz – suttogta Andrevski.
– Tudnék – mondta Ian. – De ne feledjétek, hogy a kémlelői rögzítik minden szavunkat, és szerintem a fickónak van türelme az összes szalagot végighallgatni. Ezért a legjobb, ha gyorsan és hang nélkül lefekszünk.

VII

Ordoñez-Vicónak hála, a csillaghajó harmincnapos tartózkodásának megszokott munkái lassabban mentek a szokásosnál, de azért mentek. Tíz nappal a leszállás után Weil éppen a Földre szállítandó csomagok első adagjának berakodását ellenőrizte. Ezek azoknak a felszereléseknek – főként korszerű távirányítási elemző készülékeknek – a helyére kerültek, amelyeket éppen akkor osztottak szét a különböző részlegek között. 
A távirányítású készülékek területén jelentős volt a haladás, habár – ironikus módon – ezek a műszerek a terroristaellenes harc melléktermékeként jöttek létre. A legtöbb szerkentyű eredetileg levélbombák és rejtett fegyverek fölkutatására szolgált határállomásokon és repülőtereken.
A tábornok akadékoskodása miatt a legtöbb leletet újra kellett csomagolni, hiszen kibontatta a csomagokat.
– Jó reggelt, Rudolf – szólalt meg egy hang a háta mögött, hátranézve Weil Rorschachot látta közeledni.
– Jó reggelt, Valentine – felelte Weil. – Hogy állnak a dolgok?
– Hát... nem is olyan rosszul, ahhoz képest. Mindenki pompásan viselkedett. Bár azon sem csodálkoztam volna, ha valaki szájon vágja Ordoñez-Vicót.
– Én sem – helyeselt Weil. – Néha én is kísértést érzek – húzta el a száját sóhajtva. – Ha arra gondolok, mi minden akartam látni ezen az úton, elfog a düh. Egyáltalán nem így kívántam eltölteni itt az utolsó napjaimat. Gondolom, te sem
Rorschach habozott.
– Szóval, hm... Végül is nem ezek az utolsó napjaim itt.
– Tessék?
– Mivel vissza kell vinned Ordoñez-Vicót, csak kilenc embert lehet hazaküldeni. Tehát én lemaradtam a listáról Tudod, hogy Lucas sohasem akart igazgató lenni, nem érdemli meg, hogy ráerőltessék. Az egészségem rendben van, nincsenek különösebb kapcsolataim a Földön, és a társaság is eléggé kedvel. Hát maradok.
Weil füttyentett.
– És mit szól ehhez a tábornok?
– Még nem tudja. De számos megfelelő indokom van, bár az is lehet, hogy számára egyik sem lesz megfelelő, ki tudja. Csak... egy dolog nyugtalanít, tudod.
– Csak egy? – kacagott föl Weil keserűen. – Mégpedig?...
– Mennyi a valós kockázata annak, hogy örökre itt maradunk? Úgy értem, ha sikerülne meggyőznünk a tábornokot, hogy az idegen fegyverekről szóló pletykák alaptalanok, akkor is lehetséges, hogy fölszámolják az Alapot?
– Igen, azt hiszem.
– Tudtam, hogy ezt fogod mondani. – Rorschach szemét eltakarta a napszemüveg, hiszen a napfény idekint még vakítóbb volt, úgy nézett a távoli látóhatár felé. – És fognak biztosítani számunkra valamiféle összeköttetést az otthonnal? Valami olcsó qua-űrjáró automata rakétát, amely hozná-vinné a híreket meg az adatokat?
– Volt már ilyen javaslat, de elutasították.
– Micsoda?
– Ugyanaz a paranoiás gyanú volt az oka, aminek Ordoñez-Vico látogatása köszönhető. Egy orosz-amerikai-japán konzorcium éppen egy ilyen hajó terveivel állt elő, eléggé olcsó lett volna és nagyon megbízható, egy éven belül használatba lehetett volna venni. Mondjam el, hogy mi volt a válasz a javaslatra?
– A gazdagok újabb összeesküvése, hogy eltitkolják a fontos dolgokat a szegények elől – mondta keserűen Rorschach. – A hajó építői jutottak volna először az idegen tudományok birtokába.
– Cinikus vagy! De nagyon is pontos. Ennek ellenére biztosítalak, hogy hazatérésem után aktív életem fennmaradó részét azzal töltöm majd, hogy harcolok ez ellen a rövidlátó idiotizmus ellen. Ha rajtam múlik, ez a bázis nem lesz elvágva a Földtől. Elvégre az adatok, amelyeket hazaviszünk, rengeteg izgalmas újdonságot tartalmaznak, és talán... Nem, ennyit nem remélhetünk.
– Az újoncainktól is így értesültem – sóhajtotta Rorschach, és ismét a bázis épületei felé fordult. – Valamennyien igen siralmas képet festettek. Válság válság után, éhínség, járvány, sok-sok kicsinyes háború jóformán semmiért, néha egy nagyobb háború előjelei. Így van?
– Így.
– Néha azon gondolkodom, tudod, vajon nincs-e az értelmes lények elérhető eredményeinek valamiféle elkerülhetetlen határa. Az itteni bennszülöttek – és most az emberiség, amely nem először áll az öngyilkosság küszöbén... A régi vicc jut az eszembe: van-e értelmes élet a Földön? És mi vagyunk először abban a helyzetben, hogy erről komolyan elgondolkodjunk. Weil szándékosan témát akart változtatni.
– Ha már említetted az újoncokat, hogy tetszenek?
– Azt hiszem, jól megleszünk velük. Biztos vagyok benne, hogy Achmed fölöttébb hozzáértő módon kezeli majd a komputereket meg a hírközlést, Karen Vlady pedig nemcsak igen szeretetre méltó, de pompásan képzett szakember is és – a legtöbbjük ideálisnak látszik erre a mi életünkre. Kivéve egyet, és őszintén szólva kíváncsi lennék, mi a te véleményed róla.
– Ian Macauleyról van szó?
– Úgy van.
– Igen, ő amolyan csodabogár, igaz? Feszült és távoli, mintha nem is köztünk élne. De Igor örül neki, nem igaz?
– Persze, és most úgy néz ki, hogy a fiú jól beilleszkedik, és tetszik a többieknek. Nem tudnám megmondani, hogy mi nyugtalanít benne, de valami aggaszt. Neked mi a véleményed?
– Szerintem meg fogja fejteni az itteniek nyelvét.
– Komolyan olyan jónak tartod?
– Nagyon eltökélt. Mihelyt megláttam, rögtön tudtam, mekkora csatát kellett vívnia önmagával, amíg elfogadta ezt a meghívást. Gyűlölte a gondolatát is annak, hogy tucatnyi idegennel lesz összezárva a hajón, de leküzdötte, megkedveltette magát az út során. Igen, azt hiszem, ez a fiú képes mindaddig küzdeni, amíg csak sikerül az áttörés. Ám valószínűleg valami nagyon egyéni és nagyon váratlan módon lát majd hozzá.
Rorschach az órájára pillantott.
– Remélem – motyogta –, hogy ma nem csinál semmi egyénit és váratlant. A tábornok vele, Cathyvel és Igorral tölti a mai délelőttöt a raktárban, ahol a Tufa lelőhelyről származó kristályokat tartjuk. Ez az eddigi legkényesebb helyzet. Ian kiszámíthatatlan, mint mondtad; Igor az első estén megmutatta, hogy hülyének tartja a tábornokot, Cathy pedig... azt hiszem kiheverte a bátyja halála,okozta első megrendülést, de nagyon mélyen érző lélek, túlságosan is gyakran rejti el az érzelmeit. – Egy kicsit derűsebben folytatta. – Mindenesetre ha a mai napot megússzuk, holnaptól talán könnyebb lesz. Ordoñez-Vico a munkamódszereinkre kíváncsi. Így legalább folytathatjuk a munkánkat. A munka pedig levezeti a fölgyülemlett feszültséget.

Bárcsak leszállna már a nyakunkról ez a rohadt alak! Meg akarom vizsgálni ezeket a lenyomatos kristályokat, amelyekre ő oda sem bagózik. Hány is volt a kezemben a Földön – tizennyolc, tizenkilenc? És a legtöbbnek sérült volta lenyomata. Itt meg sok száz van, és az ásatásokon sok ezer, egyszerűen viszket a tenyerem, hogy a kezembe vehessem őket, viszket!

Ian nyugtalanul járkált föl-alá a leletraktár csupasz fémpolcai közt. Az eredeti raktár acéllemezekből épült, ez az ideiglenes csupán egy sietősen összetákolt műanyag és alumíniumépítmény volt, ám a mágnesességre alig volt érzékeny.
Körülöttük sokezernyi lelet sorakozott különböző lelőhelyekről: a legjobb állapotban fennmaradtak meg azok, amelyekről úgy gondolták, hogy fontos összefüggésben lehetnek egymással. Mindegyik borzasztóan rejtélyes volt. Itt egy körte alakú, mintegy másfél méter hosszú valami, a keskenyebb végén horoggal... mellette öt rozsdás fémrúd, akár egy hinta kerete... mellette amolyan tálszerűség, lapos, enyhén mélyülő korong, a szélén, egymástól egyenlő távolságra négy nagy és négy kisebb dudor... és sok-sok más tárgy, amelyek rendeltetését nem tudták, nem is sejtették.

Márpedig rá kell jönnöm, hogy mire valók, és már most hozzá akarok látni!

Körülnézett. A raktár távoli végében vita folyt. Odakint a szabadban sorakoztak a tudományos műszerek: radio-időmeghatározók, neutronelemzők, különféle vegyi elemzők meg a komputerterminál, méternyi széles képernyőjével és a központi komputerhez csatlakozó vezetékeivel. Úgy tetszett, a vita még hosszú ideig el fog tartani.
Ian szinte bűntudatosan vette a kezébe és vizsgálgatta az öt rozsdás fémrudat. Nagyok és nehezek voltak, az egyik fél méterrel rövidebb a többinél.

Ha én rák alakú, hat végtagú lény lennék elektromágneses érzékekkel, vajon mire használnám ezt? Hmmm! Érdekes! Azt hiszem, ennek függőlegesen kellett állnia, és ha a rudakat egy kissé széthúzzuk... Hol az a korong? Mekkora is?

Az összeerősített rudakat letámasztotta, és fölvette a tálat. Az is nagyon nehéz volt, ám ha letették a földre... és ha az a horgas végű izé...
Hmmm! Az állat dörzsölve nézte az egymás mellé tett tárgyakat. No most, ha –

– Cathy! – kiáltotta. – Itt ez a Hamu 5248-tól 5250-ig kódolt tárgycsoport. Találtak szerves maradványokat is a fémdarabok közelében?
A raktár túlsó végében félbeszakadt a vita.
– Macauley! – harsogta Ordoñez-Vico. – Ne szakítson félbe, amikor beszélek – hm – ezekkel. Mit képzel magáról?
Végigcsörtetett a polcok között. Cathy és Igor aggodalmasan követték. Ian bosszúsan az ajkába harapott.
– Sajnálom. Csak volt egy elképzelésem, hogy ezeket a tárgyakat hogyan illeszthették össze és mire használhatták. De bizonyára nevetséges.
– Valóban? – A tábornok szinte dörömbölt. – Éppen az imént mondták nekem, hogy senki sem tudja, vajon csinálnak-e valamit ezek a tárgyak vagy sem, még kevésbé azt, hogy a bennszülöttek mire használták őket. Örömmel hallom, hogy önnek más a véleménye. Folytassa!
Cathy és Igor dühösnek látszott, Ian arcát is pirosság öntötte el.
– Szóval, tehát... – motyogta. – Arra gondoltam, hogy ha ezek a tárgyak egymást követő kódszámokat kaptak, akkor föltehetőleg együtt találták őket.
Cathy kelletlenül bólintott.
– Nem voltak véletlenül valami nagyobb, zárt térben, olyasmiben, amit akár teremnek is nevezhetünk?
Cathy döbbenten nézett a fiúra, bosszúsága úgy olvadt el, mint jég a napfényben.
– De, pontosan! Emlékszem, milyen izgatott volt Olaf, amikor bejutott abba az épületbe. És számos hasonló fémrúd-alkotmányt talált ott, de csak ezt az egyet szállíttatta ide, mondván, hogy ez tipikus.
– Miért kérdezted, hogy találtak-e ezekkel összefüggésben szerves maradványokat? – kérdezte Igor, aki már szintén megfeledkezett a haragjáról.
– Szóval mert... – Ian két ujjal fogta meg a körte alakú tárgyat. – Ez nagyon könnyű, igaz? De a korong meg a rudak nagyon nehezek és tömörek. Tegyük föl, hogy a rudak így álltak a korong fölött – mutatta lefelé fordítva az öt ujját –, ez a bigyó pedig középen volt fölfüggesztve úgy, hogy szabadon kilenghessen. Akkor meg kell védeni, nehogy egy szélroham elfújja, nem igaz? Ezért az egészet letakarod valami nem fémből készült dologgal, textíliával vagy ilyesmivel, és már készen is van.
– Micsoda? – horkant föl Igor.
– Huh... Szóval, nem gondolod, hogy az elektromágneses érzékekkel bíró fajt nagyon is érdekelte egy-egy elektromágneses vihar közeledte? Kivált amikor védett helyen voltak, és el kellett dönteniük, kimerészkedjenek-e egy-egy hosszabb útra.
Néma csönd volt. Aztán Cathy fölkiáltott:
– Barométer!
– Micsoda? – bámult rá Ian.
– Valami, amit a Tufa lelőhelyen találtam, de nem tudtam megérteni: valamiféle harangsor, de összedőlve. – A homlokára csapott. – Hogy miért nem jutott eszembe viharjelző szerkezetekről kérdezni a komputert? Ian, ez hihetetlen! A helyére került egy csomó dolog, ami eddig eszembe sem jutott!
Igor tele szájjal fölnevetett, és lelkesen megölelte Iant.
– Nagyon érdekes! – mondta maró gúnnyal Ordoñez-Vico. – Idejön egy vadidegen, és néhány nap alatt rájön, hogy mire jó az, amiről nekem azt mondták, hogy semmire. Ez nagyon gyanús. Miért tettettek, könyörgöm, ilyen tökéletes tudatlanságot?
Ismét csönd lett, de most pattanásig feszült. Öt másodperc, tíz – aztán Ian ökölbe szorította a kezét, és tűzpiros arccal állt oda Ordoñez-Vico orra elé.
– Mert, hogy a fene vigye, összesen harminc ember vizsgálja egy egész rohadt bolygó százezer éves múltját! Úgy látom, nem érti, hogy miről van szó! Ide figyeljen! Ugye maga La Pazból való? Jó: most képzelje el a várost a lakói nélkül. Üresen áll. Az eldugult csatornát senki sem tisztítja ki. Az esőzések árvizet okoznak. Hullott falevelek töltik föl a csatornákat, megrohadnak, kicsíráznak rajtuk a parkokból meg a kertekből odakerült magok. A gyom elfojtja a virágokat. Az utcakövek kifordulnak sarkaikból, mert a fák gyökerei elmozdítják őket; fű nő a repedésekben, moha és zuzmó lepi el a falakat, és az épületek alapjai megroggyannak. Az ablaküvegek kitörnek, a szél befúj a szobákba, a fából készült bútorok rothadni kezdenek. A könyvek ragacsos masszává válnak, madarak raknak fészket a polcokon, rovarok keresnek búvóhelyet a spájzban, a fürdőszobában meg az olajfestmények háta mögött. Megjelennek a gombák is meg a kúszónövények meg a penész. Szélhordta por gyűlik össze a sarkokban az épületeken belül és kívül; lassan azt is benövi a vegetáció.
Ian tekintete valahová a távolba meredt a döbbent tábornok fölött, pedig úgy látszott, mintha őt nézné.
– Valahol földcsuszamlás történik. Összedől egy betonfal, egy egész épület válik az időjárás martalékává. Jön egy földrengés, és leomlik száz épület. Mindez megtörténhet száz év alatt, de ez még csak a kezdet. Egy évszázad múltán La Paz romhalmaz, amelyet befontak a kúszónövények; vadállatok, kígyók, pillangók és madarak otthona – mennyit tudna elmondani egy embercsalád életmódjáról a rothadó leveleket túrva, hm – ha egy másik bolygóról jött volna, és soha életében nem látott volna emberi lényt? Ezt kérdezze meg önmagától! Itt egy zongora váza – de magának nincs füle, el sem tudja képzelni, mi az a zene! Itt egy kés – de maga nem eszik, hiszen kizárólag folyadékon él! Itt egy varrógép – de maga prémes bundát visel, nem jár ruhában! Egyetlen évszázad elmúltával mit tudna megérteni a maradványokból? És itt nem egyetlen évszázadról van szó. Hanem százezerről! Tudatlanság? Ne nevettessen! Az itteni emberek egyszerűen zseniális munkát végeztek, amíg rájöttek arra, amit már tudunk, és igazán nem jár köszönet azoknak a rövidlátó hülyéknek, akik ideküldték magát, hogy őket nyaggassa!
Sarkon fordult, és elrohant.
Cathy és Igor hosszú percekig várták behunyt szemmel, hogy megindul a föld. Ám a tábornok furcsán csöndes maradt. Végre rá mertek nézni. Ordoñez-Vico sápadt és zavart volt.
– Ah... – nyögte végül. – Azt hiszem – igen, egyelőre eleget láttam a raktárban lévő dolgokból. Folytathatják a munkát. Jó napot!
És ő is megfordult, és kis, aggodalmas léptekkel elindult a kijárat és a ragyogó, szubtrópusi napsütés felé.

VIII

És most jön az ítélet...!
A személyzet tagjai – mind a bázison maradók, mind az elutazók – szemlátomást idegesen gyülekeztek az ebédlőben, hogy meghallgassák Ordoñez-Vico vizsgálatainak eredményét. A legidegesebb – és a legkésőbben érkező, eltekintve Rorschachtól, aki a tábornokot kísérte – Ian volt.
Sokáig habozott az ajtó előtt, a fejében kavarogtak a gondolatok.

El sem tudtam képzelni, hogy ilyen rövid idő alatt ennyi benyomás raktározódjék el az emlékezetemben!

S ez a sok kép most egyszerre tolult elő.
A siklóhajó ablakából, amely a közeli szárazföldre szállította őket: egy egész raj tarka, gömbölyded testű repülő lény röppent föl a hajnal köszöntésére, inkább medúzára emlékeztettek, mint bármilyen földi madárra, a testüket hidrogéngömböcskék tartották a levegőben, amelyek a melegedő időben egyre jobban kitágultak, s az óceánról fújó szellő hátán a szárazföld belseje felé röpítették a lényeket, ahol azok lecsaptak a szélben lebegő növényekre meg az apró, tapadós csápú kis rovarszerűségekre, aztán eljött az este, s a szél ismét visszaröpítette a lényeket a partra, a fák tetejére, ahol az éjszakát töltötték.
Fák? Nem egészen. Inkább magas növények, lecsüngő indákkal és egymáshoz közel ülő, halványzöld lemezekkel, amelyek beszívták a napfényt, és éjszakára a szárhoz tapadtak, hogy megőrizzék a meleget.
A majdnem a látóhatárig nyúló, fűszerű pázsiton: a kihalt bennszülöttekkel távoli rokonságban álló állatok csordája, ráncos, sötétkék és sötétvörös bőrük akár az orrszarvúé, és ritmikusan lélegezve – felső és alsó páncéljuk föl-le mozog, mint a fújtató, s a test mindkét végén hol kinyílik, hol bezárul a nyílás – legelésznek az aljnövényzetben.
És a rájuk leső, kis testű ragadozó, a négy valószínűtlenül hosszú járólábával meg a két, agyarnál nem hosszabb mellső végtagjával, azzal a két, gyilkosán éles, szarus tőrrel.
És egy régi vulkáni kráter sziklás fenekén: az ugyanabba az általános kategóriába tartozó, barnás lények csoportja, idősebb nőstényeikkel együtt; az utóbbiak nemigen mozogtak nagy testükkel, amelyben ott fejlődtek az utódok, csak élvezték a napot, amíg a fiatalabb, aktív hímek leveles ágakat gombaszerű növényeket és – senki sem tudja, miért – emberfejnyi szikladarabokat vittek nekik.
És az első ásatáson, ahová elvitték: zümmögő gépek amelyek ide-oda tolattak az immár vagy tizenöt méter mély gödörben, és gyöngéd hangszondáikkal automatikusan megállapították, hogy van-e valamilyen szilárd tárgy a halott vegetáció alatt, azután átengedték helyüket más gépeknek, amelyek nagy nyomású vízágyúkkal eltávolították a felső réteget, aztán összegyűjtötték, szállítószalagra rakták a hulladékot, amelyet az nyomban el is szállított a közeli, alacsony domb oldalába.
Ott látott idegen leleteket először nem tucat- vagy százszámra, de ezresével egyetlen nap alatt: minden egyes értékes töredéket óvatosan letisztítottak, sorszámot kapott, lefényképezték, megvizsgálták, és az adatait nyomban betáplálták a központi komputerbe a dombtetőn álló relén keresztül. A távolabbi ásatási helyekről műholdak segítségével küldték be az adatokat, de ez volt a bázishoz a legközelebb lévő ásatás pont.
Megvoltak itt mindazok a tartozékok, amelyeket az emberek városnak neveznének: épületek, a legtöbb romokban ám néhány még ép tetővel, és utcák és utak; épületek amelyek áruházak és boltok lehettek, amely laboratórium lehetett, amely templom vagy valamiféle közösségi találkozó hely lehetett egy nagy komplexum közepén, ahol könyvtár is volt – benne rengeteg lenyomatos kristállyal –, és kaptárszerű lakóhelyek vízvezetékkel, szellőzőkkel, falba süllyesztett, titokzatos szénrudakkal, aztán valami, ami vásárcsarnok lehetett vagy talán botanikus kert, mert ott a másik földrészről származó növények maradványaira bukkantak, amelyek még néhány éven át növekedtek az elültetésük után, mielőtt az egész terep betemetődött.
És voltak járművek is, azaz inkább csak a vázuk, elöl egy és hátul két kerékkel, s a közöttük lévő részt valami igen gyorsan pusztuló anyag tölthette ki, mert csupán néhány fémpánt maradt meg, amelyek a jármű eredeti formájára utaltak, és volt számtalan üvegből készült tárgy és sok fémtárgy, és olyanok is, amelyek kétségtelenül tálcák és tányérok és edények lehettek, és olyanok is, amelyeket nyilvánvalóan sohasem használhattak volna emberi lények.
Titokzatos falmélyedések díszítették az utcára néző falakat. Az épületekben is voltak ilyen mélyedések, ám a bennszülöttek soha nem használtak ajtót, csupán ajtókeretet. Minden falmélyedésben szerves maradványokat találtak, ám a kintiekben másfélét, mint az épületben lévőkben.

Ennyi minden – ennyi hihetetlenül sok minden! 

Ian elkeseredett. 

Ha arra gondolok, hogy a dührohamom talán értelmetlenné tette az egész eddigi erőfeszítést! Ugyan senki nem szólt egy rossz szót sem, de jól tudom – hülye vagyok!

Mély lélegzetet vett, összeszedte a bátorságát, és végül bement a többiekhez az ebédlőbe. Többen rápillantottak, néhányan biccentettek, ám mindenki Ordoñez-Vicót várta.
Ian némán ült le az ajtó mellé, egyedül, és ő is várt.

Az ásatásokon tett körútja során a tábornok mindvégig csöndes és komor volt. Mindenkit meghallgatott, állandóan használta hazugságvizsgálóját, ám alig szólt valamit. Három nappal az “ítélet” kihirdetése előtt begyűjtötte kémlelőit, és hozzálátott a felvételek elemzésének fáradságos munkájához. Azóta egyre gyűlt a rosszkedv, akár a köd, amely eltakarja a napot; az ember szinte fényes délben is didergett.
Egy-két ember nyíltan kijelentette, hogy ha parancsot kapnak rá, akkor sem térnek haza. Nemigen hittek nekik.
Nem csoda. Itt rekedni harmincadmagammal is rossz lenne; hát még a társaság egyharmadával vagy egyötödével...
És itt volt Ordoñez-Vico a legpompásabb egyenruhájában, és Rorschach olyan meghajlással húzta ki neki és tolta a feneke alá a széket, mint az utolsó pincér. Az igazgató arcáról semmiféle érzelmet nem lehetett leolvasni.
A tábornok lassan körülnézett a teremben, a tekintete megállapodott Ianen; Ian elcsüggedt.
És aztán a tábornok beszélni kezdett.
– Ideje, hogy ismertessem, milyen jelentést kívánok az ENSZ elé tárni. A részleteket mellőzöm, de a lényeg a következő. Az itt dolgozó tudósok szinte megoldhatatlan feladattal küszködnek, ám döbbenetes eredményeket értek el nagy nehézségek közepette, és megérdemlik a további maximális támogatást.
Egy pillanatig döbbent csönd volt. Aztán kitört a szinte hisztérikus nevetés, kiáltozás és taps. Ian meghökkenten ült, a még mindig sápadt tábornokot bámulta, aki megvárta, amíg elül a zaj, aztán folytatta:
– Azt hiszem, úgy tisztességes, ha elmondom, hogy a küldetésemre nem kizárólag azok hibájából került sor, akik küldtek. Bizonyos mértékig önök is tehetnek róla, hogy az önök nehézségeit nem kellően értékelik innen tizenkilenc fényévnyire. Az emberek hajlamosak azt hinni, hogy a modern tudomány gyakorlatilag mindenre képes; hiszen nem győztük le talán a véglegesnek tartott akadályt, a fénysebességet? Ami engem illet, amíg dr. Macauley nem festett elém egy olyan képet, amit szinte a szemem előtt láttam, hogy durva, de helyénvaló kifejezést használjak, én sem “éreztem a vesémben” a problémát. Ezért hálás vagyok dr. Macauleynak, s önök is hálásak lehetnek neki.
Mindenki Ian felé fordult, és újra kitört a taps. Ian néma maradt, mint egy szobor.
– Még két dolgot szeretnék mondani. Először is, Rorschach igazgató úr önként vállalt még egy turnust, mivel nekem vissza kell mennem, és helyet, élelmet meg levegőt fogok igényelni a Stellarison. Nagyon elégedett vagyok az eredményeivel, és odahaza támogatni fogom a döntését. És másodszor – megnyalta az ajkát –, azt hiszem, többeket megbántottam. Bocsánatot kérek. Jól tudtam, hogy népszerűtlen feladatra vállalkozom. De azt nem tudtam, hogy a feladat abszurd is. 
Mindannyiuknak sok szerencsét kívánok.
És ezúttal őt köszöntötte a taps, aki ott ült mereven, és apró izzadságcsöppek gördültek végig a homlokán.
A gyülekezet nyomban fölbomlott, mindenki Ianhez futott, ő pedig a kijárathoz, aztán szobája biztonságos magányába menekült, amíg kollégái döbbenten bámultak egymásra.
Cathy kopogtatta meg Ian ajtaját. Odabentről mocorgás hallatszott, azután fáradt kérdés:
– Ki az?
– Cathy. Bejöhetek?
Egészen halkan zeneszó hallatszott. Az ebédlőben ünnepségre készültek. A hagyományok szerint közvetlenül a hajó indulása előtt szoktak ünnepelni, ám ma komolyabb oka volt az ünneplésnek, mint bármikor ezelőtt.
– Ó... Egy pillanat. – Kattant a zár, ott állt Ian, és félénken nézett a lányra.
– Bejöhetek?
– Hát... persze. – És miközben Cathy átlépte a küszöböt, Ian folytatta: – Sajnálom, hogy leléptem, nem volt szép tőlem. De teljesen biztos voltam benne, hogy zátonyra futtattam az egész ügyet, és amikor az ellenkezője derült ki, egyszerűen nem tudtam elhinni... Nos, miben állhatok rendelkezésedre?
A lány egy hosszú percen át a fiú szemébe nézett, aztán megszólalt:
– Hirtelen arra jöttem rá, hogy meg akarlak csókolni.
– Tessék?
– Jól hallottad.
– Igen, de... – A fiú értetlenül rázta a fejét. – Miért?
– Miért? – Cathy kis híján toppantott. – Hogy lehet valaki egyszerre ilyen okos és ilyen ostoba? Ide figyelj, Ian. A te szenvedéseid belőled fakadnak. Az enyémek kívülről. A bátyámnak tudnia kellett, hogy meg fog halni, mielőtt visszatérek, de azt is tudta, mennyire szeretnék idejönni, és bátorított, és sikerült, és akkor, szó szerint pillanatokkal azelőtt, hogy értesültem a haláláról, azt mondták nekem, hogy az egyetlen dolog, ami kárpótolhatna – hogy folytathatom a munkát, amelynek ő is a végére volt kíváncsi – egy hajszálon függ, és odaveszhet. Hogy nem így lett, az neked köszönhető, mert ahelyett, hogy mézesmázos és alázatos és óvatos lettél volna, mint mi valamennyien, odaálltál a tábornok elé, és a szemébe vágtad a valódi érzéseidet. Olyan szenvedélyes az elkötelezettséged, hogy irigyellek.
– De... – Ian szédült. – De tisztán emlékszem arra, ahogyan leültél, és megsirattad a bátyádat. Akkor azt kívántam, bárcsak én is tudnék így szeretni. Bennem nincs semmiféle szenvedély.
A lány kutató pillantással mérte végig, aztán azt mondta:
– Ez igaz lenne? Nem hiszem. Inkább arról lehet szó, hogy még nem akadt senki, akit szenvedélyesen szerethettél volna.
– Én... – Ian hátradobta rendetlen fürtjeit, és kihúzta magát. – Talán igazad van.
– Nincs családod?
– Egyetlen gyerek voltam, és a szüleim korán meghaltak – motyogta Ian.
– Ez sok mindent megmagyaráz. Csak azt ne képzeld, hogy nem vagy képes a mély érzésekre. Bizonyítottad, hogy a képesség megvan benned, ha elfojtva is. Hacsak nincs valamiféle meggyőző ellenérved, most ezt szeretném megköszönni a lehető legszebb módon. Zárd be az ajtót, és gyere ide.
Hosszú idő telt el, bár csupán egy pillanatnak érezték. A majdnem teljes sötétben Cathy az órájára pillantott, amelyet nem vett le.
– Gyerünk, csatlakozzunk az ünneplőkhöz – mondta. – A hajó hajnalban indul, s azután több munkánk lesz, mint amennyivel meg tudunk birkózni. Gyere, búcsúzz el.
Ian elnyújtózott, mint egy elégedett macska, hihetetlenül laza volt, és úgy mosolygott, mintha az arcizmai másra nem is lennének alkalmasak.
– Cathy – mondta –, miért... hm... miért nem kezdtél eddig mással?
– Tessék? Ó! – Vállat vont, fekete haja ráomlott krémszínű vállára. – Természetesen voltak már mások, nem is egy. Ruggiero, Olaf, még mielőtt összejött Sue-val és sok-sok kemény munka után még Igor is... De itt annyi minden máson törjük a fejünket, és nem vagyunk telepesek, tehát nem sok jelentőséget tulajdonítunk az egy az egyhez párkapcsolatoknak. Egyébként nincs itt senki olyan, akihez érzésem szerint igazán közel tudnék kerülni.
– És hozzám tudnál? Hiszen alig ismersz.
– Most már jobban ismerlek, mint egy órával ezelőtt, és igen kedvemre van, amit megtudtam. Azt hiszem, olyan ember vagy, akit hosszú idő alatt fogok egyre jobban és jobban megismerni. És azt hiszem, mindig ilyen emberre vágytam. – Gyöngéden megsimogatta a fiú karját. – Gyerünk. Nem hiszem, hogy bárki keresne minket, de ha egyáltalán nem mutatkozunk, aggódni fognak.
Másnap reggel, amikor a Stellaris fölemelkedett azzal a különös, halk zümmögéssel, amelyről már sokat hallott, de amelyet még sohasem hallott – olyan volt ez a vibrálás, mintha magának az űrnek az anyaga kezdett volna zümmögni a féken tartott gravitációs energiától –, Cathy ott állt Ian mellett, az ujjaik összefonódtak, s a lány láthatóan osztozott abban a különös, szinte szégyenlős büszkeségben, amely a fiúban kezdett kibontakozni, a büszkeségben, amely azzal a reménnyel kecsegtetett, hogy még a legmerészebb ambíciót is a valóság ígéretévé teszi.

IX

Cathy jóslata szó szerint bevált. A hajó távozása utáni naptól kezdve lannek valóban több munkája akadt, mint amennyivel meg tudott birkózni.

Ha lenne még néhány nagyszerű megérzésem olykor-olykor, amitől jó kedvem kerekedne...!

De a megérzések nem jöttek. Az időjárás-előrejelző készülékkel kapcsolatos vad ötletét nem követte újabb, és ahogy a napok múltak – ez még rosszabb volt, ám elkerülhetetlen –, az is egyre kevésbé látszott jelentősnek. Igaz, amikor a komputerbe beprogramozták a meteorológiai készülékekre vonatkozó összes ismert adatot, számtalan vadonatúj hipotézist kaptak. Ám ezek meg is maradtak foltevésnek. Egyikből sem lett bizonyosság.

Ráadásul még az sem biztos, hogy bármi köze volt az időjáráshoz. Egyetlen fizikai elvből kiindulva – legyen az a mágnesség, a légnyomás, a fénytörés vagy bármi – számtalan különböző úton indulhatunk el. Talán az a kereten lógó körte nem is szerszám vagy műszer volt; talán számukra vallási szimbólum vagy műtárgy lehetett!

– Ne feledd: – mondogatta magának komoran – ne szaporítsd a szükségesnél tovább az egységeket!
De ki tudná megmondani, mit tekintettek a bennszülöttek szükségesnek?
Az életnek és a munkának olyan rendje alakult ki a bázis alapítása óta, amelyhez Ian készségesen alkalmazkodott. Gyakorlatilag hónapokban gondolkoztak, ám ezeket “előrehaladás-felmérő egységeknek” nevezték. Minden egység harminc napból állt, ebből az első két nap az utazással telt a távolabbi lelőhelyekre; azután ki-ki húsz napot töltött az adott ásatáson; újabb két napot kaptak a bázisra való visszatérésre, majd az egész személyzet részvételével tartott, intenzív értekezletek három napját három nap szabad idő követte, amely a társaság legtöbb tagja számára állandó vitatkozást, az értekezletek nem hivatalos folytatását jelentette. Hogy az emberekben ne növekedhessen a feszültség olyan fokra, amikor mániákussá, dühössé vagy kimerültté válnak, Rorschach már évekkel korábban elrendelte, hogy a három pihenőnap közül a középsőn senki, de senki nem beszélhet a munkáról. Délelőtt és délután rendszerint versenyek voltak: sakk, go, atlétika, célbadobás, torna, bridzs és még vagy tucatnyi más időtöltés, amelyeket találomra választottak ki a komputer ajánlatából. És este buli volt.
Igazán kiegyensúlyozott rendszer volt ez. Mivel a bázison csupa, a munka iránt elkötelezett önkéntes dolgozott, nehéz lett volna rávenni őket, hogy gyakrabban pihenjenek. A minden megkönnyebbülés nélküli, húsznapos kemény munkaszakaszok éppen csak egy picikét több szellemi aktivitást termeltek, mint amennyit elemésztett volna a háromnapos értekezlet-időszak, és a “hó végi” pihenőidő elegendő volt ahhoz, hogy mindenki lazíthasson, anélkül hogy szem elől tévesztené a következő feladatot.
A rendszer helyességét bizonyította, hogy bár harminc, rendkívül intelligens és rendkívül individualista szakember élt itt elzártan, tizenkilenc fényévnyire a Földtől, és a lehető legtitokzatosabb problémán dolgoztak, soha nem volt harag vagy frakciózás, a nézetellentétekből soha nem lett ellenségeskedés. Természetesen a rangsorolás és a prioritások dolgában akadtak eltérő vélemények, hiszen a források annyira korlátozottak voltak; ám ezeket inkább “a gondolkodás eltérő iskoláinak” lehetett nevezni, mint valóságos szakadásnak a csoporton belül.
Talán, gondolta Ian, az a tény, hogy az ismét értelem nélküli evolúció ezer évszázados árnyékában élnek – mintha az értelmes lények megjelenése tévedés, a természetes rend megbomlása lett volna, amely újra helyreállt –, ez az oka, hogy az itteni emberek annyira körültekintően bánnak legbecsesebb képességükkel: az ésszel.
Először is Igor Andrevski vitte körül a jelentősebb ásatásokon, aki nyájas volt, sok ösztönző ötletet adott, és pompásan ismertette az eddigi eredmények általános lényegét. A Tufának nevezett lelőhelyen Cathy tárta föl apránként talán több millió bennszülött maradványait: minden egyes egyed gondolkodó, káprázatosán találékony lény volt... Ezt mondani sem kellett. Ha nem ilyenek lettek volna, hogyan érhettek volna el akkora haladást olyan rövid idő alatt?
A Hamu lelőhelyen Olaf és Sue birkózott sok ezer tonna vulkáni törmelékkel, hogy föltárjanak egy kicsi, ám más színű várost: ez szürke-fehér volt, míg a Tufa sárga-barna. Ám a problémák hasonlóak voltak. A Tufánál a biológiai aktivitás hatására elrothadt számos lelet, mielőtt elöntötte volna a víz, amely aztán oxigénmentessé vált, és olyan körülményeket produkált, amilyenek a Földön például megőrizték a tollundi ember híres holttestét. A Hamu lelőhelynél az aláhulló vulkáni anyag hője kiszárította a maradványokat, ám több száz évvel azután, hogy már rothadni kezdtek.
A város szerkezete, elrendezése is hasonló volt. És hasonló volt az Iszapnak nevezett lelőhelyéhez is, ahol Ruggiero és segítői vizsgálták azt a területet, amelyből már régen homokkő tengerfenék lett volna, ha a földkéreg egy darabja alá nem csúszik, és felszínre nem emeli ismét, a vagy száz kilométerrel távolabbi földdarab alámerülése következtében.
Aztán ott volt a Tengerfenék, amelyet légzőkészülékkel látogattak meg, ahol ragyogó színekben pompázó növények lebegtek az áramlatok mikroklímájában. Az áramlatokat az okozta, hogy az elsüllyedt város utcái éppen merőlegesek voltak az itteni vízjárásra. A víz alatt ijesztő, bíborvörös állatok bombázták a búvárokat csípős, de ártalmatlan váladékukkal, amely ugyanakkor alkalmas volt több helyi halfaj elpusztítására.
És az elrendezés igen hasonló volt Havazás Egynél is, eltekintve néhány kisebb, talán az időjárás miatt létrejött eltéréstől. És...
Az egyik éjszakán, amikor ott pihentek a siklóhajóra szerelt sátor barátságos kényelmében, és hiába tombolt odakint a szél, odabent ínycsiklandóan illatozott a hordozható átalakító által előteremtett vacsora, Ian hirtelen Igorhoz fordult.
– Mindenből egy. Egyetlenegy. Igor komoly pillantást vetett a fiúra.
– Igen. Hihetetlennek tartom, és azt hiszem, te is. Folytasd.
– Nos... – Ian habozott. – Vajon elképzelhető-e, hogy egy értelmes faj nyomban ráunjon valamire, ha már egyszer létrehozta, és akkor soha többé nem csinálja?
– Mondd el, mire gondolsz. Több mint négy éve vagyok itt. Örülnék minden új ötletnek.
– Ez nem valószínű – folytatta Ian. – Hacsak – és ez a döntő – nem tudják olyan tökéletesen felmérni a lehetőségeket, hacsak nincs olyan élénk képzeletük, hogy a megérzést többre becsüljék a kísérletezésnél.
– De hol a fenében lehet ezt megtenni? – csapott a térdére Igor. – Hiszen a világ tele van jelenségekkel. A makróból nem tudsz következtetni a mikróra, bárki bármit mondjon is. Amennyiben ezeknek a lényeknek olyan érzékszerveik voltak, amelyek az elektromágneses mezőket érzékelték (és ez a véleményünk, mert az egész evolúciójuk erre mutat), nem tudom, mennyivel könnyebben foghatták föl például, hogy az energia és a tömeg fölcserélhetők, mint ahogyan minket a hallásunk, mondjuk, a barométer vagy a magasságmérő föltalálásához vezetett, holott nyilvánvaló, hogy mindkét műszer alapja az a környezeti tényező, amely a hangot közvetíti. A tény azonban tény marad. A bennszülöttek szemlátomást csak egyetlenegyszer találták föl a várost, és minden egyes ásatásnál ugyanarra a sémára bukkanunk, kisebb módosításokkal is csak olyan arányban találkozunk, ahogyan távolodunk a kiindulási ponttól. Jó lenne, ha a komputereink el tudnák dönteni végre, vajon Hamu vagy Tufa volt az a kiindulási pont! Én Hamura szavazok – csakhogy amit mi primitív vagy egyszerű szerszámnak vagy használati tárgynak tekintünk, az lehet – éppen ellenkezőleg – egy eredetileg sokkal bonyolultabb tárgy kifinomult végső változata is. Hasonlíts össze például egy régi, csöves rádiót a modern megfelelőjével, amely egyszerűbb és inkább növesztett mint összeszerelt valami, hiszen három, rendkívül pontosan összehangolt és lenyomatolt kristály kell hozzá.
Ian elgondolkodva bólintott, s ismét végiggondolta a kultúra szétterjedésének menetét, amely oly nagyon hasonló volt a kristályok diffúziójához.
– Minden városban – mondta végül – megtalálhatók a legfejlettebb jellemzők: mindegyiknek a közepén ott az a nagy komplexum, amelyben ott van az is, amit ti könyvtárnak neveztetek el, aztán nagy csarnokok és nyílt térségek, amelyek a tér vagy a piac megfelelői. Rendben van. De itt nem egyszerűen arról van szó, hogy ez a séma megfelel egy bizonyos fajta lénynek, hanem arról, hogy ez a lény föltalált egy sémát, amely már az első alkalommal is jónak bizonyult, tehát valahányszor új várost alkottak, az eredeti sémán csupán a legapróbb módosításokat eszközölték.
– És azokban a városokban, amelyeket mind földrajzi közelségük, mind a leletek alapján a legrégebbieknek tartunk ezeket a módosításokat vitathatatlanul később vezették be... Hmmm! – Igor csettintett. – A Stellaris jutott az eszembe!
Ian tisztelettel nézett Igorra.
– Tudom, mire gondolsz – suttogta. – Minden egyes út után változtatásokat eszközöltek a tapasztalatok alapján... De... de az ördög vigye! Éppen olyan nehezen tudok hinni egy olyan lényben, amely ilyen gyorsan tanult a tapasztalatokból, és érdemesnek látta nyomban alkalmazni az új tudást, mint egy olyan fajban, amely sohasem bajlódott a kísérletezéssel, és rögtön jól csinált mindent!
– Pedig pontosan erről van szó! – mondta könyörtelenül Igor. – Egyetlen repülőgép, például – bökött hüvelykujjával a válla fölött Havazás Egy irányába, ahol a repülőgépet találták –, amikor kétségtelen tény, hogy hosszú időn át rendelkeztek igen gyors hosszú távú közlekedéssel. Akkor miért nem találtunk sok tucat repülőgépet? Valamennyit szétszedték volna pótalkatrésznek az alatt a rövidke hanyatlási korszak alatt, amelynek szinte a nyomára sem tudunk bukkanni?
– Egyetlen óceánjáró – folytatta Ian. – Ami még különösebb. Vizsgáld csak át bármely földi tenger fenekét, és százszámra találsz aránylag jó állapotban fennmaradt hajóroncsokat. No de egy hanyatló korszakban – amelynek létezése nagyon is elképzelhető – ugyan hogyan kutatták volna át a tengereket még fölhasználható maradványokért?
– Pontosan. Ahhoz fejlett technológia kellett volna. – Igor siralmas képpel rázta a fejét. – És honnan lőtték ki a rakétájukat a holdra? Még csak repülőtérfélét sem találtunk, nem hogy egy Cape Kennedyt vagy egy Bajkonurt vagy Woomerát!
– Csupán egyetlen magyarázatot tudok elképzelni – mondta Ian némi szünet után, ami alatt a közeli hegyekben süvöltő szelet hallgatta. Igor földerült.
– Látsz valamiféle magyarázatot? Kérlek, oszd meg velem!
– Ennek a fajnak minden egyes egyede a mi mércénkkel mérve zseni volt, és könnyedén el tudta végezni azokat a számításokat is, amelyeket mi annyira fárasztónak tartunk, hogy a komputerekre bízzuk őket.
Igor egy darabig gondolkodott, végül bólintott.
– Értékes gondolat. Legalábbis szerintem. Számos további lehetőséget érzek benne, ahogyan, gondolom, te is. Ez azt jelentené, hogy minden új találmányuk gyakorlatilag sikeres volt. Erre gondolsz?
– Hmm-mmm – dörzsölte az állat Ian. – Ez megmagyarázná, hogy miért találtatok csupán egyetlen elsüllyedt hajót. Mert a másodikat már olyan jól csinálták meg, hogy tengerhajózásuk egész korszaka alatt egyetlen további hajó sem süllyedt el. Ez magyarázatot adhat arra is, miért nem találtatok repülőtereket vagy rakétakilövő bázisokat.
– Nem egészen értem – pislogott Igor.
– Mert minden esetben arra törekedtek, hogy a minimális erőfeszítés maximálisan megtérüljön – vágott közbe Ian. –Nem vesztegettek időt és energiát kiegészítő rendszerekre: minden alkotásuk önellátó volt. Például a repülőgép: vagy nem azt állította Ruggiero, hogy képes volt helyből fölszállni?
– Igen, és azt hiszem, be is bizonyította. Tudod, meglehetősen romos állapotban volt, no de milyenben lehetett, miután százezer évig sodródott egy gleccserben? Ám a komputeres reprodukció is azt mutatta, hogy csupán arra volt alkalmas, hogy egyenesen leszálljon valamilyen sík területre. Nem kellett gurulnia, egyszerűen leült.
Ian fáradtan elmosolyodott.
– Igen, amióta itt vagyok, sok időt töltöttem az ilyen jellegű adatok vizsgálatával. Nagyon meghökkentett, amit Ruggierótól megtudtam a fejlett technológia kategóriájába tartozó leletekről... nem mintha sok lenne belőlük, igaz?
– Talán rosszabbul állnánk, ha több lenne belőlük.
– Ez fájdalmas, ám fontos érv. – Ian túlzó gesztussal úgy tett, mintha szíven döfték volna.
– Igen, csakhogy... Nem számít, nem akartalak félbeszakítani. Azt hiszem, akartál még mondani valamit. Ian habozott, azután kibökte.
– Igen, de most rájöttem valamire, amire eddig egyszerűen nem is gondoltam. Igor! – Előrehajolt, úgy nézett az idősebb férfi szemébe. – Akkor jutott eszedbe, hogy egy hozzám hasonló ember segítségére lenne szükség, amikor rájöttél, hogy itt mindenből valóban csak egy van?
– Persze. Ha nem erről lenne szó, egy ősnyelvész körülbelül annyit segíthetne, mint egy kovács. Amíg úgy hittük, hogy valóban nagyon hasonlóak voltak hozzánk, azt is föltételeztük, hogy tucatnyi, esetleg több száz nyelvet beszéltek. Ám fölfedezéseink alapján nagyon valószínű, hogy ezen a bolygón a nyelvet is csak egyszer találták föl, és fejlődhetett ugyan, de sohasem oszlott nyelvcsaládokra, mint a Földön. Nyelvészeti ismereteim meglehetősen hiányosak, ám úgy tudom, valami ilyesmi történt Kínában. Igaz az, hogy ott egy ezredév alatt a beszélt nyelv radikálisan megváltozott, ám az írott nyelv érthető maradt?
Ian bólintott, és a semmibe meredt.
– Különösen, ha meggondoljuk – mondta eltöprengve –, hogy ezek a lények feltehetőleg közvetlenül vitték át egymásra “följegyzéseiket”, azaz a nyelv az összes egyed számára közös idegimpulzus-sémákból állhatott – más szavakkal, valószínűleg nem használtak neveket, mivel a puszta létezésükkel azonosították magukat!
Hirtelen fölpattant.
– Hé! Ez az! Bizonyos értelemben ennek a fajnak az egyedi állandóan beszéltek! Mert amíg csak éltek, kommunikáltak az összes többivel! Igor, köszönöm! Igazán pompás kiindulási pontot adtál!

X

Odakint a nap most is tüzesen ragyogott, ám a leletraktárban hűvös volt, s a fényt színes üvegből készült ablakok szűrték át. Ian a komputerterminál előtt ült, és ismét ellenőrizte a balján heverő tucatnyi tárgy adatait: tenyérnyi, ujjnyi vastag mesterséges kristályhasábok voltak ezek, amelyeket az idegenek mikrohullámú lenyomatokkal láttak el százezer éve, és amelyek mégis megőriztek legalább valamit a molekulaszerkezetükbe fagyott információsémából.
Ian előtt annak a műszernek a módosított változata volt, amelyet az ásatásokon is használtak, hogy kimutassa a mágneses anyagok jelenlétét: a bölcső alakú kerethez különféle mérők csatlakoztak, amelyek azután a komputerbe futottak tovább.
Ian mögött kinyílt az ajtó. Nem vett róla tudomást; ma volt a munkaperiódus utáni első nap, ilyenkor szokták behozni az újonnan talált leleteket, ám Ian kérte, hogy ha valahol újabb “könyvtárra” bukkannának, hagyják érintetlenül, hogy alkalomadtán ott helyben próbálhassa ki születőben lévő elképzelését.
Azután egy könnyű kéz simogatta meg az arcát, és egy hang suttogta a fülébe:
– Jó hónapod volt?
Ian majdnem elejtette a kezében tartott kristályt.
– Cathy! – karolta át a lány derekát. – Igen... igen, azt hiszem, jó hónapom volt.
– Mit csinálsz?
– Számításokat végzek az ezekre a kristályokra rávitt sémákkal kapcsolatban. Elsősorban az idő szempontjából, mert ha nincs valamiféle haladás a kezdettől a végig, valamiféle folyamatosság, akkor szinte biztos, hogy sohasem fogjuk megérteni a nyelvüket.
– Mint amikor egy könyvnél meg akarjuk állapítani, hogy föntről lefelé vagy lentről fölfelé, illetve balról jobbra vagy jobbról balra kell-e olvasni?
– Pontosan ugyanaz a probléma.
Cathy leült a fiú jobbjára, hosszú lába kalimpált, blúzának lehúzott villámzára sokat mutatott a kebléből – a hőség miatt.
– Már az is csoda lenne, ha egyáltalán rájönnél, hogyan kell olvasni a nyelvüket – mondta némi szünet után a lány.
– Ha egyáltalán lehetséges, meg fogjuk oldani – sóhajtotta Ian. – De Igortól pompás ötletet kaptam, amiből kiindulhattam. Amikor még a Földön először említették nekem, hogy ezeken a hasábokon esetleg “írás” van, nyomban tollakra, ceruzákra. Írógépekre és hasonlókra gondoltam.
– Nincs írószerszám? – kérdezte élesen Cathy.
– Nincs írószerszám. Mivel bebizonyosodott, hogy a ma is élő fajok némelyike közvetlenül mágneses jelet tud hagyni a köveken, fölmerült egy igen érdekes lehetőség: nem kellett föltalálniuk az írást, egyszerűen kifejlesztették. Számukra ez ugyanolyan természetes volt, mint szamunkra az, hogy hangot adunk a szánkkal. Csupán az anyagokat finomították és javították. A kődarabok helyett létrehoztak egy tökéletes kristályfajtát. Ez az. – A mellette heverő tárgyakra mutatott.
– Ami azt jelenti, hogy az írásuk inkább a hanglemez barázdáira vagy a magnószalag jeleire emlékeztet – bólintott Cathy. – És közvetlenül vissza is tudták olvasni.
– Még többről van szó. Nem kellett föltalálniuk a hangoknak megfelelő szimbólumok rendszerét. A szimbólumok közvetlen tükröződései voltak az idegrendszerükben egyidejűleg zajló folyamatoknak; másként fogalmazva, a kristályra fölvitt sémát úgy érzékelték, mintha... hm... hallották volna. Persze csak akkor, ha ők úgy használták elektromágneses érzékeiket, ahogyan mi a hangot, de minden jel erre mutat. Megkértem Lucast, hogy ha az emberei a legközelebb megfigyelnek egy állatcsoportot, ne csak figyeljék őket, de mérjék is az elektromágneses mezők változásait.
Cathy fölhúzta a szemöldökét.
– Nagy-gyon érdekes! És van még egy következménye, amit nem említettél.
– Micsoda?
– Nos... hogyan tudtak hazudni? Ian füttyentett.
– Ez már valami, nem igaz? Én nem jutottam el idáig. Valószínűleg igazad van. El sem tudom képzelni, hogyan lehettek volna őszintétlenek egymással szemben... Hmmm! Gondolod, hogy ezért jutottak olyan rövid idő alatt a semmiből a holdra?
És mielőtt még a lány válaszolhatott volna, csettintett.
– Mégis kellett lennie valamilyen nem valós “beszédüknek”. Ha a kommunikáció csupán a gyakorlati tapasztalatra és a pillanatnyi lelkiállapotra korlátozódott, hogyan férhetett bele a hipotézis?
– Nem lehetett szó valamiféle értelmező kódolásról? –próbálkozott Cathy. – Normális körülmények között a legtöbb ember különbséget tud tenni az emlékei és az elképzelései között. Talán az ő kommunikációjukban is voltak ilyen felhangok.
– H-m-m-m-m – vakargatta az állat Ian. Elhatározta, hogy megnöveszti a szakállát, de még csak serkent. – Azt hiszem, mondasz valamit. Ellenőrizni fogom, ha lesz egy kis időm. Ám most, ha megbocsátod, befejezném ezeket a számításokat; tegnap este végezni akartam, de akadályba ütköztem.
– De hát mit keresel? – kérdezte Cathy. – Az említett időbeli folyamatosságon kívül. Miféle kiindulási pont képzelhető el egy nem emberi nyelvnél?
Ian örömtelenül fölkacagott.
– Jó kérdés! Alapjában véve olyan sémák ezek, amelyek hasonló szövegkörnyezetben ismétlődnek. Megmutatom.
Fölvette a legközelebb heverő kristályt, beletette a bölcsőbe, és megnyomta a gombot. A központi komputerhez csatlakozó nagy képernyőn nyomban megjelent egy bonyolult séma hét színben, mintha csak egy teljes szimfonikus zenekar hangjait formálták volna képpé.
– A színek a felvitel szintjének felelnek meg – magyarázta Ian. – Nem fizikai szintekről van szó, hanem intenzitásról. Persze megmutathatom a fizikai paramétereket is. – Lenyomott egy másik gombot, és a színek eloszlása nyomban megváltozott, bár a séma alapvetőleg változatlan maradt.
– És választhatok tetszés szerint időbeli paramétereket is –vizsgálhatom a folyamatosságot balról jobbra vagy föntről le, kezdhetem erről az oldalról, és haladhatok arra... Topológiai szempontból, ha valamennyi kristályt ugyanabban az irányban “olvasom le”, elegendő változatlan tényezőhöz kell jutnom ahhoz, hogy megállapítsam, hogy az ismétlődő sémák elkülöníthetők-e mint fonetikai egységek megfelelői.
– Hűha... – rázta a fejét Cathy. – Nem tudlak követni.
– Föltételezzük, hogy megvizsgálok minden egyes kristályt, amelyeket azonos helyen találtak – ami elég sok időt fog igénybe venni, amíg rá nem jövök, hogyan lehet a műveletet a legjobban automatizálni –, aztán föltételezzük, hogy van egy séma, amely megtalálható minden egyes hasábon... amire aligha számíthatok, tehát a gépet úgy programoztam, hogy állapítsa meg, mely sémák fordulnak elő az n-plusz szinten, azaz mely sémák fordulnak elő több mint egyszer kristályonként. Akkor ezeket megszűröm, és megállapítom, hogy melyik fordult elő valóban a leggyakrabban, és fölállítok egy hipotézist azzal kapcsolatban.
– Például?
– Először is, hogy ez egy állítás a faj egyik egyedével kapcsolatban. Mint a földi nyelvekben az “ő van”, “ők voltak” – ilyesmi. Ezután asszociációs megfeleléseket keresek, azaz kerestetek a komputerrel. Keresek egy olyan “ő XYZ” szerkezetet, amelyet összehasonlíthatok egy “ők XYZ” szerkezettel. Azután ezeket a szerkezeteket összevetem az összes hasonló általános formájú szerkezetekkel. Amint látod, nem a szerkezet fordítását keresem, ami nevetséges lenne, hanem a nyelvtanát. Ha a nyelvtant már ismerjük, a hézagokat próba-szerencse alapon is kitölthetjük.
– “Nyelvtanon” azt érted – mondta elgondolkodva Cathy –, amit az iskolában tanítanak?
– Dehogy. Hacsak nem voltál nagyon szerencsés. Hol jártál iskolába?
– Dublinban és Athénban.
– Jaj! – emelte égnek a kezét Ian. – Akkor csoda, hogy itt vagy. Mert ha van a nyelvészetnek két igazán elmaradott központja, amelyek még mindig nem tudnak kievickélni a klasszikus nyelvek sarából, amikor már nemzedékek sora mutatott rá újra és újra arra, hogy valójában mit is csinál a nyelv... Bocsáss meg, de ez az egyik vesszőparipám. De nem a nyelvészeti kiválóságod miatt kerültél ide... – Hirtelen elhallgatott, a legszívesebben leharapta volna a nyelvét. – Jaj, néha úgy érzem, én vagyok a legtapintatlanabb ember a világon! Persze nagyon jól tudom, milyen munkát végeztél Soperral és Duponttal a Viking lelőhelyen Új-Skóciában –
– Pedig a szemem színének köszönhető, hogy itt vagyok –vágta rá Cathy. – Hülye! – És megcsókolta. – Lennél szíves folytatni?
– Huh... Persze. A nyelvtan nem az, amit valószínűleg tanultál: egy csomó szabály, amelyek rögzítik, hogy ez helyes, ez helytelen, ez hiba, ám megengedhető. – Vadul a hajába túrt. – Sokkal inkább topológiai viszonyok rendszere, és a modern nyelvtan sokat át is vesz a topológia terminológiájából, például az állandóság fogalmát. Például: a kérdés nem úgy vetődik föl, hogy “ha A osztályba tartozó tag, akkor B osztályba tartozó tag is” – tehát semmi olyasmi, hogy “a jelző megegyezik a jelzett szóval nemben, számban és esetben” –, inkább úgy, hogy “ha B osztályba tartozó tag van, akkor A osztályba tartozó tagnak már lennie kellett, föltéve, ha A és B ugyanahhoz a területhez tartoznak”. Amolyan visszacsatoló játék!
– Azt hiszem, értem. – Cathy a homlokát ráncolta. – De még ha ez igaz is az emberi nyelvekre, milyen alapon képzeled, hogy igaz lehet az itteni nyelvekre?
– Nos, Igornak az volt a nagy ötlete, hogy itt esetleg nem voltak nyelvek, többes számban, legföljebb tájszólások... ami logikus kiindulópont lehetne a mindenségben bárhol, csak most kezdek rájönni. Kimutatták, hogy valamennyi emberi nyelvnek alapvetően azonos a szerkezete –
– Micsoda?
Ian egy kissé meglepődött.
– Miért, mire számítottál? Hiszen valamennyien két lábon járunk, és a fejünk elülső oldalán lévő szájjal adunk hangot, és így tovább. Az alapvető szerkezet asszociatív; a mellérendelés és az időbeli folyamatosság nyelvtani értelemben az állandóság tökéletes példái. Állítasz valamit A eseményről és B tárgyról, s ezt úgy teszed, hogy összekötöd egymással a kettő egyezményes hangszimbólumát. Ha egy nyelvet egyáltalán nyelvnek lehet nevezni, rendelkeznie kell legalább ezzel a lényegi vonással, függetlenül a később hozzátett díszítésektől. Nyilván tudod, hogy a beszélni tanuló kisgyermekek beszéde minden ismert emberi nyelvben szerkezetileg megegyező.
Cathy kissé meghökkenten rázta a fejét.
– Pedig így van. A japán anya és a német anya és az orosz anya és a maori anya pontosan ugyanolyan nyelvtan szerint tanítja beszélni a gyerekét: a nagyon egyszerű kétegységes séma szerint, amellyel te, én és minden értelmes ember kezdte.
Cathy még mindig kételkedni látszott, de bólintott.
– És ha sikerül is megtalálnod ezt a sémát, mire jutsz vele? Vagyis hol fogsz hozzá a valódi fordításhoz, mert hiszen ez lenne a lényeg?
Ian sóhajtva dőlt hátra.
– Ha túljutunk a kezdeti elemzés szakaszán, egy kicsit olyan lesz, mint amit Ventris csinált a lineáris B-vel, habár neki segítségére voltak legalább az ismert nyelvek...
– Részleteket kérek!
– Majd megmutatom a komputeren. Meglehetősen izgalmas história, igazi detektívmunka. Kiderült, hogy Ventrisnek – bár mindenki más állította, hogy ez lehetetlen – ógörög szöveggel volt dolga, amelyet egy egészen más nyelv jeleivel jegyeztek le. Vagy jusson eszedbe, ahogyan a spanyol papok félreértették az amerikai indiánok írását, mert az egyetlen írás, amelyet ismertek, a többé-kevésbé fonetikus írás volt, és sejtelmük sem volt a hieroglifák létezéséről. – Ian ismét sóhajtott, még nagyobbat.
– Ian drágám! – hajolt a fiúhoz Cathy. – Nem a problémáidat akarom hallani. El tudom képzelni őket. Azt akarom hallani, hogyan oldod meg őket.
– Bocs! – Ian összeszedte magát, és kesernyésen fölnevetett.
– Tehát! – folytatta. – A következő az a priori hipotézisek alkalmazása. Igor említette a legfontosabbat, amikor először rúgtuk össze a port Ordoñez-Vicóval. A legtöbb, bár nem minden emberi nyelv különbséget tesz a hímnem és a nőnem között, kivált a főneves és névmásos szerkezetekben. No persze számos nyelvben a nyelvtani nem fogalma jóval tovább megy, mint az európai nyelvekben. Tehát itt jó kiindulási pont lehet azokat a szerkezeti különbségeket keresni, amelyek valamiképpen megfelelnek a bennszülöttek szexváltásának. Talán ez nem válik be; talán nem találunk semmi olyan egyszerűt, hogy “a férfi ezt csinálja”, “a nő azt csinálja”, mert... mert lehet, hogy egészen más szócsoportokat használnak az aktív hímekkel és a passzív nőstényekkel kapcsolatban. Mintha mondjuk “a férfi eszik”-ből “a nő zabál” lenne. Ám ez az egyetlen elv, amiből kiindulhatunk, és ha nem sikerül nemek szerinti azonosító tényezőkre találnunk, akkor sorra kell vennünk minden további lehetőséget. Mondanom sem kell, hogy egy olyan lénynek, amilyent itt találtunk, kell lélegeznie, ennie, kiválasztania, valamilyen viszonyban kell lennie a társaival, kommunikálnia kell, és így tovább. Tehát ki kell szűrnünk minden ilyen szócsoportot, és meg kell vizsgálnunk az összefüggőségüket és az állandóságukat.
Ian az előtte fekvő kristályra pillantott.
– Ez már elég ideje van itt! – nyúlt a kristályért, aztán nyomban egy másikért. Cathy a képernyőre meredt, és fölkiáltott.
– Amikor megérintetted, a séma megváltozott!
– Hát persze – nézett a lányra értetlenül Ian. – Hiszen vezető vagyok, és te is az vagy.
– Nem, nem erre gondolok. – Cathy lecsúszott a padról. –Inkább olyan volt... Nem, biztos vagyok benne, hogy a mutatók kilengtek. Piezoelektromosság szempontjából ellenőrizted a kristályokat?
Ian egy pillanatig olyan mozdulatlan volt, akár a kő. Aztán megragadta Cathy kezét, és cuppanós csókot nyomott a tenyerébe.
– Zseni!
– Tessék?
– Úgy tartja a mondás: a gürcölő csak azt látja, amire számít, de a zseni azt látja, ami valóban történik. Ha-jaj-jaj! Ha ez azt jelenti is, hogy újra be kell mérnem az összes kristályt, azt hiszem, most mondtad meg, hogyan bukkanhatok az idődimenzió nyomára. Várj csak!
Visszatette a kristályt a bölcsőbe, ám most nem hagyta ott heverni, hanem megnyomta, először csak egy kicsikét, azután egyre nagyobb erővel, amíg a képernyőn látható séma kusza folttá nem olvadt.
– Ez az! – kiáltotta. – Cathy, csodálatos vagy!

XI

– Igazgató úr! Beszélhetnék veled egy pillanatra? Valentine Rorschach éppen körüljárta a bázist, amikor Ian megszólította a leletraktár ablakából.
– Ha nem szólítasz igazgató úrnak! – felelte. – Gyere ki, sétálj velem egy kicsit. Túl sokat üldögélsz ott benn!
Egy perc múlva Ian, aki futva jött, már ott fújtatott mellette.
– Nem akarlak félbeszakítani, de... – kezdte aggodalmasan. Ám Rorschach félbeszakította, szándékos rosszallással.
– Túlságosan hajtod magad, Ian. Láttam én már ilyesmit, és nem szeretném utasítani Lucast, hogy adjon neked nyugtatókat. Hagyj valamit későbbre is! Az érkezésed óta többet értél el, mint bárki a bázis alapítása óta, legalábbis remek ötleteket adtál valamennyiünknek. Miért nem elég ez neked? Vagy attól félsz, hogy elveszíted Cathyt, ha nem körözöd le az esetleges vetélytársakat?
Iant teljesen megbénította a kérdés. Megtorpant, és Rorschach is megállt, hogy a szeme közé nézzen.
– Ian, Ian, Ian... Hiszen már mielőtt idejöttél, tudtad nagyjából, hogy milyen vagyok, igaz?
Ian bólintott. Az utazásra való fölkészüléshez meg azoknak a tájékoztatásához, akik a hazaküldendőket voltak hivatva fölváltani, hozzátartozott a négyszemközti találkozás olyan ügyes színészekkel is – és ezekről a találkozókról nem lehetett kimenni –, akik tökéletesen utánozták a bázison dolgozó személyzet tagjait. Így az újoncok megismerkedhettek leendő kollégáik hibáival és erényeivel, ám az ő esetleges veszélyes gyengeségeikre is fény derülhetett.
– Azt hiszem, mindent tudnak rólam, kivéve talán azt, hogy az utóbbi időben megkopaszodtam – simította meg Rorschach a kelleténél magasabb homlokát. – Tudod ugye azt is, hogy téged is darabokra szedtek, és az ide küldött szalagokon figyelmeztettek, hogy hajlamos vagy túlhajtani magad. Szóval... Talán úgy mondanám: örülök, hogy szóltál, és örülök, hogy nem hall minket senki most, másként valami bonyolult magyarázatot kellett volna keresnem, hogy miért akarok négyszemközt beszélni veled.
Ian csodálkozva nézett az igazgatóra.
– Nem, nem akarok szemrehányást tenni! – Rorschach úgy csapkodott, mintha bosszantaná a levegő. – Csak figyelmeztetni akarlak, hogy túlzásba viszed a dolgot, és erre nincs szükség.
Ian megnyalta az ajkát, a bázis távoli épületeit bámulta meg a hosszú árnyékokat, amelyeket a horizont alá bukó, keskeny felhősávokba burkolódzó nap festett az üvegalapzatra... aztán megszólalt.
– Tudod, már-már haragudni kezdtem, amiért a magánügyeimbe avatkoztál. De mi értelme a magánügyek védelmének, amikor a történelem fátylait akarjuk lehámozni a bennszülött fajról?
– Ha kapsz egy lökést – mondta elgondolkodva Rorschach –, csodálatos megérzésekre vagy képes. Nem szakmai szempontból értem; ott már minden kétséget kizáróan bizonyítottál, és már meg is köszöntem Igornak, hogy téged kért. Nem, inkább arra gondolok... – Rorschach elfordult, és a lemenő napot nézte.
– Arra gondolok, amit az imént említettem: hajtod magad, hogy formában maradj. Nekem is az a véleményem, hogy pompás lenne, ha megfejtenénk az idegenek titkát, mielőtt a hajó visszatér. De mit tehetünk itt azért, hogy visszatérjen?
A szavak hidegen kongtak Ian tudatában. Hosszas, józan megfontolás után felelt.
– Komolyan hiszed, hogy nem küldik vissza a hajót? Rorschach tehetetlenül tárta szét a karját.
– A bázis igazgatójaként erre a lehetőségre is gondolnom kell. Ennyi az egész. Nem, nem az egész. Akarok még mondani valamit veled és Cathyvel kapcsolatban.
– Mit?
– Amióta csak kineveztek igazgatónak, igyekeztem mindent megtenni, hogy kiküszöböljek minden olyan tényezőt, amely akadályozza a helyes gondolkodást. A listán persze előkelő helyet foglal el a féltékenység. Gondoltál-e már arra, hogy a féltékenység a legpusztítóbb akkor lehet, ha egy egyébként stabil, külső tényezők által nem zavart kapcsolatban üti föl a fejét? Ne válaszolj; mondtam már, hogy pompás megérzéseid vannak, ha megkapod a kellő lökést. De valakinek meg kell adnia ezt a lökést, hát én most megadom. Arról van szó, hogy Cathy már két éve itt volt, amikor te megérkeztél, és pillanatnyilag senkinek semmi kifogása az ellen, hogy veled óhajt állandó kapcsolatot fenntartani – nem is csoda, hiszen nagyon tehetséges vagy –, ám a helyzet veszélyes, és ha csupán egyetlen fejben is megszületik a gondolat, hogy azért hajtasz annyira, mert félsz, hogy Cathyt elcsábítják tőled, nem pedig azért, hogy megoldd a mindannyiunkat izgató rejtélyt... Azt hiszem, nem kell folytatnom. Ian hosszan hallgatott, végül megszólalt.
– Valentine, most már tudom, miért lehetsz itt te a legideálisabb igazgató. Nem ismerek nálad tapintatosabb embert. Későbbre halasztom, amit kérni akartam.
Rorschach nevetett.
– Csak mondd. A válaszom “nem” lesz, de kartotékolni szeretném, hogy később ne érjen váratlanul.
– Oké – mondta Ian. Fölhúzta inge villámzárát, mert az este közeledtével hűvösebb lett, és szórakozottan elindult. Rorschach vele tartott. Ian a földet nézve folytatta. – Olyasmire gondolok, ami szerintem eldöntötte a siker vagy a bukás kérdését számomra, amikor a zimbabwei romoknál dolgoztam.
– Amikor bebizonyítottad, hogy amit egyszerű díszítésnek néztek, valójában írás volt – mondta Rorschach.
– Uhum – bólintott Ian. Nem kellett szerénykednie, mert ha nem úgy történt volna, nem keltette volna föl Igor figyelmét, és nem lett volna itt. – Úgy éreztem, csak akkor tudom megérteni az írás – ha ugyan írás – különböző lehetséges jelentései között a prioritást, ha belegondolom magamat az írást készítő ember bőrébe. Ezért egy hónapig úgy éltem, ahogyan ő élhetett: azt ettem, amit gyűjtögettem vagy ami a csapdámba került, együtt ittam a vízgyűjtőkből az állatokkal, és csak reménykedtem, hogy túlélem a nagyon is valószínű fertőzéseket... Fokról fokra lehántottam magamról magammal vitt eszméket, kezdtem visszajutni az alapokhoz: az éhséghez és a szomjúsághoz, a hőséghez és a hideghez, a sötétséghez és a világossághoz. Pokolian leégtem. De elértem azt is, amit kerestem: beleláttam az emberbe, aki azokat a titokzatos szimbólumokat írta.
Rorschach nem szégyellte, hogy döbbenten füttyent.
– Ezt akarod megpróbálni itt? De hogyan tudna egy ember azonosulni a drakonokkal? Ian siralmas képpel simogatta meg szép, új szakállát.
– Nem tud – válaszolta. – Ugyanakkor megközelítheti annak az érzékelését, ami számukra a valóság volt. Például mi látunk színt; valószínűleg ők is láttak, mert a ma élő, nagyobb fajoknál is találunk szemre emlékeztető szervet. Ám fontos volt-e számukra a szín? Szerintem nem. Szerintem számukra a szín erőssége – másként fogalmazva, az elektromágneses mező erősségére adott személyes reakció – volt fontos. Nem tudom, nem tudhatom, mégis így hiszem.
– No és ha így van – mondta némi gondolkodás után Rorschach –, most engedélyt kérsz tőlem – azaz kérnél, ha nem utasítottam volna el már előre a kérésedet –, hogy tábort verhess a bennszülöttek egyik városában, és ott próbálj megélni, amíg nem jön az isteni sugallat? – Nevetett. – Az éhség, a szomjúság és az alig kimutatható fertőzés igen meglepő érzéseket szülnek a mindenséggel kapcsolatban, bár a hitelességükben nemigen bízom!
– Nem egészen erről lenne szó – mondta félénken Ian. –Azt szerettem volna kérni, hogy készítsétek el nekem egy bennszülött modelljét.
Egymás mellett haladtak. Rorschach most úgy torpant meg, mintha láthatatlan falba ütközött volna.
– Mondd ezt el még egyszer, lassan – kérte. – A részleteket is.
– Szóval... – Ian bizonytalan mozdulatot tett. – Egy olyan páncélfélére gondolok, amelyben elférhet egy ember, s amelyet úgy lehet mozgatni, ahogyan a modern művégtagokat. A megtervezéséhez szükséges adatok, azt hiszem, nem hiányoznak, hiszen az orvosi adatbank igen alapos, igaz? Arról van szó, hogy érezni kell az idegen lény testmozgásait. Hogy a mindennél fontosabb szexváltás aktív hímből passzív nősténybe megoldható-e, nem tudom, de azt hiszem, valahogyan azt is lehet utánozni. Úgy kell megcsinálni, hogy az érzékelt világkép helyes legyen... Például ha a látást csupán fekete-fehérre korlátozzuk, de egy hangosítóegységgel növeljük a hang jelentőségét, amely a tapintással együtt a legtöbb és legfontosabb információt szolgáltatja a szerkezet használójának a környezetről... és különböző kiegészítőkkel megközelítjük azt az elektromágneses érzékelést, amellyel ezek itt valószínűleg rendelkeztek... – Ian a levegőbe markolt, mintha ott keresné a megfelelő szavakat. – Ami pedig a nemváltást illeti, nem kell ahhoz nőnek lenni, hogy megközelítően érezzük a terhesség és a szülés folyamatát, még ha sok-sok belénk nevelt előítélettel le kell is számolni. – Ian habozott. – Lehetséges lenne? – kockáztatta meg végül.
– Lenne? Az! – jelentette ki nagyon határozottan Rorschach. – Azt hiszem, a tapintóérzékelést máris át tudom alakítani valami, a szerkezet használója számára sokkal fontosabbá. Ha kihasználjuk a recehártya érzékenységét a változó mágneses mezőkre, esetleg még... de a fene vigye! – Ianhez fordult. – Ez abszurd!
– Nem értem.
– Nem is értheted. Hogy nem csináltuk meg eddig! Akkorát tudnék rúgni a saját fenekembe, hogy innen... innen a kultúrmérnökök központjáig röpüljek! – Ám Rorschach inkább nagyot toppantott. – Igen, igen, igen! Rendelkezünk azzal a technológiával, amelynek a segítségével belebújhatunk egy másik faj bőrébe, és tudomásom szerint még sohasem éltünk vele! Bolondok vagyunk? Elment a józan eszünk?
– Ha igazán akarod a választ, és ez nem üres szónoki kérdés...
– Tessék? Igen, igazán akarom a választ! – Rorschach már majdnem kiabált; aztán hirtelen normális hangon folytatta. –Komolyan, Ian, egy ilyen program, amit javasoltál, már jóval az idejövetelünk előtt lehetséges volt. A technika létezik vagy kialakítható azokból az eszközökből, amelyekkel a vakokat, a bénákat, a siketeket segítjük... Istenem, Ordoñez-Vico hazugságvizsgálója olyasmit is érzékel, amit a legtöbb ember képtelen, mert elemezni tudja mirigyeink váladékát, össze tudja hasonlítani őket a normálissal, aztán azt hasonlítja össze a beszélő hangjának finom rezdüléseivel. Aki megérez egyáltalán ilyesmit, az is csupán jóval a tudatos szint alatt.
Ian csak rázta a fejét.
– Nem, azt hiszem, túl messzire mész. A lényeg a következő. Amíg meg nem értettük, hogy a bennszülöttek mennyire mások, mint mi, senki – sem én, sem Igor, sem te, sem más – nem állhatott elő ezzel az elképzeléssel. Mert ha beválik, nem az fog számítani, hogy mennyit fogunk megérteni a bennszülöttekből utána, hanem az, hogy ők mit értettek volna meg belőlünk, ha szemtől szembe találkoztunk volna.
Egyre sötétebb lett. Ian aggodalmasan hajolt Rorschach-hoz, mintha attól félne, hogy az igazgató nem érti meg.
– Tökéletesen igazad van – mondta Rorschach. – És tökéletesen igaza volt Igornak is, amikor téged kért. Megfogalmaztál, azaz gyakorlati, kivitelezhető tervvé változtattál valamit, amit éreztem én is... és Igor is, biztosan... de semmit nem tettünk érte. Mert nem jöttünk rá, hogyan lehet megvalósítani.
Ian vállára csapott.
– Azt hiszem, ebben a hónapban megszegem a magam szabta szabályt. Azt hiszem, beszélni fogunk a munkáról azon a napon is, amikor tilos lenne. Ahogy az embereimet ismerem, a javaslatod úgy fogja lángra lobbantam a képzeletüket, ahogyan a meggyújtott kanóc a robbanószerkezetet!

XII

Kényelmesen üldögéltek az ebédlőben, bort, sört vagy kitűnő gyümölcslé-utánzatot szopogattak, és hallgatták a rendszerint nem túlságosan érdekes jelentéseket, amelyekkel a havi értekezletek kezdődni szoktak. Rorschach meghallgatta a többieket, maga is beszámolt röviden, aztán megkérte Iant, hogy ismertesse az ötletét.
Igor és Cathy már ismerte a tervet, és nyomban izgatott ötleteket adtak, de az elképzelés döbbenetesen hatott a többiekre is. Amikor Ian befejezte, sokáig, töprengve hallgattak, aztán az emberek egymás után bólogatni kezdtek, a semmibe meredve.
– Azt hiszem, valamennyiünk számára sokat jelentene – mondta végül Rorschach. – Vadonatúj ötleteket adna mindenkinek. De először tisztázzunk egy fontos kérdést. Karen, megvalósítható?
A molett mérnöknő álmodozó, töprengő arckifejezéssel dőlt hátra a székén. Amikor a nevét hallotta, fölkapta a fejét.
– Tessék? Jaj, bocs, Valentine... Igen, miért ne lenne megvalósítható? Persze attól függ, hogy mennyire kell alaposnak lenniük a... az érzékelési illúzióknak.
Lucas Wong előrehajolt. Az alacsony, zömök, félig amerikai, félig kínai orvos-biológus inkább apja, mint anyja szokásait követte, és komoly kérdésekről ritkán nyilatkozott alapos megfontolás nélkül. Most szokatlanul lelkes volt.
– Az érzékelés problémáját meg tudjuk kerülni! Ian, nem tudod véletlenül, hogy jó alany vagy-e a hipnózishoz? Ian csettintett.
– Nem, még sohasem próbálták ki rajtam, de tudtommal vannak olyan szerek, amelyek alkalmassá teszik rá az embert.
– Utánanézek – ígérte Lucas, és elégedetten dörzsölte a kezét. – Csodálatos ötlet, igazán!
– A modellt nagyobbra kell építenünk – figyelmeztette a társaságot Nadine Shah. – Ha egy embert akarunk elhelyezni benne – hmm! Ám a megtervezése nem fog gondot okozni. Elég adatunk van a bennszülöttek testszövetének anyagáról, izületeik csatlakozásáról, idegrendszerükről. Achmed, hogyan fog Ian kapcsolatot találni a géppel?
– Az nem gond – felelte Achmed. – Különösen akkor nem, ha hipnotizálható. Olyan mikroérzékelőket használhatunk amelyek közvetlenül az idegekhez kapcsolódnak, mint a mostani művégtagoknál. Szerintem az orvosi adatbankban megtaláljuk a részleteket is.
Ruggiero Bono elkapta Rorschach tekintetét.
– Kérdezhetek valamit, Valentine? Talán hülyeség, de... Ian, mit vársz ettől a szerkentyűtől? Aláírom, hogy a terv izgalmas és el fog látni minket olyan új problémákkal, amelyekre nem is gondoltunk volna – de nézzünk szembe a tényekkel. Az ember nem drakon, és sohasem lesz az!
– Hallhattad Igor jelentésében, hogy hála Cathynek, rájöttem, hogy hogyan olvasták a bennszülöttek a kristályokat. Érintéssel erősítették föl az egyébként nagyon halvány jeleket Ez a baj. – Ian arca bánatos volt. – A beléjük plántált piezoeffektus miatt a rájuk rakódott törmelékréteg szörnyen eltorzította a kristályokba plántált sémákat. Az is csoda, hogy ennyi viszonylag ép kristályt találtunk.
Széttárta a karját.
– Az eredmény az, hogy a munkám nemhogy könnyebb, de sokkal nehezebb lett, mint amilyennek eddig látszott. és reményt sem látok az elvégzésére, amíg valahogyan rá nem jövök, miért használták a drakonok ezeket a kristályokat. Cathy igen helyesen rámutatott, hogy a drakonok valószínűleg nem tudtak hazudni egymásnak –
– Miért nem? – kérdezte Sue Tennant. Ian összefoglalta a választ, és a lány egy csodálkozó Ó-val az ajkán, meggyőzve dőlt hátra a székén. Ian folytatta.
– Tehát nem valószínű, hogy irodalommal van dolgunk igaz? Ugyanakkor a tudományuk fejlett volt, tehát lehet, hogy a könyvtárakban tankönyvek vannak. És pompás esztétika érzékük volt, remekül érezték a szimmetriát, az arányt, a természetes ritmust, elég egy pillantást vetni városaik térképére. 
Tehát a kristályok lehetnek műalkotások is, a zene vagy a költészet megfelelői. Ha így van, nem jutunk velük többre mint eddig: fölerősíthetjük és lejátszhatjuk a bennük tárolt sémákat.
De azért van remény. Próbáljuk elképzelni egy olyan lény kommunikációs sémáját, amely állandóan érzékeli azt a változó, lüktető, vibráló aurát, amelyhez fajának minden egye; egyede hozzájárul puszta létezésével. Vajon a nyelvük nem inkább a valós időben lezajló eseményekre vonatkozó jelzésekből áll-e, mint olyan önkényes szimbólumokból, amilyenek az emberi szavak? Mondok egy példát. A egyed meg akarja kérdezni B egyedtől, hogy éhes-e. Akkor talán a jelek teljesen a tárgytól független sémáját állítja elő? Én azt mondom: “Kérsz enni valamit?” A kérdésben nincs semmi sem az éhség, sem az étel természetéből, igaz? Ám egy drakon – legalábbis szerintem – úgy kérdezne, hogy utánozná az élelem hiányának sémáját, amit módosítana a “kérdés” sémájával, és úgy irányítaná a kérdését a megfelelő hallgatóhoz, hogy jelzésképpen viszonozná annak a sémáját...
– Képírásjelekben beszéltek – motyogta maga elé Lucas Wong.
– Úgy van! Úgy van! – Ian egyre izgatottabb lett, sétálni kezdett föl-alá, és a homlokát ráncolta. – Még nem gondoltam végig az egészet, de a körvonalait már kezdem látni. Ahogyan a kínai írás eredetileg stilizált képírásjelekből állt, a drakon nyelv is néhány viszonylag egyszerű, főként a testi állapotokkal kapcsolatos fogalomból alakulhatott ki. Idővel persze rettenetesen bonyolulttá válhatott, és nyilván ugyanolyan nehézségekkel találkozunk majd a kristályok elemzésekor, mint amilyenekkel az a mai ember, aki megpróbálja fölfedezni az “ember” vagy a “ház” vagy a “nap” eredeti alakját a mai kínai írásjelekben. De tényként fogadhatjuk el, hogy ők is éreztek éhséget, fáradtságot, nemi vágyat, és így tovább.
Ruggiero bólogatott, aztán megszólalt.
– Pompásan megfeleltél a kérdésemre, de volna egy másik is. Tegyük föl, hogy rájössz, és kiderül, hogy – legyünk optimisták – valóban tankönyvekkel van dolgunk. Hogy a csudában értesz meg belőlük bármit is? Ha találgatni kezdesz, eltarthat ítéletnapig is!
– Arról nem is szólva – vetette közbe Achmed –, hogy itt sok ezer kristály van, s amelyekre a legnagyobb szükségünk lehetne, talán roncsolódtak. Ha a drakonok hagytak valamiféle jelet a sorsukról annak a halvány reményében, hogy egyszer majd idejön valaki, és elolvassa, feltűnően kellett tenniük. Mondjuk, a holdjukon. Ám ott egyáltalán nem találtunk kristályt.
– Azt hiszem, ezek nem egyszerűen könyvek – mondta töprengve Igor. Tenyerébe támasztotta az állat, és maga elé meredt.
– Hogy érted ezt? – kérdezte Rorschach.
– Ó... – legyintett fáradtan Igor. – Talán a kristályok amolyan tapasztalat-tárak. Gondoljátok csak el, milyen hasznos lenne, ha elmehetnénk valahová, és ott hallhatnánk – közvetlenül fölfoghatnánk – egy régen halott zseni gondolatait. Ez ugyancsak lerövidítené az utat a primitív falu és az űrhajó között, nem igaz?
Egy percre mindenkit elnémított a gondolat fenséges volta aztán Achmed elővette a zsebszámológépét, néhány gyors számítást végzett, és megrázta a fejét.
– Sajnálom, Igor. Az ötlet zseniális, de nem igaz. A mennyiség sok ezerszer kevesebb. Az olyan nagyságú könyvtárakban, amilyeneket eddig találtunk, összesen ha két teljes személyiséget lehet tárolni.
– Még jó, ha kettőt – mondta Ian. Igor vállat vont.
– Kár! – mondta szokásos, megnyerő mosolyával. – Már azt hittem, hogy zseniális ihletem van.
– Bizonyos szempontból az van – ismerte el Ian. – Adva van a közvetlen, gyakorlati kommunikáció a többiekkel, és teljes őszinteség meg a mi mércénk szerint rendkívül magas intelligencia... 
Nadine!
– Igen? – pillantott rá az összehasonlító biológus.
– Azok a fekete foszlányok a teleszkóp körül, a bioelektronikai rendszer, ahogyan mi nevezzük: találtatok valami hasonlót itt a bolygón is?
– Semmit sem tudtunk minden kétséget kizáróan azonosítani – felelte Nadine. – Ami nem meglepő. A szerves anyag szétrohadhatott, akár meg is ehették.
– Igen, én is azt hiszem – sóhajtotta Ian. Igor megint kirobbant.
– Megették! Csak nem hiszitek, hogy a drakonok DNS-szerűsége fennmaradhatott mostanáig? Egyszer olvastam valami bizonyos memóriamolekulákról...
– Amennyit most tudunk – mondta Nadine –, akár láthattuk is már a drakonok közvetlen leszármazottait, jobban mondva azoknak a lényeknek a leszármazottait, amelyek megették bioelektronikus szerkezeteiket. Ez még soha nem jutott az eszetekbe?
Igor bólintott.
– Igen, emlékszem, hogy erről már beszéltünk, amikor ideérkeztem, egy turnussal előtted. Valami olyan, káros mutációra gondolsz, amely megfosztotta őket a gondolkodás és a kommunikálás képességétől?
– Ha ez lenne pusztulásuk magyarázata – mondta Lucas – akkor százezer évnyi tudattalan reprodukció után a mai leszármazottakat már más fajnak kell tekinteni.
– Úgy van – mondta Nadine. – Mégis tény, hogy sok száz olyan, ma is élő állatfaj van, amelyek annyira hasonlóak a drakonokhoz, hogy az unokatestvéreiknek tarthatjuk őket. Ez, tekintettel a fennmaradt testek töredékes voltára, megbízható iránytű, és nem véletlenül töltöttük ki a róluk alkotott kép hiányzó részleteit a mai faunával való összevetés alapján.
– Mindenesetre – mondta színtelenül Ian – nem tudom, hogyan terjedhetett el ilyen gyorsan egy ilyen mutáció egy faj körében, amely annyira tudott bánni az alkalmazott biológiával.
– Nagyon igaz – mondta Olaf Mukerji. – Nem terjedhetett el, hacsak nem szándékosan terjesztették, és megint ott vagyunk a háború vagy a faji öngyilkosság gondolatánál. És amikor elérkezünk valamihez, amiről már ad nauseam beszéltünk, akkor ideje abbahagyni a fecsegést, és dönteni. Hivatalosan javaslom, hogy Ian kapjon meg mindent, amire szüksége van. Az ötletet bámulatosnak tartom, és el tudom képzelni, hogy az eredmény szenzációs lesz.

Mégsem Ian okozta a következő szenzációt.
A következő havi periódus tizedik napján éppen Lucas Wonggal és Nadine Shahhal beszélt az első drakon-modell tervében fölmerült gondokról. A komputer képernyője előtt állva próbálgatták az élő fajoktól kölcsönzött, különféle analógiákat, amelyek a legnagyobb kényelemmel kecsegtettek a modell leendő lakója számára. A komputerterem túlsó végében Achmed Hossein rutinszerűen ellenőrizte a műholdak adatait.
Szenvedélyesen vitatkoztak; egyikük sem vette észre, hogy Achmed megszakította a munkáját, és feszülten figyelni kezdte az egyik vonalat, amely a bázist az ásatási helyekkel összekötötte.
Ám néhány másodperc múlva Achmed fölkiáltott, és félbeszakította a többiek beszélgetését.
– Hé! Cathy volt az! Találtak valami hihetetlent Igorral a Tufa lelőhelyen!
– Mit? – kérdezték kórusban a többiek.
– Azt mondja, leírhatatlan, de olyan lenyűgöző, hogy valamennyiünknek abba kell hagyni a munkát, és oda kell mennünk nyomban.
– Nem tud képet küldeni? – kérdezte Ian. 
– Azt mondja, Igor izgatottabb, semhogy a kamerákkal bajlódna, no meg szeretnék minél jobban kiásni még napnyugta előtt. – Achmed lenyomott egy gombot jelzést küldött Rorschachnak, aki hamarosan válaszolt. A hír hallatán nyomban döntött.
– Ha Igor mondja, hogy figyelemre méltó a lelet, oda kell figyelnünk. Szóljatok a többieknek. Ott van Lucas? Kérdezzétek meg, nem bánja-e, ha egy kis időre egyedül hagyjuk.
– Nagyon is bánom – hangzott a válasz. – De csak menjetek, aztán amikor visszajöttök, hozzatok nekem valami emléktárgyat.

Jóval napnyugta előtt elérték a lelőhelyet, és mihelyt megmásztak a dombot, ahová a szállítószalag a törmeléket hordta, látták, hogy Igornak igaza van.
A hatalmas gödör most vagy tíz méterrel mélyebb volt, mint amikor Ian először látta; a földkotrók mind egyetlen kis körzetben dolgoztak, a közepe táján.
Az egész lelőhelyhez képest kicsi, ám egy emberi lényhez képest hatalmas volt. Cathy és Igor eltörpültek a lyuk fala mellett, és a lyuk fenekén...
Cathy megpillantotta a siklóhajóból kiszálló társait, és elébük futott a lyuk pereméről levezető lejtőn. Igor csak vidáman intett nekik. Mindketten térdig sárosak voltak, hála a felszín vágására használt, nagy nyomású vízcsöveknek.
– Fantasztikus! – kiáltotta lelkesen Cathy, és átkarolta Ian nyakát. – Hát nem fantasztikus?
A többiek a döbbenettől csak bólintani tudtak.
Lapos épület tárult eléjük, hatszögletű alapjának minden oldala mintegy húsz méter lehetett, a magasságát még nem sejthették, mivel a gépek még messze voltak a falak lábazatától. Ám a magasság nem számított. Ami számított, az a tetején volt, és ragyogott a napfényben, ám nemcsak a nedvességtől, hanem pompázó színeitől is – kék, vörös, zöld és sárga, nagy és szabályos hatszögek váltakoztak a hátán, kisebb, szabályos hatszögek a középső részén, és sokkal kisebb, de még mindig nagyon szabályosak alul...
Egy szobor volt az. Vitathatatlanul. Egy drakon szobra. Ám legalább az életnagyságú lény nyolcszorosa.
– Csodálatos! – suttogta Rorschach.
– És döbbenetesen hasonló is a mi rekonstrukciónkhoz! – örvendezett Nadine. – Persze a méretétől eltekintve. Nem is sejtettem ugyan, hogy ilyen gyönyörű volt a bőrük mintázata. Cathy büszkén karolt bele lanbe, és már vezette is lefelé, a szoborhoz, ahol Igor irányította a gépeket.
– Persze észrevettük az épület szabályos alakját – magyarázta –, ezért kezdtünk itt mély árok ásásához, ám először azt hittük, hogy a tetőn csak egy szemétkupac van. Isten tudja, mivel lehet bevonva, de a felszínről igen különös elektromos jeleket kaptunk, igen félrevezető jeleket. De még a felét sem tudjátok.
– Így van – mormogta Igor, miközben egyik kezével letörölte homlokáról az izzadságot, a másikkal a vízágyú távirányítóját kezelte. – Csak a negyedét láttuk még mi is. Ez alatt a szemét alatt, ott és ott és ott – mutatott a gödör rétegezett falaira – még három, feltehetőleg ugyanilyen épület van, és valószínűleg mindegyiknek a tetején ugyanilyen szobor van.
– Szinte látom magam előtt – mondta fanyarul Ian – a drakonok szellemeit, amint azon nevetnek, hogy újra és újra meg tudnak lepni minket valamivel.

XIII

Úgy halmozódott talány rejtélyre, hogy az még ezen megoldhatatlan kérdésekkel teli bolygón is páratlan volt. Rorschach nyomban fölmérte a helyzetet, és rendelkezések követték Igor javaslatát: egyelőre minden erőforrást erre az ásatásra összpontosítottak, míg a többi helyen automaták folytatták a munkát, amelyeket távirányítással ellenőriztek a bázisról.
Karent is utasította, hogy gondoskodjon ideiglenes szállásokról, szállíttassa ide őket a nagy siklóhajón, és szereltessen föl további reléket, hogy a hatalmas adathalmazt a komputernek továbbítsák.
Öt napon belül gyakorlatilag az egész bázis átköltözött. Tufa lelőhelyre, az eredeti helyen csupán néhányan maradtak.
De hiába volt ott szinte az egész társaság, csak ámultak és bámultak az új fölfedezések bőségén.
Nyilvánvaló volt, hogy Ian pompás ötletét – a drakonmodell készítését – meghatározatlan időre elhalasztják. Ám Ian nem bánta. Hiszen azért találta ki, hogy kivezesse őket a zsákutcából. Most azonban remény volt rá, hogy valami teljesen új megoldási lehetőség kínálkozik.
Igor és Cathy, Sue és Olaf meg a többi régész dühödten dolgozott, a teljes kimerülés határán sem mertek megpihenni mert attól féltek, hogy a gépek talán akkor hoznak a felszínre valami rendkívül fontosat, amikor ők éppen alszanak. Így túrták föl nagy alapossággal a négy egyforma épületet. Közben Nadine Shah és Lucas Wong Ruggiero segítségével tanulmányozta a szobrokat.
Valóban négy szobor volt, minden épületen egy, és eltekintve a föld alatt töltött hosszú idő okozta sérülésektől szemlátomást egyformák voltak. Miért, miért, miért voltak ezek az itt talált szobrok ilyen monumentálisak? Eddig még sohasem bukkantak szoborra, de még egy szobrocskára vagy bábura sem.
És jött a többi megválaszolhatatlan kérdés.
Amikor a gépek elérték az eredeti talajszintet, olyasmit találtak, ami nagyon hasonló volt a földi kövezethez, s ugyan most már repedezett és töredezett volt, valaha egyetlen darabból állhatott, méghozzá valami epoxigyantába öntött, szemcsés homokkőből. Megtalálták egy nagyon primitív szerkezet darabjait is: egy kereket meg egy rudat, amelyek talán egy egyszerű kocsi alkatrészei lehettek; aztán még valamit, ami csupán a fémmaradványokból volt fölismerhető, mert az egészet kitöltő, talán fából készült darabok már régen elporladtak. Ez az utóbbi – a komputer szerint – átmenet lehetett a taliga meg a szánkó között, olyan egyszerű járműféle, amelyet kerék nélkül is vontatni lehetett.
Oly kevéssé voltak összhangban a remekül rakott épületekkel, hát még a csodálatos szobrokkal!
Az első épület bejáratánál drakon szokás szerint nem volt ajtó. Ian és Igor ezzel kapcsolatban fölállítottak egy elméletet. Szerintük egy olyan szilárd test, amilyen az ajtó, elzárta volna az épületben tartózkodókat a kinti elektromágneses mezők játékától, amit elviselhetetlennek éreztek volna éppen úgy, ahogyan egy ember is megbolondulna, ha elzárnák a fénytől és a hangtól. Egykor nyilván valami elzárta a nyílásokat, a hő megőrzése érdekében, ám az vékony és puha lehetett, s az idő nyilván elpusztította.
Odabent még több megdöbbentő felfedezést tettek.
Először is találtak egy hatalmas, tíz méter hosszú és majdnem két méter magas lenyomatos kristályt, amely gyöngén, ám tisztán egyetlen, tiszta rezonanciasémát bocsátott ki. Még beljebb egy hatalmas csarnokra bukkantak, amely fölülről kapta a fényt, mert – mint kiderült – a tetőn lévő szobor anyaga fényáteresztő volt, s úgy bocsátotta be a lágy, színes fényt, mint a festett üvegablak.
Szerte a padlón mindenféle tárgyak, kristály- és műanyagszerű hasábok hevertek szanaszét. Ám a legfontosabb mégis az volt, hogy minden eddiginél sokkal nagyobb épségben megmaradt drakon holttestekre bukkantak, méghozzá minden elképzelhető életkorból. Volt ott öreg, passzív, föltehetőleg már szenilis nősténytől a férfikarnál nem nagyobb csecsemőig mindenféle.
Lucas és Nadine szinte sikongattak örömükben a páratlan kincs láttán, és nyomban hozzáláttak a vizsgálatokhoz.
Egy napon belül kategorikusan kijelentették, hogy most először sikerült a kutatást végző embernek nyomára bukkannia a bennszülöttek pusztulásához vezető utolsó, hanyatló fázisnak.
– De hogy lehettek már most ilyen biztosak a dolgotokban? – kérdezte Ruggiero, amikor Lucasék elmondták a véleményüket a vacsorához összegyűlt társaságnak. Itt semmi sem volt a bázis viszonylagos kényelméből; a tányérjukat az ölükben tartva ettek, és az éjszaka hidegétől csupán egy kétrétegű, egyszerű műanyagból készült fölfújható sátor választotta el őket.
De ez senkit sem zavart.
– Három fontos oka van – mondta Nadine. – Először, habár a lágy, belső szerveket gyorsan elpusztították a rothasztó baktériumok, akár a Földön, a folyamat megállt, mielőtt komoly kárt okozott volna a külső szövetekben, és a csontszerkezet gyakorlatilag sértetlen maradt. Amit találtunk, az csak veleszületett rendellenesség lehet. Például a megmerevedett ízületek, különösen a csecsemőnél, amelynél mindkét mellső végtag egy-egy ízülete és további két járóvégtag egy-egy ízülete teljesen merev.
Másodszor, a mellettük talált tárgyak. Az egyikük még mindig markolt valamit, amiről “ez már ismerős” alapon hamarosan megállapítottuk, hogy egy szabályos H2, csak kiélesítették valamiféle vágószerszámnak.
– Bocsáss meg – mondta Karen. – Nem jut eszembe, mi az a H2.
– Egy tizenkilenc-húsz centiméteres üvegdarab, amibe valami nyilvánvalóan szerves anyag van belefoglalva.
– Igen. Tudom, mire gondolsz. Azt mondod, kiélesítették?
– Kétségtelenül. Valami sima kövön csiszolhatták. – Nadine nyújtózkodott, és elnyomott egy ásítást. – A mikroszkóp kimutatta az éles végénél a kőszemcséket a párhuzamos vajatokban.
– Már ennyit is meggyőzőnek tartok – mondta Rorschach. – De mi a harmadik bizonyíték? 
Lucas folytatta.
– A bőrük is épségben maradt – mondta. – Észrevetted, Igor? – pillantott a régészre. – És az is elmosódott mintázatú. Szabálytalan, mondhatnánk, deformált. Pedig a szobroké tökéletesen szabályos.
– Ez nem győz meg – mondta Igor. – Miért ne idealizálhatták volna monumentális szobraikat? Mi is azt tesszük.
– Ami sokkal fontosabb – mondta Olaf Mukerji –, hogy miért csak monumentális szobrokat találtunk.
– Azt hiszem, erre tudok válaszolni – mondta hirtelen Ruggiero. – Igen! Ian, talán neked való lesz, ami éppen az imént jutott az eszembe. Megvizsgáltam a szobrok anyagát, és mondhatom, rendkívül bonyolult. A látható fény hullámtartományában csöppet sem viselkedik az elvárható módon. Persze nem beszélek a röntgen- vagy gamma-sugárzásról. De elektromos mezők dolgában olyasmit produkál, amit nem tartottam elképzelhetőnek. – Félrerakta a tányérját, előrehajolt. – Nem lehetséges, hogy addig nem csináltak szobrokat, amíg nem tudtak olyan anyagot készíteni, amely – egy eleven drakon jelzéseit bocsátotta ki? Olyan szobrot, amely nemcsak vizuális, de elektromágneses szempontból is élethű?
– Nagyon valószínű – vágta rá nyomban Ian. – Köszönöm, Ruggiero, tetszik az ötlet! Megnézem, van-e bármiféle hasonlóság a nagy kristály meg a szobor jelzései –
– Holnap! – szólt rá Rorschach, mert Ian máris indulni akart. – Jól tudod, hogy még másfél évünk van a hajó visszatéréséig!
Ian bánatosan elmosolyodott, és visszaült a helyére.
– És volna holnapra még egy javaslatom – mondta Igor. Mindenki ránézett. – Tudjuk, hogy a drakonok a nedves helyeket kedvelték, ami természetes is, hiszen a nedvesség jó vezető, míg a száraz levegő nem az. Ezen kerülték például az olyan száraz magasföldeket, amilyenen a bázis áll. De nem tudom, van-e elég adatunk ahhoz, hogy rekonstruáljuk a százezer év előtti meteorológiai helyzetet. Ruggiero ötlete juttatta ezt most eszembe megint. Néhány éve már gondoltam erre, de akkor nem volt elég adatunk, aztán mostanáig megfeledkeztem róla. Nadine!
– Tessék?
– Úgy tudom, főként az állatokkal foglalkoztál, de nyilván a növényzettel is, igaz? Nadine addig habozott, amíg végül Lucas válaszolt.
– Persze. Erre kezdettől fogva szükség volt, hogy tudjuk, mely fajok a legalkalmasabbak élelmiszer- és műanyaggyártásra.
– Nem értek ezekhez a dolgokhoz – dőlt előre Igor. – De mintha azt olvastam volna valahol, hogy egyetlen erdő is meg tudja változtatni a helyi éghajlatot. Képesek vagyunk-e megállapítani, hogy megváltoztatták-e a drakonok az éghajlatot terjeszkedésük érdekében?
Ian füttyentett és a térdére csapott, a háta mögött valaki tapsolni kezdett. 
– Képesek leszünk, igen – mosolygott elégedetten Lucas. – Arra vagy kíváncsi, hogy a városokat körülvevő növényzet folytonos-e?
– Nagyjából – mondta Igor.
– Hiszen már tudjuk – mondta Nadine. – Föltételeztük, hogy amikor egy növényfajt átvittek az egyik földrészről a másikra, élelemnek szánták. Például ezen a helyen is találtunk olyan magvakat, amelyek egy másik kontinensen honos faj magvai. És meglehetősen jó állapotban maradt páfrányféléket is.
– De azt még nem vizsgáltuk, hogy ezek a növények alkalmasak-e a levegő nedvességtartalmának növelésére – ellenkezett Lucas. – Márpedig ez is hasznos, új kutatási vonal.
– Persze! – bólintott Nadine. – Majd beprogramozunk rá egy komputert. Aztán csönd lett, majd Rorschach kezdett kuncogni.
– Tudjátok, nagyon szeretlek titeket! Szeretek veletek dolgozni. Valahányszor elérjük a fölfedezések egy-egy új szintjét, alaposan átrágjátok a dolgokat, aztán jön az új ötletek tűzijátéka. Lucas, azt hiszem, ma éjjel nem sokan fognak aludni. Kérdezd meg, nem kér-e nyugtatót valaki. Ami engem illet, fáradt vagyok. Ezért hát jó éjszakát kívánok, és elsőként én kérek abból a nyugtatóból, mert úgy kattog az agyam, mint a gép.
Fél órával később sátruk barátságos sötétjében Ian álmosan fordult Cathyhez.
– Jobb nyugató vagy, mint bármelyik pirula. A lány játékosan a fiúba bokszolt.
– Hát csak ezért szeretkezel velem! Ian nevetett, és magához húzta a lányt. Arcát Cathy puha hajába temette.
– Bizonyos szempontból igen. Azért.
– Tessék? Hogy érted ezt?
– Hát... – Szabad kezével, amely nem a lányt ölelte, bizonytalan mozdulatot tett. – Úgy érzem, hogy csodálatos változást okoztál bennem. Amikor ideérkeztem, rémült voltam, aggódtam, egyszerűen a lelkem legmélyéig rettegtem. Ennek vége. Néha még most is nagyon elkeseredem, de mén te te vagy, és mert kedvelsz, túl tudok jutni rajta, és folytatni tudom a munkát. – Habozott. – Úgy értem, hogy azt hiszem, nagyon szeretlek.
Egy pillanatig csönd volt. Azután Cathy hangja egészen másképp csengett.
– Én is kezdelek szeretni, Ian. Úgy, ahogyan Dugal kivételével senkit. Valamiféle közelség ez. Valamiféle bizalom. “Csont a csontomból, hús a húsomból...” Csakhogy nálunk ez inkább “tudat a tudatomból”, ha követni tudsz.
– Így van – ölelte át a lányt szorosan Ian.
Ebben a pillanatban úgy tetszett, hogy már nincs mit mondani, és Ian már azt hitte, hogy a lány elszenderedett, amikor Cathy hirtelen megszólalt.
– Gondolod, hogy a drakonok ismerték a szerelmet?
– Nem tudom – hökkent meg Ian. – Talán... Nem! Nem hiszem. Ha igaz, hogy a puszta létezésükkel állandóan kommunikáltak egymással, akkor inkább csak amolyan testvéri szeretet lehetett közöttük, azaz – mivel a nőstények idősebbek voltak – talán valami szülői szeretethez hasonló. Te szeretted Dugalt, mégsem voltál soha szerelmes belé.
– Értem – mormolta Cathy. – Ilyesmi szokott történni a kibucokban is, nem igaz? Legalábbis egyes források szerint.
– Igen, én is találkoztam a témával. Az egymással szoros közelségben nevelt gyerekek, akik úgy éltek, akár egyetlen nagy család tagjai, hajlamosnak mutatkoztak a törzsön kívül házasodni. Sokkal gyakrabban kötötték össze az életüket idegennel, mint addigi társaikkal. És ha igaz, hogy a drakonok egyetlen központból rajzottak szét fokozatosan, akkor valójában mind egyetlen közösséghez tartoztak, ami nemigen ösztönöz olyasmire, amit mi szerelemnek nevezünk.
– Szegények – motyogta álmosan Cathy. – Mit veszítettek...! És egy pillanat múlva mélyen aludt.

XIV

Fokozatosan az új fölfedezéseket is elérte a végzetük; kirobbantak, akár a láva a vulkán kráteréből, egy ideig ragyogva terjedtek – igaz, ezúttal tovább, mint bármikor is, amióta csak emberek érkeztek ide, ám a végső sorsuk most is ugyanaz lett –, azután kihűltek, és makacs, szürke, megoldhatatlan problémává merevültek.
A folyamat ezúttal mintegy fél évig tartott. Ian immár első turnusa felénél tartott, és még mindig ontotta az új és új ötleteket.
A másik három, egyforma épületben nem találtak épségben maradt tetemeket, csak csontváztöredékeket, s azokból akadt néhány – szintén kissé deformált – a közeli épületekben is. Ráadásul a középponttól távolodva, közvetlenül a legfölső réteg alatt találtak igen primitív szerkezeteket és tárgyakat. Néhány hónapon belül mindenkinek az volt már a véleménye, hogy a faj utolsó egyedei itt gyűlhettek össze, itt várhatták a halált. A föltételezést látszott bizonyítani az is, hogy találtak egy öreg nőstényt, amelynek a méhében egy förtelmesen torz embrió maradványaira bukkantak; bőrnek vagy belső szerveknek nyoma sem maradt, és valami ragadozó kárt tett a csontokban is, ám a leletek így is elegendőnek bizonyultak ahhoz, hogy a komputer rekonstruálja a helyzetet.
– Lehetséges – kérdezte Igortól Rorschach –, hogy a szobrokat varázserejűnek tartották? Valamiféle ártalmas domináns mutációtól haldoklottak volna, s a szobrokat végső elkeseredésükben emelték volna, hogy így hívják segítségül isteneiket? Ezekkel az idealizált, gyönyörű, csillogó alkotásokkal...?
Ian a szakállát vakarta.
– Egészséges gondolat – ismerte el. – Csak valahogy nem illik a bennszülöttek lelkivilágához, amelyet, azt hiszem, kezdek érteni.
Igor éles pillantást vetett a fiúra.
– Miért? Nézd, megállapítottuk, hogy a négy nagy kristály, mindegyik épület bejáratánál egy-egy – és az épületeket nevezhetjük akár templomoknak is! –, egyszóval mindegyik kristály ugyanazt az egyetlen, erős sémát rezonálja. A drakonok számára ez éppen olyan siketítő lehetett, mint nekünk a sziréna!
– Igen, és a séma nagyon egyszerű és nagyon tiszta – foglalta össze Ian. – Csakhogy fejlődésük egész menete ellentmond ennek a gondolatnak. Valamiféle hatalmas tervük lehetett, és ragaszkodtak is hozzá mintegy háromezer éven át, és olyan hirtelen roppantak össze, hogy egy szempillantáson belül már csak a legprimitívebb eszközöket tudták elkészíteni. Én nem hiszem, hogy ha szeszélyes, természetfölötti lényekben hittek volna, képesek lettek volna elérni, amit elértek. És hogy éppen az utolsó pillanatban kezdjenek hinni istenben vagy sorsban vagy valami hasonlóban... Nem, ez nem hangzik meggyőzően.
– Hacsak nem voltak vallásos hiedelmeik a kezdet kezdetén, amelyeket aztán elvetettek, és csupán történelmi érdekességként őrizték meg létezésük emlékét – töprengett Rorschach. – Ez megmagyarázhatja, hogy miért bukkantak elő ezek a hiedelmek éppen a tizenegyedik órában.
– I-igen... – Ian még mindig kételkedett. – Betáplálom ezt is a komputerbe, hátha kihoz valamit. De nem nagyon hiszek benne.
– Azt nem is kérem – mormogta Rorschach. – Csupán arról van szó, hogy a Hamu fölfedezése óta most van először egy kis időm. Mindenki annyira dolgozik, hogy nem adódik semmiféle adminisztrációs probléma.
– Még szerencse – morogta Igor. – Hiszen van éppen elég másféle problémánk, hála a bennszülötteknek.
Néha azért akadtak áttörések. Mindenki örült, amikor Nadine bejelentette, hogy Igor ötlete a nedvességet megtartó növényekkel kapcsolatban bőséges eredményeket hozott.
– Végignéztük a vegetációval kapcsolatos összes adatot – mondta. – Nemcsak igazolja az ötletedet, Igor, mert rájöttünk valamire, ami mindvégig itt volt az orrunk előtt, és már régen észre kellett volna vennünk, de többletet is hozott.
Nadine akkor kereste föl őket, amikor türelmetlenül várták, hogy a gépek eltávolítsák a felszín egy újabb, méternyi vastag rétegét; ebben a mélységben az elpusztult növényzet már szenesedni kezdett. Így hát lassan haladt a munka.
– Mondd csak, mondd – biztatta Nadine-t Igor, s az immár hatalmas gödör fölött átívelő palló korlátjának dőlt.
– Először is fölfedeztük, hogy a növények körében genetikai robbanás következett be úgy százezer évvel ezelőtt. – Nadine hatásszünetet tartott.
– Úgy érted – kockáztatta meg Cathy –, hogy valamiféle közös ok mutációhoz vezetett állatoknál és növényeknél egyaránt?
– Nem, ez valószínűtlen. Inkább annak a bizonyítékáról van itt szó, hogy a drakonok szelektív növénytermesztést folytattak. Ez várható volt, hiszen bioelektronikát is alkalmaztak, de eddig eszünkbe sem jutott, hogy keressük a bizonyítékát. Igor, hálásak vagyunk neked.
Igor legyintett.
– Olyasmiről van szó – kérdezte Ian –, amikor búzát nemesítenek valamilyen fűféléből?
– Pontosan. És többről. Hadd folytassam ezzel a többlettel. Ami sokkal több, mint annak a bizonyítéka, amire már régen gondolnunk kellett volna. Elegendő változatlan anyag maradt az ott talált tetemekben – mutatott Nadine az épületekre, amelyeket Ian ellenvéleménye ellenére “templomoknak” neveztek –, hogy összehasonlítsuk a drakonok csíraplazmáját a mai állatokéval. Tudjátok, mire jöttünk rá?
A többiek értetlenül néztek egymásra.
– Szelektív állattenyésztést is folytattak? – kérdezte Ian. –De hát erre is számítani lehetett, nem? Tudjuk, hogy a drakonok elsősorban növényevők voltak. Ám ettől még tenyészthettek kedvtelésből tartott állatokat vagy olyasmit, ami nálunk a tehén?
– Igen, természetesen erre is találtunk bizonyítékot! – vágott közbe türelmetlenül Nadine. – Ám most már azt is tudjuk, hogy szándékosan úgy alakították az állatokat és a növényeket, hogy szerszámnak használhassák őket!
Döbbent csönd. Végül Ian szólalt meg, nagyon halkan.
– Hogy a pokolba... 
– Attól tartok, a magyarázat nagyon is szakmai – ismerte el Nadine. – Megkértem Lucast, próbálja kitalálni, hogyan lehet ezt megmagyarázni a nem szakembernek, mert azt akartuk, hogy először Igor értesüljön a fölfedezésről. A lényeg az, hogy számos állatban és növényben bukkantunk olyan szervekre, amelyeknek nincs evolúciós rendeltetése. Tudjátok, hogy automata mintagyűjtőink állandóan ott sodródnak a tengeri áramlatokban, és immár elegendő adatunk van a szárazföldről is, hogy kellően ismerjük az itteni evolúciós láncot: néha döbbenetesen hasonló a miénkhez, néha váratlan fordulatot vesz, néha átugrik egy-egy olyan szakaszt, amelyből a Földön életformák sokasága született. Ekkor jutott eszembe – köhintett szerényen Nadine –, hogy ezeket a rendellenes plusz szerveket, amelyek a primitívebb formákban még csírájukban sem jelentek meg, vizsgáljuk meg abból a szempontból, hogy reagálnak-e az elektromágneses mezőkre. Hát reagálnak. Egy csomó növény van a laboratóriumunkban, és Lucas a te kristályaidról vett sémákat játssza le nekik, Ian, és a növények reagálnak.
– Hé! – kiáltott föl Ian. – Nyomban ott leszek! Ti meg akkor szóljatok nekem, ha legalább ilyen fontos dolgot találtok. Nem! Ha tízszer ilyen fontosat!
– Igen – magyarázta Lucas. – Nadine-nak igaza van. Úgy tetszik, hogy ezek a növények a holdon talált bioelektronikai rendszerben alkalmazottaknak a leszármazottai.
A szoba végében álló pulton sorakozó növényekre mutatott. A közönséges műanyag cserepekben sorjázó növények meglehetősen gyakori, csöppet sem különleges fajok példányai voltak, ám két automata műszer valamiféle sínt mozgatott fölöttük, mintha a magnetofon feje mozogna a mozdulatlan szalag fölött. A másik falon lévő komputerernyőn nyomban látszott, hogy mi történik. Az első műszer a növények fölött “lejátszotta” a tetszőlegesen választott kristályról vett sémát; aztán egy perccel később a másik műszer jelezte, hogy a növények titokzatos szervei, amelyeknek nincs köze az evolúciós szükségletekhez, ahogyan Nadine mondta, reagálnak a mezőre.
– Nagyon érdekes – mondta eltöprengve Ian, és közelebb akart menni, hogy jobban lássa. Lucas megállította.
– Nem, maradj csak itt. Innen nem látod, de a pultot finom vízpára veszi körül, amolyan mini köd, hogy javítsa a levegő vezetőképességét, és nem szeretném, ha egy két méter magas vízoszlop megzavarná a mezőt!
Ian nevetett. Aztán megkérdezte:
– Mondd csak, van valami elképzelésed arról, hogy mire használhatták ezeket a növényeket?
– Légy észnél! – tiltakozott Lucas. – Hiszen csak most fedeztük föl a jelenséget. Hogyan kezdhettük volna máris az okát találgatni?
– Csak a városokban mindenütt megtalálható falmélyedésekre gondoltam – mormolta Ian. – Tudtommal mindegyikben voltak szerves maradványok. Ezeknek a növényeknek lehet valami közük hozzájuk?
Lucas a homlokát ráncolta.
– Okos ötlet – mondta. – Nadine, kedves, lennél szíves...? De Nadine már megnyomta a komputer gombját, és két perc múlva jelentette:
– Néhány növényt el kell rothasztanunk vagy kemencében meg kell perzselnünk, hogy utánozzuk a pusztulás folyamatát, de ha kíváncsi vagy az előzetes véleményemre, igent mondok. Ilyen növényeket nagyon is jól el lehetett helyezni azokban a mélyedésekben.
– Hmmm! – Lucas tisztelettel nézett lanre. – Sokszor mondták már nekem, hogy néha csodálatos megérzéseid vannak, de engem most először tiszteltél meg a tehetségeddel. El vagyok bűvölve. De mondj még valamit. Mire szolgálhattak?
Ian széttárta a karját, és elpirult... akarata ellenére, ám úgy tetszett, ez a reflexe az élete végéig elkíséri.
– Ezernyi lehetőség van. Ami az épületen belülieket illeti.... Talán fölerősítették a természetes jeleket? Nekik is szükségük lehetett olyan kommunikációs és adatfeldolgozó rendszerre, ahogyan mi használjuk a telefont és hasonlókat. Ami az épületen kívülieket illeti, lehettek időjárásjelzők vagy... vagy útjelzők, útbaigazító táblák a városba látogató idegen számára! Vagy címtáblák vagy nyilvános hírközlő eszközök vagy... – Vigyorogva hallgatott el. – Te folytasd!
Lucas is fölnevetett.
– Értem én. Korai még erről beszélni... Mégis, végre valami konkrétum, amin dolgozhatunk. De azért jobb lenne, ha meg tudnád fejteni a nyelvüket. – Ian szemébe nézett. – Előbbrejutottál?
– Nem. A nagyját a gépekre bíztam, tudod. Átszűrni a jó állapotban lévő kristályokat olyan egyforma környezetben lévő sémákért, amelyek kulcsot adhatnak, nehéz munka lenne egy száz főből álló csoport részére is; ha egyedül próbálkoznék, nevetséges lenne. Ám valami kezd ijesztően világossá válni. – Komoran meredt a semmibe. 
– Micsoda? – lépett mellé Nadine.
– A kristályok ámulatos hasonlóságot mutatnak. Annyira hasonlóak, hogy szinte azt kell hinnem, hogy eredetileg egyformák voltak, s csupán az idő változtatott rajtuk.
– Pedig azt hittem... – kezdte Lucas, aztán az ajkába harapott.
– Azt hitted, hogy nagyon különböznek egymástól? Én is! –
Ian hangja bánatosan csengett. – Sajnos úgy néz ki, hogy az a kis eltérés is csupán a beépített piezoeffektusnak köszönhető. Tudjátok, mi az, ugye? Mindketten bólintottak.
– A kristályok fölött elhelyezkedő, különböző vastagságú törmelékrétegek állandó nyomása haszontalan jeleket vitt a kristályokra. Most, hogy a komputerrel kiszűrtem ezt a zavaró tényezőt, minden megközelítés egyre csak a végső egyformasághoz visz közelebb. Dühítő! Ám egyvalamit bizonyít: nem könyvekkel vagy hanglemezhez hasonló dolgokkal van dolgunk. Akkor tehát a kristályok... Van valami ötletetek? Az lenne a tisztességes bolt, ha most ti adnátok nekem ötletet, hm?
Nadine és Lucas egymásra nézett. Végül Nadine szólalt meg.
– De ha eredetileg egyformák voltak, miért van belőlük ennyi?
– Azt ti mondjátok meg! Lucas a fejét rázta.
– Nem, nincs semmiféle ötletem. Pillanatnyilag csak a magam problémájával tudok foglalkozni.
– Azt hittem, éppen most oldottál meg egyet – mosolygott Ian.
– És az, szokás szerint, hozta magával a következőt. – Lucas a legközelebb álló padnak dőlt, a szögletes vas belemélyedt kövérkés hátsó fertályába.
– Pillanatnyilag azt tartjuk a legvalószínűbbnek, hogy a bennszülötteket valamiféle végzetes mutáció pusztította el. így van?
– Az elmélet mérföldekkel vezet – morogta Ian.
– Ebben az esetben és tekintettel arra, amivel éppen az imént bizonyították genetikai ismereteiket – hogy növényeket és valószínűleg állatokat is át tudtak alakítani tudományos műszerekké –, hogy a csudába nem vettek észre egy olyan mutációt a saját csíraplazmájukban – és hogyhogy nem tudtak megbirkózni vele –, amely nyilvánvalóan a kihalásukhoz vezetett?
Lucas hitetlenkedve rázta a fejét.
– Számomra ennek semmi értelme! Egy fikarcnyi sem!

XV

A forró, friss ötletek lávája éppen akkoriban szilárdult szürke, színtelen masszává, amikor beköszöntött az esős évszak, és hatalmas, félhomályos, fölfújható kupolát kellett emelni a Tufa lelőhely fölé. Az állandó esókopogás, amelyre még negyven, de inkább ötven napon át számítani lehetett akkor sem okozott örömet, ha elkerülhetetlen volt. Úgy dübörgött, akár a temetési dobok.
Rorschach ezért elrendelte, hogy térjenek vissza a bázisra, és ott tartsák meg a havi értekezletet a ragyogó napfényben, amire oly sokszor panaszkodtak, ám mégsem tompította el úgy az agyat, mint az állandó, monoton esőkopogás.
Mint mindig, most is jól ítélte meg a dolgot. Az emberek már az első összejövetelen sokkal vidámabbnak látszottak, hála a kényelemnek, amiben nem volt részük az ideiglenes táborban a szárazföldön. Újra használhatták a tisztítógépeket – a táborban az ősi módon, vízzel és mosószerrel mosták ruháikat –, a kényelmes ágyak sokkal jobbak voltak az ovális, tapadós, fölfújható matracoknál, és a menü sokkal választékosabb volt, mint amit a hordozható átalakítók képesek voltak előállítani.
Ebben a távoli Földre emlékeztető, megnyugtató környezetben az egyes részlegek előrehaladásáról szóló összefoglalók is jobban hangzottak. Úgy tetszett, mintha a Tufa lelőhelyen úrrá lett volna rajtuk a múlt. Itt mintha újra hinni kezdtek volna a jövőben.
Ian ezen töprengett, amíg rá került a sor, aztán elmondta nagyjából ugyanazt, amit már elmondott Nadine-nak és Lucas-nak. Most sem hangzott jobban, de legalább azzal vigasztalhatta magát, hogy még egy negatívum tudása is hasznos lehet.
Amikor mindenki befejezte a mondókáját, Rorschach kortyolt egyet a söröskorsójából, amit Karen készített neki nagy sietve, amikor megtudta, hogy az igazgató ötvenedik születésnapja éppen az értekezlet napjára esik. Aztán Rorschach tűnődve megszólalt.
– Megdöbbentem, ahogy hallgattalak titeket. 
Mindenki várakozva nézett rá.
– Mindnyájan úgy beszéltetek, mintha minden területen zsákutcába jutottatok volna. Pedig nekem úgy hangzott, mint megannyi áttörés.
– Valentine... – intett neki Igor.
– Tessék?
– Majdnem igaz, amit mondasz. – Az idősödő vezető régész előrehajolt, két markában szorongatta a borospoharát. – Természetesen a négy csodálatos, egyforma épület – Ian iránti tiszteletből nem nevezem őket “templomnak” – fölfedezése óta rengeteget haladtunk előre. De,..
Kortyolt a borából, mielőtt folytatta.
– De – hangsúlyozta ismét – ördögi körbe kerültünk. Igaz, sokkal többet tudunk a bennszülöttekről, mint fél éve reméltük volna; döbbenetesen szerencsések is voltunk, ami azt jelenti csupán, hogy nyitva tartottuk a szemünket, ha akadt valami érdekes. Ugyanakkor, éppen a sok-sok új tény miatt, most már sokkal, de sokkal több kombináció lehetséges. A maga területén mindenkinek ugyanaz a gondja, ami lannek: amíg csak gyűlnek az adatok, és nincs egy vezérfonal, amire fölfűzhetnénk őket, egyre bosszúsabbak leszünk, ahelyett, hogy elégedettek lennénk. Ezért javaslom, hogy újítsuk föl Ian elképzelését, építsük meg a drakonmodellt, hadd lássuk, képesek leszünk-e fölállítani a segítségével egy olyan erős hipotézist, amelyhez hozzámérhetjük a mai tudásunkat.
– Támogatom! – kiáltotta nyomban Cathy Ian mellől.
– Mielőtt megkérdezném a többiek véleményét – mondta Rorschach –, szeretném tudni, Ian mit gondol. 
Ian alaposan megfontolta a választ.
– Én kész vagyok a kísérletre – mondta végül –, ha a többieknek nem az a véleménye, hogy túlságosan sok időt igényel, és elvon minket a Tufa lelőhelyen végzett munkától.
Ruggiero emelte föl a kezét.
– Hogy vonna el? – kérdezte. – Igornak igaza van: adatokat gyűjtögetni nevetséges. Már elég van belőlük ahhoz, hogy elkezdjük összerakni őket. És ebből a szempontból egyedül Ian terve látszik célravezetőnek.
– Van valakinek ellenvéleménye? – kérdezte Rorschach, és amikor senki sem jelentkezett, folytatta. – Akkor döntöttünk. Achmed, Karen, megnéznétek, hogy mennyire jutott a program a bennszülött modelljének elkészítésével kapcsolatban, és jelentenétek holnap? Alakítunk majd egy bizottságot, és fölmérjük, mennyi időt vesz igénybe a terv. Ian, szerinted mennyi időt kell töltened abban a... abban az álcában?
Ian vállat vont.
– Egy vagy két hónapot biztosan, talán többet. De ha valaki igazán zsákutcába jutott, hát én vagyok az; fogalmam sincs, hogyan tovább. Minél tovább vizsgálom a kristályokat, annál biztosabb vagyok benne, hogy ha nem voltak is tökéletesen egyformák, olyan picikét különböztek csak, hogy az idő elmosta a döntő információt. Tehát a legjobb, ha azt mondom: annyi időt kell ott töltenem, amennyi szükséges.
– Elnézést a tiltakozásért – szólt közbe szelíden Lucas. – Nem vághatod el magad tőlünk meghatározatlan időre. Sajnálom, de nem engedhetem meg. Műszeresen állandóan figyelni fogunk, és lesznek rendszeres és gyakori orvosi ellenőrzések. Legalább egy hónapban egyszer. És naponta jelentkezni fogsz, bárhol leszel is. Egyébként hová szándékozol menni? 
A Tufán nyilvánvalóan túl nagy most a forgalom.
– Persze – mondta Ian. – A Hamura gondoltam. Az majdnem olyan jó állapotban van, és olyan régen nem került elő onnan semmi érdekes, hogy nem okoz nagy gondot, ha egy időre visszahívjuk onnan a gépeket. Igen, Hamu éppen jó lesz.
– Azt hiszem, inkább két modellt kellene építenünk – mondta Cathy. – Ian, nem lenne úgy könnyebb? Úgy értem, ha ezek állandóan kommunikáltak egymással, akkor egyedül lenni -
– És te lennél a másikban? – szakította félbe Ian. Aztán mosolyogva megrázta a fejét. – Sajnálom, de nem. Ha a dolog egyáltalán sikerülhet – amit nem garantálok –, egyedül kell csinálnom. Ha ott lenne egy másik álbennszülött, aki ember módra gondolkodna, az csöppet sem segítene... különösen, ha te lennél a partnerem. Esetleg...hm... elvonná a figyelmemet!
– Kár – mondta Cathy. – De megértem.

Amikor mindenkit a Tufa lelőhelyre szólított a fontos, új fölfedezés, a programot tovább futtatták a bázis komputerében: szedjen össze minden lényeges adatot, és tervezze meg a drakonmodellt. Közben a szobrokról nyert adatokat is betáplálták, és a terv most már szinte teljes volt, csupán néhány apróbb részlet hiányzott. A modell természetesen hímnemű volt; az idős nőstény komputeres rekonstrukciója igazolta, amit Nadine már régen sejtett: hogy a megtermékenyített és immár terhes bennszülöttek gyakorlatilag teljesen passzívvá váltak, csupán rendkívül rövid távolságokat tudtak megtenni segítség nélkül. A mai állatvilág számos fajánál ugyanezt tapasztalták. Így meg sem lepődtek rajta.
Ian nagyon sok érdekes dolgot végig akart gondolni, amikor elindul magányos útjára egy idegen – régen kihalt – faj tudatába.

A modell lassan testet öltött. Először a csontváz készült el a finoman ízeit végtagokkal, aztán belehelyezték a bölcsőt Ian számára meg a mini erőművet, amely napi négyórai napsütésből kimeríthetetlen energiát tudott szolgáltatni. Ian mindebben csak annyit tudott segíteni, hogy néha fölpróbálta, mint egy ruhát. A következő hetek nagy részét azzal töltötte, hogy hagyta, hogy Lucas hipnotizálja, előbb gyógyszeresen, aztán anélkül. Jó alanynak bizonyult.
Aztán meg kellett oldani ember és gép érintkezésének a kérdését. Nagyon nehéz volt kitalálni, hogyan erezhetné Ian hat végtag mozgását négyé helyett, de Nadine javasolt egy megoldást. Evolúciós szempontból a bennszülöttek manipulátorai egyáltalán nem lábak, inkább ajkak voltak, amelyek ugyanúgy elváltoztak, ahogyan az elefánt ormánya. Nadine azt javasolta, hogy a fogó végtagok legyenek mechanikusak, de közvetlenül csatlakozzanak Ian arcához és állához, amit Ian nyomban elfogadott.
Így már csak négy lába maradt, amelyek ugyan jelezték létezésüket, de a mozgást még nem, és Lucasnak ettől fájt a feje. Ám még jobban nyugtalanította, hogy Ian valóságos végtagjai nem mozognak majd ilyen hosszú időn át; görcsöt, horzsolást, sorvadást emlegetett. Persze mindre volt gyógyszer, de elhelyezni őket ilyen szűk helyen már más dolog volt.
Ian maga javasolta, hogy a bőrére szerelendő parányi szenzorokba, amelyek a hőt, a hideget és hasonló adatokat voltak hivatva érzékelni, építsék bele azoknak az izomstimulátoroknak a miniatűr változatát, amelyekkel az ideiglenesen lebénult emberek izomtónusát szokták javítani. Ez megoldhatónak látszott. A negyvennyolc órás teszt során az izomtónus és a vérkeringés kifogástalan maradt. Ian egy kissé elgémberedve mászott ki a masinából, de nagyon elégedett volt.
Aztán meg kellett oldani, hogy Ian majdnem úgy reagáljon az elektromágneses mezőkre, mint egy ottani állat. Ruggiero sok időt töltött ezzel, aztán győzedelmesen hozta a kis műszerremeket: a szenzorok és generátorok – amelyeknek úgy kellett Iant a saját mezőjébe burkolni, hogy arról csupán annyira vegyen tudomást, amennyire az ember, mondjuk, az orráról - parányi, lapos lemezkékben helyezkedtek el, amelyek Ian meztelen bőrére tapadtak, és a környező mezők jelenlétét nyomással jelezték.
Rorschach hirtelen támadt ötletét – a retina mágneses reakciójának fölhasználását – elvetették, mert túlságosan veszélyesnek találták, ám a szobrok fölfedezése óta tudták, hogy a bennszülötteknek pompás színérzékelésük volt, s a színt nyilván fontosnak is tartották, talán úgy, ahogyan az emberek az erősséget és az árnyalatot: ha nem ez volt is a legfontosabb, de ez is információt szolgáltatott a környező világról.
Valahányszor Ian fölöltötte az álcát, jelentette Lucasnak, hogyan reagál az érzékelők jelzéseire, és Lucas kiválasztotta, hogy mit tud fölerősíteni hipnózissal. Meghökkentően rövid idő, mindössze három hónap alatt Ian úgy kezdett álmodni, ahogyan azelőtt soha. Ébredéskor nem képekre emlékezett, hanem a meleg, a hideg, a nyomás kavargó sémáira és a majdnem-fájdalomra, amely nem volt igazi fájdalom, csak valami nagyon-nagyon nyugtalanító érzés.
És nagyon izgalmas.

Azon az éjszakán, amely megelőzte az álca első teljes, egy egész hónapos kipróbálását a Hamu lelőhelyen, Cathy ezt suttogta vágyakozva közös szobájuk sötétjébe:
– Bárcsak el tudnád mondani nekem, mit érzel, Ian. Szinte irigyellek.
– Ha el tudnám mondani, elmondanám – Ian most is józan volt. – És remélem, hamarosan el is tudom mondani. Bár néhány hasonlóságot már most is érzek.
– Például...?
Ian habozott, aztán váratlanul fölnevetett.
– Nem tudom, hogy amire gondolok, ugyanúgy van-e a nőknél is, mint a férfiaknál. Hát nem nevetséges? Ügy akarok gondolkodni, mint egy drakon, és még a leghétköznapibb dolgokat sem tudom saját fajom másik neméről.
– Ne hasalj, jó? – csípett a karjába Cathy.
– Hinnéd-e, hogy ez a csípés mágnesesen átjárható, mintegy nyolcvan kilogramm tömeg, tíz centiméteres távolságban?
Cathy halkan füttyentett.
– Ajajaj! Komolyan? Valóban így érezted?
– Igen, hipnózis nélkül is.
A lány egy darabig habozott, aztán újra megszólalt.
– A napokban beszéltem rólad Karennal. Igaz, hogy amikor először találkoztatok, azt mondtad neki, hogy olyan az agyad, mint a kísértetjárta ház?
– Igen. De nem ijesztő értelemben – tette hozzá gyorsan Ian. – Inkább... inkább arról van szó, hogy megérzem a felhangokat. Visszhangokat. Rejtett utalásokat. – Bizonytalan mozdulattal magához ölelte a lehetőségek világát. – Ám sohasem reméltem, hogy annyiféle kölcsönös kapcsolat lehet az érzékeim között, mint amennyit ez a drakonálca nyújt.
– Elhiszem – suttogta a lány. – Mit mondtál, mit nem tudsz a nőkről?
– Ó! – Ian most hangosan nevetett. – Szóval, ha sokáig kell várnod, mielőtt könnyíthetnél magadon, te is érzel egy olyan feje tetejére állított fájdalmat, amikor végre eleresztheted?
– Igen! – Cathy fölkönyökölt az ágyban. – Tudom, mire gondolsz! “Feje tetején álló fájdalom” – soha nem jutott eszembe, hogy így fejezzem ki, de pontos! Tudod, mit mondok?
– Hm?
– Ha egy érzést ilyen elevenen tudsz megfogalmazni egy teljesen új kifejezéssel... – Újra lefeküdt, töprengett. – Azt hiszem, nem kell aggódnom. Talán igazságtalan voltam veled – most már biztosan tudom, hogy igen –, de azon törtem a fejem, hogyan meséled majd el a tapasztalataidat nekünk, ha valóban elkezdesz drakon sémákban gondolkodni. Most megmutattad, hogyan. Örülök. Nagy kő esett le a szívemről.
– Ez a “feje tetejére állított fájdalom” – mondta Ian – hatalmas tömeget jelez, igen alacsony mágnességgel, amilyen egy nagy épület. Nagyon elevenen éreztem az ebédlőben... Az ördögbe! Mi a fenét lovagolok ezen? Inkább egészen mást kellene csinálnom, amire talán hónapokig nem lesz lehetőségem!
Odafordult a lányhoz. Egy idő múlva Cathy ezt suttogta a fülébe:
– Legalább egy dologban biztos lehetek. Bármilyen élethű is az álca, nem fogsz elhagyni engem holmi kivénhedt drakon hölgyért, igaz? Legföljebb rájössz, hátha adhattak volna néhány ötletet az embereknek!

XVI

Egy másfajta mindenségben ébredt.
Várt egy darabig, próbálta megemészteni környezetét a Hamunak nevezett lelőhelyen –

Nem az a neve. Nincs is neve. Én sem vagyok Ian Macauley. Én “én” vagyok, de bizonyos értelemben kevesebb is. Mások sugároznak és hatnak egymásra, még ha nincsenek is itt.

Igyekezett nem gondolni olyan dolgokra, amelyek ember voltával függtek össze (bár egy drakonnak nem lehetett a priori tudása más intelligenciák létezéséről, tehát az “ember” fogalma számára a maga fajtájából valót jelenthette csak), és perceken át mozdulatlanul tanulmányozta a környezetét. Majdnem sötét volt, és ő mégis pontosan tudta, mi van ott. Meglepetten érezte, hogy a falak és a padló szúró érzést okoz, ám a mennyezet/tető nem.
Hmmm! Miért...? Ó: az építéséhez használt anyagban fém van.
Véletlenül sem úgy gondolta: amiből építették. Az egész kísérlet célja az volt, hogy gondolkodásából száműzzön mindent, ami arra a fajra vonatkozik, amely csak százezer év múlva keresi föl ezt a bolygót.
Amikor végre elégedetten tapasztalta, hogy a fény hiánya ellenére centiméteres pontossággal tudja, hol vannak a falak és a bejárat, becsukta a szemét, és anélkül hogy bármihez hozzáért volna, megtalálta a bejárathoz vezető utat. Azok a kis csiklandozások és könnyű nyomások vezették, amelyeket a bőrébe tápláltak, s onnan továbbfutottak az idegeibe a miniatűr átalakítók segítségével, amelyek... a testében voltak.
A bázison végzett gyakorlatok a hasznára váltak. Sokkal nagyobb volt a város kihalt lakóinál, mégis hibátlanul kijutott a bejáraton, végig a folyosón, ki a szabadba, ahol ismét megállt, hogy a környezetét tanulmányozza. Csukott szemmel sem ment soha a falnak.
Ebben rejlett a tehetsége, ezt tudta talán minden más embernél jobban: megtanulni a másfajta gondolkodást. Csakhogy eddig az a másfajta gondolkodás mindig alapvetően emberi volt, tehát nem állt igazán távol a szokásos agyműködésétől. Kavaroghattak benne istenek és gonosz szellemek, különféle téveszmék a levegő, a föld és a tenger természetével kapcsolatban, mégis könnyű volt elérni csupán azzal, hogy a modern tudálékosságot mesterséges naivitással helyettesítette. De megmaradt a kéz, a szem, a gyomor, az ivarmirigyek.
Most ezektől is meg kellett válni, hogy a helyüket idegen érzékek, idegen rokonszenvek és ellenszenvek, idegen képzetek foglalják el. Talán lehetetlen vállalkozás.
De jól indult.

Egy ismeretlen rendeltetésű, kis épületből jött elő egy nagy, nyitott tér nyugati oldalán; ez talán piac lehetett egykor, mert megperzselt növényi maradványok kerültek elő a vulkáni törmelékréteg alól. Ide lehetett képzelni valamiféle rögzített vagy mozgó pultot, amelyen növények sorakoztak... eladásra?

Jó kérdés. Hogyan szervezték meg a kereskedelmüket? Kereskedtek egyáltalán? Nagyon valószínű. Egy ilyen nagyváros közepén, a gyanta-homokkő kövezet fölött, kellett lennie élelemnek. Növényevők voltak. 
A milliós lakosság számára elegendő élelem itt nem volt megtermelhető sok kilométeres körzetben.

Ezt a gondolatot is törölte. A kilométer most értelmetlen mértékegység. Gondold helyette: “egy negyednapi járóföldön belül” vagy valami hasonlót.
A szeme még mindig csukva volt, de nagyon tisztán érezte a belső és a külső tér közötti különbséget. A feje fölött tágas semmi; alatta ismét szúró érzést adó felszín, de egészen másmilyen, mint amilyenre ébredt. (Igen, a drakonok bizonyára aludtak, hiszen a mostani állatok is alszanak. Lucas is beszélt neki arról, hogy a bonyolult idegrendszerrel bíró lényeknél elkerülhetetlen az alvás....Stop! Nincs olyan, hogy Lucas!)
Közvetlenül a háta mögött annak az épületnek a fala, ahonnan kilépett; jobbra, balra és előtte további falak és nyílások, ahol utcák/utak futottak (és szándékosan négy, nem pedig két járóvégtagot képzelt ehhez a metaforikus “futottak”-hoz), amelyek amolyan radarvisszhangot sugároztak felé... csakhogy ez nem kibocsátott sugárzás-visszaérkező visszhang érzés volt, inkább teljesen folyamatos ottvan-érzés.
Örömmel gondolta: Nagyszerű munkát végeztek a kedvemért.
Aztán a gondolatot törölte, az emberekre vonatkozó minden más emlékkel együtt.
Aztán egy átsuhanó kérdés.
Kinek köszönhetem a teremtésemet?
Nagyon korai még megvizsgálni a legkényesebb, legkevésbé tudatos aspektust. Korai a szülő-gyermek viszonyon töprengeni. Pillanatnyilag elegendő elképzelni, milyen eleven az élet ezen (?) a piacon.
Mások. Annak a távoli falnak a tiszta jele helyett sok-sok zümmögő kis nyomás, mozognak és összeolvadnak... jó, igen, ilyesmi lehetett. (Egy gondolatszikra, amelynek az alapja egy kis csiklandozás volt a bőrén, amely értelmes sémának tetszett.) Talán éhségről volna szó? Ha itt élelmet (?) árultak, azért jöttem ide, hogy megszakítsam éjszakai koplalásomat?
Jegyezd meg: nagyon elképzelhető, de nem biztos!
Amikor a képzeletbeli kép már teljes volt, kinyitotta a szemét, és látta a valóságot: fehér-szürke, kemény felszín, amely színtelenül nyújtózott a korai napfényben.
Üresség.
Mégsem mozdulatlan. Errefelé ebben az évszakban enyhe az idő: a levegő nyirkos, kiválóan vezet. A felhős égbolt nem tartogat elektromos feszültséget. Egyszóval – pompás.
Mozogni kezdett, találomra, a nyílt térség déli kijáratához tartott. Hamarosan észrevette, hogy lefelé halad, arra a szintre, ahol az ásatások föltártak egy egykori folyóágyat. A drakonok szerették, ha a városaikat folyó szelte át. Nem meglepő. Menet közben elképzelte (?), hogy a falmélyedésekben átalakított növények vannak, és jelzik neki: az irányt? 
A híreket? Valószínűleg valamiféle tudnivalót.
Ám a folyó most száraz volt. Persze kitöltötte a folyóágyat a láva – stop! Az csak évszázadok múlva lesz! Számomra ez folyó, víz, azért kapok megfelelő impulzusokat, mert biztos vagyok benne, teljesen biztos, hogy a nedvesség felé igyekszem, hacsak nincs más kötelezettségem.
Amit egy kérdés követett, ami később döntő fontosságúvá vált:
Mikor nincs más kötelezettségem?
De a kísérletnek ebben a korai szakaszában még ez a kérdés is túlságosan bonyolult volt.
Teltek a napok, és a drakonéletről alkotott képe fokozatosan kikerekedett, részletekben, színekben gazdagodott. Képes volt már törölni a tudatából a szavakat, és a “csiklandozással egyenlő sémával” helyettesíteni őket... bár erről általában fogalma sem volt, kivéve egyetlen órányi időt esténként, amikor hipnotikus kényszer hatására visszatért az “otthonába”, ahol emberi élelmet evett, és ember készítette eszköz segítségével jelentette a bázisnak, hogy jól van.
De még akkor sem beszélt. Csak megnyomott egy gombot, amely működésbe hozta a testén elhelyezett távérzékelőket, amelyek jelzéseit egy műhold vette és továbbította a bázisnak.
Az első tíz nap után a legfontosabb kérdés egy egyszerű, mégis nagyon bonyolult kérdés lett: Mit csinálok?
Kezdetben készséggel elfogadta, hogy a drakonok többet gondolkodtak, elmélkedtek, fontolgattak és találtak föl, mint (ez törlendő) az emberi lények. Hosszú időbe telne kigondolni egy saját tervet, aztán megvalósítani, vajon sikerül-e elsőre?
Ám a sok-sok megérzés egyetlen egésszé olvadt össze, és világra hozta...
Világra hozta?
Minden olyan helyen, ahol nyilvánvalóan nagy lehetett az aktivitás (piac?, laboratórium?, könyvtár?), emlékeztette magát, hogy a hím aktív, a nőstény passzív és...
(Egyre inkább elveszítette a szavakat; egyre inkább átváltott szimbólumokra, amelyek nem szimbólumok voltak, inkább valóságos fizikai érzések; az élmény szédítő, de izgalmas volt.)
És magam is átfogok változni.

Barátok? Igen, persze, lények, akiknek a sémáját fölismerem. Tizenöt napja, húsz napja (bár azt hiszem, kettes számrendszerben számolok), hogy senkivel nem beszéltem, senkivel nem érintkeztem!
A szörnyű, félelmetes, kimondhatatlan magány álmai –
Katt.

Tudom, ki vagyok. Egyszeriben teljesen biztosan tudom, ki vagyok. Semlegesnemű vagyok. Nem csoda, hogy a barátaim most nem akarnak beszélni velem.
Az életem aktív részét leéltem. Amit teljes mobilitással megtehettem, azt megtettem. Egyre lassabbak és esetlenebbek a mozdulataim (érzem, hogy esetlenül mozgok, fájdalom hasít a csontjaimba, akár a penge), annak ellenére, hogy...
Megpróbáltam elhárítani? Igen, azt hiszem. Az orvostudomány, amelyet kizárólag barátaim, az aktív hímek gyakorolnak, fejlett. A régi időkben ekerülhetetlennek tartottuk az átváltozást; ma már semmi sem elkerülhetetlen – röpülünk, fölszállunk a holdra, megvalósítjuk az előre kigondolt csodákat.
Mégis, kell valahol lennie egy határnak. Mire számíthatok?
Ettől meghökkent, eltöprengett, és olyan tehetetlen düh fogta el, hogy sírni szeretett volna... csakhogy az nem lett volna helyénvaló. A könny-szem másodlagos jelentőségű. Helyette a test mágneses mezőjének jól észrevehető változása. Amitől a többiek elmenekülnek! Igen, igen! Harag!
És ismét: mire számíthatok? Kell lennie valamiféle ellenszolgáltatásnak, vigasztalásnak (mi volt az? Ellenszolgáltatás...? Mintha az agyad viszketne, nem tudod megvakarni, de nagyon szeretnéd!)
Kiderült, hogy sokkal helyénvalóbb az “én” névmás helyett az “őt” használni.
Mintha belenyugodott volna már abba, hogy az élete végét mozdulatlanságban tölti, hosszú órákat töltött a kiszáradt folyó partján, az immár nem sáros partba kapaszkodó, immár nem létező növények között, s akaratának erejével érezte a simogató hullámokat, miközben araszolva haladt a szenilitás felé... de azt még nem. Addig még kell lennie valamiféle csúcspontnak, valamiféle fizetségnek az aktivitás föláldozásáért, valamiféle jutalomnak, valaminek.
Gyakran szédült, nem találta a helyes irányt. Amíg ki nem kezelték, gyerekkorában sokszor volt migrénje, és jól tudta, hogy egy véletlenül fölbukkant frázis kényszeres ismételgetése szokta megelőzni a rohamot. Most dühbe hozták az egyetlen dolog körül forgó fogalmak: jutalom, ellenszolgáltatás, kártalanítás, jogos fizetség, elégtétel (őrülten összekeveredve a bizonytalanság és a bizonyosság –)
Biztosítás?
Nem is az átváltozás dühít, amely mindnyájunk sorsa, hanem az, hogy... hogy nem gondoskodtam kellően magamról?
?
Nem tudta megfogni, akár a vízből fölugró halat vagy a szivárvány végét (ott a fazék arany, bár semmi értelme, tudom, mi a fazék, de az arany hasznos, kiváló vezető, és nem érdekel, hogy sárga, sokkal fontosabb, hogy érzem a természetét) vagy azokat a gömbölyded, fatetőn alvó lényeket, amelyek a hajnali szellő szárnyán sodródnak a szárazföld belseje felé, aztán este ismét a tenger felé.
A hosszú napokon át tartó düh könnyen vezetett ilyen gondolatokhoz: verseny, leköröztek, becsaptak... pillanat, hiszen mi nem csinálunk ilyesmit, igaz?
Igaz?
És újra, fájdalmasan és lassan: csecsemőként kezdjük, aktív hímmé érünk, ezt követi a mintegy egy évig tartó, semleges átmeneti kor, aztán sokkal rövidebb időn át termékeny nőstények vagyunk, majd végső szenilitásba süllyedünk és-

MEGVAN!

De idegen, förtelmes lények álltak előtte, és ő rémülten húzta össze magát. Akár a mozgó növények: függőleges, szörnyű valamik, túlságosan kevés végtaggal, amelyek lehetetlenül egyensúlyoztak azon a két száron, amelyet a földbe mélyesztettek, majd kihúztak, majd ismét a földbe mélyesztettek, s amelyek sebesen közeledtek felé, pedig ő menekülni próbált. Utolérték, körülvették, légköri rezonanciát bocsátottak ki, aminek számára semmi jelentése nem volt és –

A bázis betegszobájában volt, és Cathy volt a... az ágy mellett, amelyen feküdt, az ajtó mellett (micsoda hülyeség a bejáratot ilyen szilárd tárggyal elzárni!) Lucas Wong, és ott volt Rorschach is.
– Ébredezik! – kiáltott föl Cathy.
És mielőtt a többiek még bármit tehettek volna, Ian fölkiáltott:
– Miért szakítottátok félbe! Olyan közel jártam a megoldáshoz, olyan közel!
– Amihez közel voltál – mondta Lucas –, az a halál volt.
– De én... Micsoda? – A szó áthatolt tudatának mesterségesen képzett álcáján.
– Majdnem meghaltál – nyomta meg a szót Lucas. – Megkaptál egy itteni betegséget, azon ritka fertőzések egyikét, amelyek az emberre is veszélyesek. Amikor megmentettünk, iszonyúan lázas voltál, és már három napja nem ettél. Nem voltál magadnál. Majdnem egy hétig feküdtél itt eszméletlenül.
– De olyan közel jártam a megoldáshoz! – ismételte kétségbeesetten Ian. – Minden kezdett megvilágosodni. Vissza kell engednetek, most azonnal!
– Nem – lépett közelebb Rorschach. – És nincs vita. Túlságosan veszélyes. Mi haszna lenne, ha ugyanúgy járnál, mint a bennszülöttek?
– De ez nem betegség volt! – kiáltotta Ian. – Ez... Ez... 
És rájött, hogy a véletlenül fölfedezett igazságra talán még annyira sem tud visszaemlékezni, mint valami zavaros álomra.

XVII

A bázis betegszobájában nagy volt a csönd. Másutt a bolygón voltak lények, amelyek zümmögtek, másztak vagy cirpeltek, mint a földi rovarok, ám a sivatagos magasföldön nemigen akadt ilyen.
A napfény betűzött a nagy ablakokon, csillogott a steril fémpolcokon és –bútorokon, ám Ian széke árnyékban volt. Előtte Lucas Wong hajolt előre feszült figyelemmel magas székéről, s a közelben egy másik széken ült Valentine Rorschach, aki türelmetlenül várta a kísérlet eredményét.
– Ha igaz – magyarázta korábban Lucas –, hogy Ian valóban az áttörés küszöbén állt, amikor meg kellett mentenünk, akkor azt a valamit hipnózisban találta ki. Ezzel a technikával azonban mesterségesen erősíthetjük az emlékezetet is. Ha Ian jobban lesz, egyszerűen ismét hipnotizálom, és úgy fogjuk kérdezni.
Ma jött el ennek a napja.
Rorschach kíváncsian nézte, amint Lucas egyszer, kétszer, háromszor elhúzta a kezét Ian szeme előtt, amely a szemben lévő falra vetített fényfoltra meredt. Amikor ugyanezzel a módszerrel fölkészítették Iant a Hamu lelőhelyen töltendő hónapra, az igazgatónak több dolga volt a modellépítéssel, semhogy végignézhette volna. De most a dolgok, ha nem is álltak, komótosan mentek, mintha csak az Ian érkezése óta eltelt hónapokban az emberek túlságosan hozzászoktak volna, hogy mindig tőle várják a pompás, új ötleteket, és már csak arra várnának, hogy valóban megadja a választ a bennszülöttek rejtélyére.
Rorschach aggódott.
– A szemhéjad nehéz – mormolta Lucas. – Álmos vagy, na-a-agyon álmos... Amikor háromig számolok, teljesen ellazulsz, becsukod a szemed, lebegni kezdesz, és nem hallasz mást, csak az én hangomat...
Álmosítóan duruzsolt. Rorschach megint eltűnődött: mennyire türelmetlen volt Ian lábadozásának ideje alatt, milyen dühösnek látszott – kis híján dührohamot kapott –, valahányszor képtelen volt fölidézni azt a szédítő titkot, amire állítólag rájött.
Ian már vagy egy hete makacskodott, hogy jól van, ám Lucas mindig ellentmondott neki – orvosi komputereinek az adatai alapján.
Rorschach majdnem ugyanolyan izgatott volt. Állandóan hallani vélte Rudolf Weil szavait, márpedig mindig tisztelte Weil véleményét. 
Az ezredes azt mondta, hogy ha valaki, hát Ian fogja megfejteni a bennszülöttek nyelvét.
Ilyen rövid idő alatt...?
Ám az az idő nem is volt olyan rövid. Még a Földön Ian tanulmányozott minden kristályt, minden apró adatot, amit csak a Stellaris hozott, lényegében már jóval azelőtt dolgozni kezdett, hogy Igor kifejezetten kérte, hogy őt küldjék a szigma Draconisra. Az ilyen különleges szellem, aki rendszert lát ott is, ahol a többi ember csupán értelmetlen zagyvaságot – igen, lehetséges, hogy neki sikerült az áttörés.
Siess már, Lucas! Az ég szerelmére, siess!
Persze ezt csak gondolta. Mondani semmit sem mert, nehogy megzavarja a műveletet.
– Oké – mondta végül Lucas, és letörölt a homlokáról egy izzadságcsöppet. – Mély transzban van. Fura, de tovább tartott, mint szokott, és ez rossz jel.
– Miért?
– Ó... – Bizonytalan mozdulat. – Azt jelentheti, hogy amire tudatosan emlékezni akar, túlságosan fájdalmas, és ezért el van fojtva. De jelentheti azt is, hogy tudatalatti szinten érzi, hogy amit pompás megoldásnak hitt, nem az, csupán a magas láz okozta érzékcsalódás. Volt már olyan álmod, amelyikben azt hitted, hogy valami csodálatos, új dolgot találtál ki, és amikor fölébredtél, rá kellett jönnöd, hogy teljesen nevetséges az egész?
Rorschach komolyan bólintott. 
– Értelek. De hagyd a balsejtelmeket. Talán tévedsz.
– Persze. Próbáljuk meg?
– Igen, kezdd el! 
Lucas ismét Ianhez fordult
– Ian, hallasz engem?
– Tisztán hallak. – A hangja mintha nagyon távolról jött volna. Az ajka alig mozdult.
– Ian, gondolj vissza, gondolj vissza arra az időre, mielőtt visszahoztunk. Arra gondolsz? Emlékezz, hogy akkor drakon voltál, 
a bennszülöttek városában éltél egy hónapig, négy lábad volt, és érzékelted magad körül a változó mágneses mezőket... Emlékszel, Ian?
– Igen, emlékszem.
– Mondd el, milyen volt ott, milyen volt abban a testben, amelynek négy lába van, milyen volt a tárgyakat megfogni hosszú, kemény ajkaddal és érzékelni a falak meg a föld meg a légáramlatok nyomását és textúráját? – Lucas hangja soha nem remegett meg; ugyanazon a megnyugtató hangon beszélt, ugyanolyan kifejezéstelenül, mint az altatáskor.
– Hát... más volt.
– Hogyan volt más?
Rorschach elfojtott egy sóhajt, és kényelmesen elhelyezkedett. Ez hosszú lesz.

Apránként kiszedtek Ian emlékezetéből néhány szívfájdító részletet, és a mikrofon szorgalmasan rögzített minden szót, hogy a komputer elemezhesse majd. Hallották, milyen nagy fáradsággal jutott el Ian az egyszerű kérdésektől – “Kereskedtek?” Igen, másként hogyan táplálkozhattak volna a város közepén; mindenképpen kellett lennie valamiféle munkamegosztásnak – az olyan bonyolult kérdésekig, amelyeket alig lehetett lefordítani emberi nyelvre. Egy ízben Rorschach nem tudta türtőztetni magát.
– Ez hihetetlen! – suttogta. – Valóban belebújt a bennszülöttek bőrébe!
– Ebben percről percre biztosabb vagyok – mondta sápadtan Lucas. – De jobb lenne, ha csöndben maradnál.
És tovább, a nemiség felszíni rétegein át, egyre mélyebbre és mélyebbre, egyre közelebb jutva a drakonlét központi eseményéhez: a semleges fázishoz, a vízválasztóhoz hím és nőstény, aktív és passzív között.
Ian hangja rekedt lett; minden újabb kérdés megválaszolásához több időre volt szüksége, kereste a szavakat, ismételte magát, kijelentette, hogy rosszul mondta, újra megpróbálta, aztán vagy öt-hat percen át ontotta a vad, szürrealista képeket, miközben arca a fájdalom maszkjává torzult, és csukott szeméből patakzott a könny.
– Mi bántja ennyire? – súgta Rorschach, amikor Lucas utasította Iant, hogy pihenjen egy kicsit az után a hosszú, lassú, kimerítő vallomás után.
– Korai, hogy biztosat mondjak – felelte halkan Lucas. – Azt hiszem, valami személyes problémával van dolgunk – nem a drakon, hanem Ian problémájával –, amely talán ötletet adott neki a megoldáshoz, vagy éppen ellenkezőleg, racionális színezetet adott a hallucinációjának.
– Miféle személyes probléma?
– Szexuális? Beilleszkedési? Te is éppen annyit tudhatsz, mint én. Te is tudod, hogy nyolcévesen jutott árvaságra. Talán mert egyedül volt a városban, és jól tudta, ha nem akarta is tudomásul venni, hogy a város halott, vagy talán azért, mert különleges gondolkodása magányossá tette, és fáj neki ez a hiba – bármi legyen is az oka, de hihetetlen mértékben azonosult az általunk elképzelt bennszülöttekkel. Mintha jobban lenne. Folytatom.
Ám hamarosan félbe kellett szakítania a vallatást, mert Ian ökölbe szorította a kezét, és egyszerűen kijelentette, hogy meg fog halni, és az egésznek nem volt semmi értelme, és buta volt, és meg sem érdemli, hogy életben maradjon és...
Lucas ismét mélyen elaltatta, és megparancsolta, hogy csak természetes módon ébredjen föl.
Aztán csüggedt pillantást vetett Rorschachra. 
– Nos?
– A vége – mondta komoran Rorschach. – Nem hangzott valami biztatóan, igaz?
– Hát nem. Korai még véleményt formálni, de úgy érzem, oda minden reményem. Úgy hangzott, mintha az, amiről azt hitte, hogy a drakonok sorsának a nyitja, nem lenne más, mint annak az ismételt átélése ennek a zseniális mesterséges személyiségnek a bőrében, hogy a drakonok kihalásra ítéltettek.
Lucas nyújtózkodott, elgémberedett a hosszas üldögéléstől.
– Persze még próbálkozni fogok. Még vagy egy tucatszor, mielőtt föladnám.
Rorschach fölállt, és az ablakhoz ment. Kinézett, szemét összehúzta, hogy ne bántsa a nap, és Lucasnak háttal állva mondta:
– Mondd csak, te is érzed, hogy amióta Iant visszahoztuk, rosszul mennek a dolgok?
– Nagyon is – felelte Lucas.
– Te hogy látod?
– Nehéz megfogalmazni, de... Ó, elsősorban kimerültek az emberek. Amikor elkezdtük, mindenki eleven volt, mert minden nap hozott valami új fölfedezést, és a havi értekezleteken is mindig születtek új ötletek, amelyek lehetővé tették az embereknek, hogy legalább próbára tegyék az új elméleteket. Ennek kétségtelenül vége. A csüggedés szélén álltunk, amikor Cathy és Igor megtalálták a négy templomot – vagy micsodát –, és ettől ismét életre keltünk. De még ez az igazán látványos fölfedezés sem adott akkora ösztönzést, amekkorára szükségünk volt. Megint ott vagyunk a taposómalomban, egyenként hasonlítgatjuk össze az adatmorzsákat, és most már sokkal több az információnk, sokkal több a lehetséges kombináció, és ettől mindenki halálosan fáradt. 
Rorschach bólintott.
– Igen, ez is van, biztos vagyok benne. Észre kellett venni, hogy mivel a legtöbb új ötlet Iantől származott, az emberek kezdték őhozzá fűzni minden reményüket. Persze az ő tudta nélkül. És amikor elindult erre a vállalkozásra, a többiek erőfeszítései, ha kicsit is, de észrevehetően csökkentek, mintha őszintén hinnék, hogy Ian valóban a teljes megoldással tér vissza... És van még egy fontos tényező.
Lucas habozott, aztán csak kimondta:
– Hogy túlvagyunk a turnus felén. Rorschach nagyot sóhajtott.
– Szerencsére nem csak én vettem észre. Csak nem mertem említeni, hátha csak csalóka érzés. Elvégre az előző turnusoknál nem éreztünk semmiféle... vízválasztót, ha érted, mit akarok mondani.
Lucas leült a közelben álló padra, kalimpált.
– Igaz, igaz. Ám a hajó azelőtt sohasem hozott olyan embert, akinek joga lett volna lezáratni a bázist és megszüntetni a Csillaghajózási Alapot.
– De ezt megoldottuk! – mondta élesen Rorschach. – Hála Iannek... – elhallgatott, és a szája egyetlen hatalmas Ó-vá kerekedett.
– Ezért bízik mindenki ilyen képtelen módon lanben – bólintott Lucas. – Nem csak az ötletei miatt, bármilyen hasznosak és eredetiek legyenek is. Az emberek tudják, anélkül hogy végiggondolnák, hogy egészen véletlenül, de Ian intézte el, hogy a bázis fönnmaradjon; hogy ne kelljen eredménytelenül visszatérnünk a Földre. És idővel ez a függőség még rosszabb lesz.
Rorschach hosszan hallgatott.
– És ha a hajó nem jön vissza...? – mondta végül.
– Nem tudom. – Lucas az ajkába harapott. – De biztos lehetsz benne, hogy ezen nem csak mi rágódunk. A... a… napokban átnéztem néhány komputerdossziét, és láttam, hogy ellenőrizted és fölfrissítetted a hosszú távú túlélési programokat.
– Úgy gondoltam, ideje már – védekezett Rorschach.
– Úgy van. Nem ellenőriztük őket az első turnus vége óta. Legföljebb az újonnan érkezettek adatait tápláltuk be. Ám meg kell mondanom, hogy a programok még a mostani kiegészítéseiddel sem túl biztatóak.
– Hát nem – ráncolta a homlokát Rorschach. – Először is, arra tervezték őket, hogy életben tartsanak minket, ha a hajót baleset érné, és hosszabb idő, mondjuk néhány év késéssel jönne. Ezek alapján elkészíteni a bolygó állandó emberi lakóhellyé változtatásának a tervét: pokoli munka. 
A bolygó gyarmatosításáról már nem is beszélve. Először is a génállományunk, a rendelkezésünkre álló, termékeny nők génállományával vegyítve... – Elhallgatott, nyilván elege volt magából.
Lucas fölállt, odament, és átkarolta az idősebb férfi vállát.
– Valakinek előbb-utóbb szembe kell néznie ezzel. Valakinek a kezébe kell vennie a hideg számításokat, amelyeket a gépek készítenek az érdekünkben, hogy segítsen szembenéznünk a gondolattal, hogy a hajó nem jön vissza. Attól tartok, hogy te vagy ez az ember, hiszen te vagy az igazgató. Együtt érzek veled. Számíthatsz a segítségemre.
Ian megmozdult a hátuk mögött. Amikor megfordultak, már fölült, és megnyalta az ajkát.
– Sikerült...? – kérdezte bátortalanul, és a szeme mohón csillogott.
– Sajnálom – mondta Lucas. – Még nem. De holnap újra megpróbáljuk.
– Mi a baj? Tudom, hogy világosan ott volt a fejemben!
– Igen, de... – Lucas kereste a szavakat. – Talán drakon értelemben volt is értelme. Most le kellene fordítanunk ember nyelvre, nem igaz? – Biztatóan mosolygott. – Holnap újra megpróbáljuk!
– Igen – felelte tompán Ian. – Oké. Ha valaki keresne, az ebédlőben leszek. Innom kell valamit.

XVIII

Ian szánalomra méltóan üldögélt a leletraktárban a komputer képernyője előtt. Határozott betűk és jelek ismertették vele a drakon kristályokon található sémákkal kapcsolatos legfrissebb vizsgálatainak az eredményét.
A sémák alapvetően egyformák voltak. A többszöri ellenőrzés, aminek az lett volna a célja, hogy jobban megvilágítsa a különbségeket – kiszűrve a törmelék nyomása okozta piezoeffektus által keletkezett, véletlenszerű jeleket –, éppen az ellenkező eredményt hozta. Kimutatták, hogy ha léteztek is leheletnyi eltérések a kristályok között, azt az idő végleg elmosta.
– Ez őrület! – kiáltotta Ian a semmibe. – Ezer és ezer és ezer, és mind egyformák, akár a babszemek! Miért? Mi is csinálunk egyforma tárgyakat, de használati célból – szerszámokat, pénzérméket, ruhákat, gyakorlati holmikat, amelyekre rengeteg embernek van szüksége. A földi romok között ásó régész megtalálhatja őket bárhol a világon, nem csak a nagy, központi áruházakban. És olyan közel voltam hozzá, hogy megértsem, mire valók, olyan közel!
Elhallgatott, mert rájött: nem egészen illendő, hogy hangosan beszéljen magával, de kísértést érzett rá, hogy mégis megtegye. Egy másodpercig ellenállt a kísértésnek, aztán sóhajtva megadta magát, és megnyomott egy gombot, ami letörölte a képernyőt, és működésbe hozott egy, a komputerekhez csatlakozó hangszórót.
Újra – tizedszer vagy tizenkettedszer? – hallotta a legutóbbi, hipnózisban fölvett beszélgetését Lucasszal, amelynél a hisztéria olyan fokára jutott, hogy Rorschach megtiltotta a további próbálkozásokat.
Amit hallott, az számára is tiszta zagyvaság volt, a hangja pedig éles volt a dühtől, és keserű a fájdalomtól. Mi a fenét jelenthetnek az olyan mondatok, hogy “Addig fogyatkoztunk, amíg már nem volt hely számunkra!”, vagy a még furcsább: “Kifinomultunk, és ez lett a végünk!”?
Könnyű léptek zaja hangzott föl a háta mögött. Lenyomta a gombot, a hangszóró nyomban elhallgatott, de már késő volt. Cathy jött, és Ian előre tudta, hogy haragudni fog.
– Ian, mikor fejezed be már végre ezt az ostobaságot? – kérdezte. – Annyiszor hallottad már, hogy szerintem kívülről tudod, de valahányszor idejövök, mindig ezt hallgatod.
– Te sem hiszel nekem, igaz, akár a többiek? – vágott vissza Ian, és nem nézett a lányra. – Nem hiszed, hogy valóban megértettem, ha csak egy másodperc töredékéig is, hogy mi pusztította el a drakonokat?
– Nem adtam talán a szavamat, hogy elhiszem? De amíg – Most Ian hirtelen szembefordult a lánnyal, és izzó tekintettel nézett rá.
– Elegem van abból, ahogy bántok velem! – robbant ki. Cathy ijedten hátrált.
– Hogy érted ezt?
– Nagyon is jól tudod, legalábbis tudnod kellene! Elég világos, nem? – Ian fölugrott, és járkálni kezdett föl-alá, ökölbe szorított kezével adva nagyobb hangsúlyt a szavainak.
– Mindenki úgy viselkedik, mintha – mintha elárultam volna őket! Csak mert Lucas nem elég ügyes ahhoz, hogy visszavigyen abba az állapotba, amiben akkor voltam, amikor olyan hülye volt, és visszahurcolt a bázisra! Az én hibám, hogy éppen a döntő pillanatban szakítottak félbe? Az én hibám, hogy Rorschach nem hajlandó visszaadni az álcát, hogy még egyszer megpróbáljam? Az én hibám?!
Szikrázott a szeme.
– Ian – mondta félénken Cathy –, csak képzelődsz. Senki sem hiszi, hogy cserbenhagytál minket.
– Komolyan ezt hiszed? Akkor ideje, hogy kinyisd a szemed meg a füled! Ne vigasztalj engem! Ne próbálj lecsillapítani! A változatosság kedvéért vedd észre azt, ami valójában történik!
Cathy sápadtan nézett a fiúra.
– Ian, miért van az, hogy valahányszor megpróbálom ezt józanul megbeszélni veled, hisztériás rohamot kapsz?
– Én ugyan nem!
– Hallgasd csak magadat, Ian. Ha kell, hangszalagról, de hallgasd. Persze hogy csalódott vagy, de ahelyett hogy javítanál, csak rontasz a helyzeten. Meg kellene hallgatnod a többiek véleményét, ahelyett hogy sértegeted őket!
Ian egyetlen, hosszú ugrással Cathy előtt termett, és a pofon úgy csattant, mint a puskalövés.
Nyomban úgy érezte, hogy le tudná vágni a kezét. 
Dermedten állt, amíg a lány sápadt arcán előtűnt kezének vörös nyoma. Cathy hitetlenkedve emelte az arcához, de nyomban le is engedte a kezét. Nyugodt hangon mondta:
– Nem az az Ian vagy, akibe beleszerettem. Ha ismét az leszel, szólj. De egyelőre nem akarlak látni.
Sarkon fordult, és ment. Az ajtó becsapódott. Amikor Ian kiáltozva utána rohant, Cathy nem vett róla tudomást, és amikor Ian visszatért közös szobájukba, Cathy holmijai már nem voltak ott.

– Ian?
Halk hang hatolt át az éjféli sötéten. A fiú egyedül ült egy sziklán, fél mérföldre a bázistól, annak az üvegkorongnak a szélén, amivé az első érkezők perzselték a homokot. Nem nézett körül; vakon bámult a közömbös csillagokba.
Hideg volt. Itt, akár a Földön, a sivatagban éjjel mindig hideg volt. De ezzel sem törődött.
A hang Igoré volt. Hamarosan megjelent sötét, szikár alakja is, a bázis felől jött, talpa alatt halkan meg-megcsikordult az üveg.
– Nem kérdezem meg, van-e kifogásod, ha melléd telepszem – mondta. – De mindenképpen ezt teszem.
A közelben volt egy másik, ülésre éppen alkalmas szikla. Igor odament. Leült. Csinált valamit, amit Ian nem tudott kivenni. Aztán hirtelen bántóan éles láng lobbant, szipákolás hallatszott, és füst szaga ütötte meg Ian orrát.
– Pipa? - kérdezte önkéntelenül. Igor nevetett.
– Szóval nem vesztetted el a nyelvedet... Igen, pipa. A Földről hoztam, inkább emléknek, mintsem hogy használjam. Azt hiszem, talán... igen... negyedszer gyújtottam rá, amióta itt vagyok.
Amikor megszívta a pipát, a parázs vörös izzása megvilágította éles vonásait.
– Hmmm! – állapította meg egy idő után. – Műanyag, de azért dohányíze van. Talán egy kicsit nyers – mint te.
– Gondolom, beszéltél Cathyvel – mondta keserűen Ian.
– Nem, Cathy pillanatnyilag nem beszél senkivel – mormogta Igor. – És ami engem illet, semmi közöm ahhoz, ami kettőtök között történt. Sajnálom, de ettől még nincs jogom beavatkozni. Hacsak meg nem kérsz mint barátodat, hogy közvetítsek... amit persze örömmel megteszek. Nagyon örültem, amikor összejöttetek.
Ian nem felelt. Igor még kétszer megszívta a pipáját, aztán megtömkódte egy ügyes kaviccsal, és folytatta.
– Mégsem ezért jöttem utánad. Hirtelen meg akartalak kérdezni, hogy miért kezdtél érdeklődni a régészet iránt.
– Tessék?
– Ostoba kérdésnek hangzik? Elhiszem... Ám az utóbbi időben sokat gondolkodtam a magam indítékain. Tudod, előbb-utóbb szembe kell néznünk a ténnyel, hogy a Stellaris talán már megtette az utolsó útját. Nagyon is könnyen elromolhatott valami a Földön, ami elpusztíthatta – hogy is mondják? – az infrastruktúrát, amitől a hajó üzemeltetése függ. Azon gondolkozva, hogy nagyon is valószínűnek látszik, hogy itt fogok meghalni, és soha többé nem látom az otthonomat, töprengeni kezdtem, hogy mi hozott engem egy idegen bolygóra.
Mélázva pöfékelt.
– Kis híján ásványtannal kezdtem foglalkozni. Már majdnem befejeztem a tanulmányaimat, amikor egy balesetnél meghalt a feleségem és a csecsemő kislányom, és ideg-összeroppanást kaptam. Három évbe telt, amíg összeszedtem magam.
– Nem tudtam! – zökkent ki végre közönyéből Ian. Igor sóhajtott.
– Igen, kértem, hogy ez ne szerepeljen a rólam szóló tájékoztatóban a Csillaghajózási Központban. Régen történt – harminc éve –, és már nem az az ember vagyok, aki akkor voltam. De azt akarom mondani: hosszú időn át azt hittem, hogy ezért pártoltam át a régészethez. Azt hittem, hogy így szeretném visszanyerni és elraktározni a múltat, amit a vak véletlen rabolt el tőlem. Csak miután sok időt töltöttem el itt, jöttem rá, hogy a késztetés mélyebb és sokkal bonyolultabb volt.
A pipa rosszul égett; Igor keresett egy megfelelő követ, és újra megtömködte a pipát.
– Mi volt az? – kérdezte lassan Ian.
– Az, hogy lengyel vagyok – felelte Igor. – Olyan állam polgára, amely évszázadokon át nem létezett. Aztán mégis újjáteremtették, és ma is megvan. Ma már úgy érzem, tudat alatt így érveltem: őseimnek, akik büszkék voltak az örökségükre, hosszú időn át attól kellett félniük, hogy hazájuk örökre eltűnt. Ám nem voltak hajlandók belenyugodni ebbe a gondolatba, és végül sikerült bizonyítaniuk, hogy ez a gondolat hamis. 
Az én esetemben ez úgy nézett ki, hogy azt hittem, nincs már értelme az életemnek. Egyszer meg is próbáltam megölni magamat. Aztán rájöttem, hogy ennek semmi értelme. Új és nagyon jó életet teremthetek, amit annak szentelek, hogy – hogyan is fogalmazzam meg? – kapcsolatot teremtek a múlt és a jövő között, megkeresem azt az összekötő kapcsot, amelyről gyakran azt hisszük, hogy már nem is létezik, s amelyet néha valóban nem lehet helyreállítani, bárhogyan igyekezzünk is.
– Azt hiszem, értem – mondta némi töprengés után Ian.
– Gondoltam, hogy érteni fogod. Ilyen névvel, amilyen a tiéd, az őseid csak skótok lehettek, még ha te a világ másik végén születtél is.
– Hát persze.
– Voltam a skót szigeteken, a Hebridákon. Őszintén szólva szándékosan mentem oda, mielőtt jelentkeztem volna a Stellarisnál. Te is jártál ott?
Ian meghökkent.
– Igen – mondta döbbenten –, és éppen azért, amiért te!
– Az ötletet sugallták neked. Az én javaslatomra.
– Micsoda?
– Sohasem találkoztam veled, de biztos voltam benne, hogy akit ennyi szál köt a múlthoz, arra rendkívül mély hatással lesz, ha látja azokat az elhagyott településeket, az immár csak a szél járta majorságokat, a földet, amelyen egykor szántottak és vetettek, s ahol most már csak gyom és fű nő... – Igor a pipájával babrált. – Én azért mentem oda, mert érezni akartam, milyen a romok között járni, amelyeket olyan emberek hagytak hátra, akik alig törődtek az írott emlékekkel, akik leélték az életüket, és aztán eltűntek a névtelen sötétségben. Tucatnyi sziget közül választhattam, ahol ez megtörtént, ám azért választottam éppen a Hebridákat, mert az ókori történészek szerint a világ ködbe vesző végén fekszik, ahol tenger és ég egybeolvad valamivé, ami már sem ez, sem az. Gondoltam, ugyanilyen, csak még erősebb hatással lesz rád, hiszen te skót származású vagy. Úgy érzed, hogy manipuláltalak?
Ian habozott. Aztán élesen fölnevetett.
– Bizonyos szempontból. De nem bánom. Ezért... nos ezért még jobban csodállak, mint eddig.
– A csodálat kölcsönös – mondta Igor. – És ezen mit sem változtat, hogy a legutóbbi vállalkozásodat makacsul kudarcnak ítéled. Pedig óriási... fantasztikus siker. Én nem lettem volna képes rá. És senki más közülünk.
– Nem volt siker! – robbant ki Ian. – Lehetett volna, ha –
– Ha valaki nem olyan ostoba, hogy megmentse az életedet. –Igor olyan pontosan bánt a szavaival, mint sebész a szikével. – Rövidlátó bolond! Mi hasznunk lett volna abból, ha rájössz a titok nyitjára, és magaddal viszed a sírba, hm?
– Én... – Ian az ajkába harapott, aztán bólintott.
– Jól van. így már jutunk valamire. Pontosan tudom, hogy milyen bajban vagy; velem is megesett nemegyszer, nem írásokkal kapcsolatban, mert az nem az én területem, hanem tárgyakkal kapcsolatban. “Mi ez a rozsdás izé itt? Azt hiszem, ez e-e-egy...! Pillanat!” És aztán a pillanatból hetek, hónapok, néha évek lesznek, és egy nap, amikor már szinte megfeledkeztem az egészről: katt! Hát persze! Az a nevetséges Y alakú fémdarab csakis gyalulatlan fából készült ekeszarv befogókampója lehet! Egyébként ez hiteles példa. A másik, amire legalább ilyen büszke vagyok az volt, amikor egy izgalmas tárgyról, amelyet Krétán ástunk ki, megállapítottam, hogy egy Viktória korabeli régészeti expedíció hagyta ott.
– Tréfálsz!
– Én ugyan nem. De sohasem jöttem volna rá, ha nem ismerem föl a rajzát egy 1898-ból származó újsághirdetésen – Igor nevetett, még egyszer megszívta a pipáját, aztán kiverte a hamut a kövön, amin ült.
– Amit ajánlok neked, Ian, az egyszerűen a türelem. Sohasem mondtam volna el, hogy én sugalltam neked, hogy utazz a Hebridákra, ha most nem akarnálak befolyásolni azzal a... mondjam így, jogommal? Igen, ez a helyes kifejezés – a jogommal, hogy tanácsot adjak neked. Azt mondom, most vissza kellene menned a szobádba, és aludnod kellene, és reggel békülj ki Cathyvel, mert ketten együtt többet értek, mint egy meg egy, és ne hidd, hogy csalhatatlan vagy, csak mert sokkal okosabb vagy, mint közülünk hatan együtt.
– Én soha –
– De igen. Ne hidd. Ian megnyalta az ajkát.
– Valóban ezt tartják rólam az emberek?
– Csak amikor nagyon dühös vagy magadra. És erre semmi okod az eddigi eredményeid alapján. Gyere, menjünk vissza együtt.
Igor barátságosan a fiúba karolt, és elindultak a bázis felé.

XIX

Az Igorral való beszélgetés olyan volt Ian számára, mintha friss tengeri szellő fújta volna el tudatáról a ködöt. Minél tovább gondolkodott azon, amit az idősebb férfi mondott, annál inkább érezte, hogy mennyire igaza van.

Oké, volt egy tucat pompás, új ötletem már az első turnusom alatt! De így volt ez másoknál is! És nyilvánvaló, hogy a többiek is voltak olyan hiúk, hogy azt reméljék, egyedül ők fogják megoldani a rejtélyt...

Megkereste Cathyt, és maga is meglepődött, hogy néhány egyszerű szóval bocsánatot tudott kérni tőle; nagyon gyakran esett meg vele, hogy amikor a legőszintébb érzéseit kellett kifejeznie, csak ötölt-hatolt. A lány a maga nyílt módján válaszolt.
– Jól van. Örülök. Este találkozunk.

Mintha az a bizonyos szellemi köd számos olyan dolgot is eltakart volna, amelyeket már régen észre kellett volna vennie, hirtelen érezni kezdte, hogy immár hideg fejjel át tud gondolni számos olyan lehetőséget, amelyek tudatos, emberi szinten visszavezethetik ahhoz az elfeledett megérzéshez, amelyet a Hamu lelőhelyen átélt. Gondosan összeállított egy hosszú listát, és módszeresen faggatni kezdte a kollégáit.
Nadine Shah a biológiai laboratóriumban dolgozott. Éppen összehasonlította a nemrégiben talált, a Tufa lelőhely levegőmentes vizében szinte bebalzsamozott állapotban fennmaradt drakon tetemeknek a genetikai anyagát a kortárs fauna sejtjeivel. Ám a munka javát a komputerek végezték. Így Nadine szinte örült, hogy elcseveghet lannel.
– Végiggondoltam, hogyan összegezte Igor a drakonokról alkotott elképzeléseinket Ordoñez-Vicónak – kezdte Ian. – Akkor nem jutott eszembe, hiszen az ősbiológia nem az én területem, de most úgy érzem, nem gondoltunk valamire.
– Mégpedig?
– Igor nem említette a természetes születésszabályozást, amely szintén oka lehet a bennszülöttek kipusztulásának. Nadine keserűen elmosolyodott.
– Az ötlet csöppet sem új. Nyilván nem ástál elég mélyre az anyagokban – a népesség katasztrofális csökkenése az első gondolatok egyike volt, amit már az első turnus vizsgált. Magam is azzal töltöttem itt az első hónapjaimat, hogy ellenőriztem Ruby Ngola kutatásait a születésszabályozással kapcsolatban. – Azok egyikéről beszélt, akiket legutóbb a Stellaris hazavitt. – Bármilyen vonzónak és logikusnak látszott is az ötlet, egyszer és mindenkorra kategorikusan el kellett vetnünk. És azóta minden jel arra mutat, hogy helyesen tettük. Ha kíváncsi vagy rá, kiírhatom a képernyőre az összes részleteket, ám attól tartok, hogy a számításaink nem egészen érthetők a nem szakember számára.
– Inkább magyarázd el! – kérte Ian.
– A lényeg igen egyszerű. Minthogy itt nincsenek éghajlatváltozások, sem vadonatúj mutációk, a népesség itt sokkal állandóbb, mint a Földön. Hihetetlen, de például egy rossz évben szinte ugyanannyi az újszülött, mint egy jó évben. Amikor több az élelem, több aktív hím verseng a passzív nőstényekért, de éppen ugyanezért könnyebben el is tudják kergetni a vetélytársat. Amikor kevesebb az élelem, a hímek kevésbé aktívak, és így is szinte ugyanannyi nőstényt termékenyítenek meg. Míg a földi népességeknél a fluktuáció több száz százalékos is lehet, a népességrobbanást végzetes népességcsökkenés követheti, itt a létszám növekedése, illetve csökkenése legföljebb hat-nyolc százalék. Igaz, hogy a drakonok beavatkoztak a természet rendjébe, ám bizonyított tény, hogy folyamatosan terjeszkedtek, állandóan új területeket foglaltak el, és terjeszkedési sebességük összhangban van a mai fajok népességnövekedésének maximális sebességével. Tehát hacsak a frászt nem kapták attól, hogy visszafelé szembetalálkoztak magukkal... – Nadine teli szájjal vigyorgott.
Ám Ian a homlokát ráncolta.
– Igen, értem. El sem foglalták az összes területet, ahol kényelmesen berendezkedhettek volna a bolygójukon, igaz?
– Úgy van. Tehát hacsak egyes területek kívül nem estek az érdeklődési körükön – például bizonyos helyi betegségek miatt –, lett volna elegendő hely és élelem, hogy kényelmesen megduplázzák a létszámukat. Egyébként amikor azt mondtam, hogy a gondolatot elvetettük, nem úgy értettem, hogy nem vettünk róla tudomást: az egyik programunk most is megvizsgálja az új adatokat, hátha mégis tévedtünk. Ám legalább öt éve már, hogy a program fölkeltette az érdeklődésünket, és akkor is csak egy hibás adat miatt.
– Nagyon köszönöm – mondta Ian, és ment tovább.

A következő, akinél érdeklődött Ruggiero Bono, a bennszülöttek műszaki tudományainak legkiválóbb ismerője volt. Egyszer vacsora után szorította sarokba a sötét bőrű emberkét az ebédlőben, és megkérdezte, hogy a bioelektronikát használó bennszülöttek nem fejleszthettek-e ki olyan önfenntartó szerkezeteket, amelyek esetleg olyan erős jelzéseket adtak, hogy megzavarták a bennszülöttek érzékelését, esetleg gondolkodását is.
– Hmmm! – dörzsölte az állat Ruggiero. – Olyan növényre gondolsz, amely... hm... megsüketítette őket?
– Nagyjából.
– Egy pillanat... – Ruggiero előkapta a zsebszámológépét, a homlokát ráncolva nyomogatta, aztán megrázta a fejét. – Sajnos nem. Okos ötlet, de teljességgel lehetetlen. Egyetlen növényben sem lehetett annyi energia. Szegény zöldség önmagát sütötte volna meg. No de ha ez lett volna is a magyarázat, azt magyarázd meg, hogy miért hatott még azokra is, akik kellően távol éltek a probléma keletkezési helyétől, és megtehették volna a szükséges ellenintézkedéseket!
– Igaz – motyogta bánatosan Ian. – Akkor azt mondd meg, találtál-e olyan leleteket, tárgyakat, amelyek arra utalnának, hogy kezdtek áttérni a szerves eszközökről a szervetlenekre! Azt hiszem, egy ember készítette rádió vagy bármelyik más eszközünk nyomban megőrjítette volna a drakonokat.
– Ez tökéletesen igaz – helyeselt Ruggiero. – A húszwattos hangerő komoly fájdalmat okozott volna nekik, bár ezt éppen neked nem kell mondanom, hiszen te voltál az álcában. Ám a válasz most is nem. Sajnálom, hogy csalódást kell okoznom. Eddigi tudomásunk szerint a legnagyobb eredményük az volt, hogy eljutottak a holdra, és megépítették a teleszkópot. Ha pedig annál is bioelektronikát használtak, akkor szinte biztosan nem tértek át a szervetlen technológiákra.
– Egy pillanat – mondta Ian. – Az a bioelektronika képes lehetett-e olyan erős jelzések kibocsátására, hogy itt is fogni lehessen őket?
– Sejtem, hová akarsz kilyukadni – morogta a semmibe meredve Ruggiero. – Ehhez valóban nagyon erős jelek kellettek volna, s ezzel már vissza is jutottunk az eredeti kérdésedhez, igaz? De... Ha akarod, ellenőriztetem a dolgot a komputerrel, ám inkább azt hiszem, hogy – először – vákuumban olyan dolgokat is meg lehet csinálni, amit itt, a nedves légkörben nem, másodszor: valószínűleg inkább többször is a holdra röpültek, és ott gyűjtötték össze az adatokat. Gondold csak meg: az a repülőgép, az az elsüllyedt hajó! Szerintem jobban illett hozzájuk, hogy csak egyetlen holdhajójuk legyen – ahogyan nekünk csak egyetlen csillaghajónk van! –, és azzal járjanak oda-vissza. Az első úton talán elkövettek még hibát – ha elkövettek –, aztán már rutinszerűen ment a dolog. Tudod, hogy nem találtunk semmit, ami űrkikötőre emlékeztetne. –Habozott. – Fura! Eddig soha nem néztem ebből a szemszögből: nekik valószínűleg csak egyetlen holdhajójuk volt, és nem találtuk meg; nekünk egyetlen csillaghajónk van. És lehet, hogy az sem jön vissza.
– Kezdesz sötéten látni – mondta Ian. – Igyál még egy pohár bort.

Ian következő áldozata Achmed Hossein volt. A szikár, sasorrú arab komolyan megfontolta a kérdést, hogy az információelmélet szemszögéből nézve lehetséges-e, hogy a drakonok valóban eszelősen teljes kommunikációja egymással oda vezetett, hogy a faj egyetlen tagja sem maradt fenn.
– Ian, te ugye soha nem adod fel? – mondta aztán Achmed.
– Nem tudom, lesz-e megfelelő válaszom, ám ez legalább vadonatúj ötlet, és az utóbbi időben ilyeneknek ugyancsak szűkében vagyunk.
Megfordította a székét, és nyomban zongorázni kezdett a legközelebbi komputer billentyűin.
Egy ideig csupán a komputer terem gépeinek halk zümmögése hallatszott. Aztán a képernyőn számsorok jelentek meg, és Achmed megszólalt.
– Disznóság. Kevesebb mint egy a millióhoz az esélye annak, hogy ezzel a kommunikációs módszerrel elterjedjen valamiféle fertőző lelki nyavalya. Még abban az esetben is, ha az a személy, aki megőrült, minden idők és minden világok legkarizmatikusabb személyisége. Ismerjük a mai fajok elektromágneses érzékeinek valóságos határát – először azt tápláltam be –, ismerjük a közvetlenül leadott jel föltehető erősségcsökkenését és számos más, fontos tényezőt. Az eredmény leginkább a járványok terjedési sémájára hasonlít: ha egy betegség képes megfertőzni a fajt, akkor a priori hasonlónak kell lennie korábbi betegségekhez, amelyekkel szemben bizonyos egyedekben már kifejlődött annyi ellenanyag, amennyi legalábbis részleges védettséget biztosít a fertőzés ellen. Mindig akad néhány túlélő, és nagy a valószínűsége számos teljesen immúnis egyed létezésének is. 
A fertőző őrületre ugyanez vonatkozik. Mire átszűrődik néhány tucat érintkezésen, csökken az ereje. Egy kisebb közösséget el tud pusztítani, de egy egész fajt nem.
Achmed kényelmesen hátradőlt.
– Ráadásul az olyan rendkívül súlyos pszichózis, amilyent említettél, valószínűleg életképtelenné tenné az áldozatát. Például elfelejtene enni!
– Erre nagyjából magam is rájöttem – mondta bánatosan Ian –, ha igaz, hogy a drakonok úgy érintkeztek, hogy jellé alakították belső testi állapotuk sémáit. Ezért föltételeztem, hogy az elmebetegséget valószínűleg sohasem kezelték – egyszerűen kiközösítették a beteget –, és ezért jöttem hozzád a fertőzés ötletével. Ám amint mondtad, nagyon valószínű, hogy az ennyire beteg lény nem tudott normálisan funkcionálni. Tehát ilyesmi valóban csak néhány egyedet pusztíthatott el, nem az összesét. No, mindegy...
Achmed barátságosan intett Ian után.
– Sajnálom, hogy kiábrándítottalak! De ha van valami új ötleted, keress meg. Kezd itt nagyon unalmas lenni, nem? Szemlátomást te vagy köztünk az egyetlen, aki még mindig teljes gőzzel dolgozik.

Amikor Cathy legközelebb visszatért a Tufán töltött húsznapos szolgálatából, és amikor végre ismét túlvoltak a szeretkezés örömén, sokáig némán feküdtek egymás mellett.
– Nagyon csöndes vagy – szólalt meg végül Cathy.
– Te is.
– Igen... De alig történt valami a lelőhelyen, tudod. Csak kaparjuk a felszínt, és megvizsgáljuk, amit alatta találunk, és nincs semmi olyan izgalmas, mint a templomok voltak.
– Ugye semmiféle új magyarázatot nem találtál ezeknek az átkozottaknak a kipusztulásával kapcsolatban?
– Semmit. Négy rejtély, négy titokba és négy talányba burkolva. És te?
– Vannak ötleteim – mondta szárazon Ian. – Achmed szerint már csak nekem vannak. Pedig csak sorra vettem az embereket, hogy végigmenjek egy listán, amire fölírtam néhány lehetőséget. Némelyik nevetséges, némelyik ígéretes, eredményt egyik sem hoz... De még nem értem a lista végére. Van még remény. Megint hallgattak. Aztán ismét Cathy szólalt meg.
– Ha már a reményt említetted, Ian: szerinted van még remény, hogy a Stellaris visszajön?
A fiú annyira megdöbbent, hogy fölkönyökölt, és lenézett a lányra, pedig sötét volt.
– Ezt meg miért kérdezed?
– Mert... – Cathy habozott. – Mert ha nem, a nőknek lesz a legnagyobb okuk az aggodalomra, nem?
– Ó! – kiáltott föl keserűen Ian. – Sejtem, mire gondolsz.
– Ha a hajó nem jön vissza – folytatta makacsul Cathy –, valószínűleg két dolog közül választhatunk: legyünk öngyilkosok, vagy alapítsunk állandó települést. Nem vagyok öngyilkos alkat, de anyaalkat sem. Néha kint az ásatáson órákig feküdtem, és azon gondokoztam, vajon képes leszek-e gyereket szülni és fölnevelni, hogy legalább itt fönnmaradjon az emberiség, ha – annak alapján, amit mi tudunk – a szülőbolygóján már nem maradt fönn.
– Úgy beszélsz – korholta Ian –, mintha már biztos lenne, hogy a hajó nem jön vissza!
– Múlik az idő – mormogta Cathy. – Nemsokára megtudjuk, még néhány hónap. Hát nem lenne szörnyű, ha megoldanánk a drakonok rejtélyét, és aztán itt ülnénk az idők végezetéig, mert a Földön már senkit sem érdekel a dolog, vagy annyira tönkretettek mindent, hogy nem tudják újra elküldeni a hajót?
– Ez nem fog megtörténni – próbált meg határozott lenni Ian. – Kizárt dolog! Még ha... háború lenne is vagy valami, annak a puszta ténye, hogy embereket küldtek ide, elegendő lesz ahhoz, hogy mindenképpen föl akarják venni velünk a kapcsolatot.
– Hülyeség.
– Micsoda? 
– Azt mondtam, hülyeség! Olyan háborúra gondolok, amely gyakorlatilag lehetetlenné teszi, hogy ismét fölvegyék velünk a kapcsolatot.
– Hát... – Ian visszafeküdt. – Hát igen. Az lehet.
– Persze hogy lehet. És bármit teszünk itt, nem számít. Azt hiszem, jobb lenne aludni. De ha álmomban sikoltozni kezdenék, legalább tudni fogod, miről álmodtam.

XX

Ian egymás után pipálta ki a listáján az ötleteket, ám a lista így sem lett rövidebb, mert valahányszor egy-egy gondolatról végleg le kellett mondania, újabb jutott az eszébe. Csoda lett volna, ha ez így mehetett volna néhány hétnél tovább, ám addig legalább megnyugtató volt.
Karenhez ment a kultúrmérnökök központjába. A lány éppen gerendákat készített, hogy aztán a Tufa lelőhelyre szállítsák és összeszereljék őket, ugyanis a lágy, növényi anyagból álló fal azzal fenyegetett, hogy maga alá temeti a gépeket.
– Isten hozott, idegen! – köszöntötte a fiút barátságosan Karen az irodájában, amelynek nagyrészt hőkezelt üvegből épült fala lehetővé tette, hogy ne csak elektronikával, de szemmel is ellenőrizze az öntési folyamatokat. – Már azt hittem, nem vagyunk haverok!
– Hát már ide jutottunk? – rémült meg Ian... de egy másodperc múlva már értette a tréfát, és nevetve ült le egy üresen álló székre. – Zavarhatlak?
– Csak beszélj. Ez megy magától.
– A következőről lenne szó. Szöget ütött a fejembe, hogy mindenki másnak vannak ötletei a drakonok pusztulásával kapcsolatban, csak neked nem. És itt vagy, és a szakterületed nagyon fontos valamennyiünknek és – nos, van valami ötleted?
– Micsoda durva kérdés! – A lány megfordította a székét, és a fiú szemébe nézett. – Szerintem eddig azért nem kérdezett senki engem, mert ez nem az én területem. Én tárgyakat hozok létre. Gyakorlati ember vagyok, nem elméleti.
– Akkor most lepj meg egy gyakorlati ötlettel! 
Karen nevetett.
– Oké! Elvégre ugyanannyi ideje vagyok itt, mint ti, és ennyi idő alatt nekem is eszembe juthatott valami, még ha mások nem tartják is megfontolásra érdemesnek... Gondolom, a biológiai és pszichológiai aspektusokat már vizsgáltad, és most valami anyagi, szervetlen ötletet vársz tőlem?
– Örülnék neki. Ezen a területen nem vagyok járatos.
– Én igen – ám hogy egy ásványi só vagy valami mérgezett víz hogyan hathatott a drakonokra... Egyszer eszembe jutott valami, amiről soha nem beszéltünk a havi értekezleteken, bár biztos vagyok benne, hogy Lucas és Nadine már utánanéztek.
– Meglepődnél, ha tudnád, mi minden kerülte el a figyelmünket. Még ha a végső megítélésnél nem találtuk is fontosnak.
– Oké. – Karen vállat vont, és nagy, puha teste hullámzott, mint egy kis tó. – Amikor azt tanuljuk, hogyan tervezzünk meg egy várost egy elmaradott körzetben, mindig elmesélik, hogy mi okozhatta a római arisztokrácia hanyatlását. Nemcsak a vízvezetékük készült ólomból, de a bort is ólomhordókban érlelték, mert ettől édesebb lett. Ha valaha is olvastál régi kémia- vagy alkímiakönyvet, találkoznod kellett az ősi “ólomcukor” kifejzéssel, s ez nem más, mint egy ólomsó, amely fura módon – édes.
– Szerinted tehát a drakonok hagyták, hogy holmi alattomos méreg beépüljön a szervezetükbe?
– A biológusokat kérdezd, ne engem, de most rögtön, mert a kilences napkemence éppen túlizzik, és nem azt olvasztja, amit kell!

Nadine és Lucas udvariasan, de érezhető gúnnyal söpörték el az ötletet. Természetesen bármiféle mérgező fém – lett légyen könnyű, mint a berillium, vagy nehéz, mint az ólom vagy a higany – fölhalmozódását észrevették volna már az első kiásott tetemek vizsgálatánál. Sem azokban, sem a legutóbb találtakban nem volt nyoma méregnek; az utolsó, igen halvány lehetőség egy olyan szerves méreg, amilyen például a DDT, s amely az idők során lebomlott egyszerűbb molekulákra... azaz létezése megállapíthatatlan, ha egyáltalán létezett.
Ki lehetett pipálni egy újabb pompás ötletet.

Közben Ian változatlanul kiábrándító jelentéseket kapott a komputertől, amelyben tovább futtatta a kristálysémák elemzésének programját. Mindegy volt, hogy az adatokat távrelékkel olvasták-e le a “könyvtárakban”, ahol a kristályokat találták – városonként legalábbb egy “könyvtár” volt, a Tufán és a Hamun kettő –, vagy Ian maga hozta a kristályokat antimagnetikus, párnázott ládában, az eredmények egyetlen következtetéshez vezettek.

A fene vigye, ezek sok ezer, talán sok millió ilyen izét csináltak annyira hasonló, majdnem egyforma sémákkal, hogy ma már nem lehet különbséget tenni köztük!

Olaf és Sue ideiglenesen átengedték a Hamut az automatáknak, amikor végre-valahára könyvtárat találtak az Iszap lelőhelyen. Ian siklóhajón ment oda, hogy megnézze. Nem volt csoda egyébként, hogy addig nem találták meg a könyvtárat; akkora súly feküdt az épületen, ahol a kristályokat tárolták, hogy a piezoeffektus gyakorlatilag felismerhetetlenné tette a jeleket. Ráadásul amikor a lelőhely víz alatt volt – valószínűleg tizenötezer éven át – az elektromos vízi állatok is megtették a magukét.
Esett, amikor Ian először megpillantotta a könyvtárat: az automaták egymás után tárták föl a kristályok sorait az esőnek. Ian ötletszerűen megkérdezte barátait:
– Hé, szerintetek mi oka lehet valakinek arra, hogy ennyi egyforma tételt helyezzen el az információtárolóban? Sue és Olaf meglepetten néztek rá. Ian makacsul folytatta.
– Nézzétek, én azért jöttem ide, hogy elolvassam, ami... ami ezekre az izékre írva van. Nem sok reményem volt a sikerre, de arra sem számítottam, hogy egyáltalán ne tudjam megmagyarázni létezésük okát!
– A legutóbbi értekezleten mondtál valamit arról – mondta a homlokát ráncolva Sue –, hogy alig vannak közöttük különbségek...
Olaf a homlokára csapott.
– Tudom, hol találsz gyakorlatilag egyforma bejegyzéseket!
– Tessék? – Ian olyan képet vágott, mintha a legszívesebben megölelné Olafot. – Mondd, gyorsan!
– Hát egy kormányhivatalban, nem? Amilyen az adóhivatal vagy az anyakönyvi hivatal... – Olaf szeme kikerekedett, mintha maga sem hitte volna, hogy ennyire találékony. – Mondd csak, rátapintottam valamire?
– De mennyire – mondta érzéssel Ian. – Éppen most jöttem rá, hogy egyvalakit még nem nyaggattam a kérdéseimmel. A másik kettő kérdőn nézett rá.
– Valentine Rorschach, hogy a fene vigye! – robbant ki Ian. – Mélységes mélyen elmerültünk a bennszülöttek testi funkcióiban, idegrendszerében, szexuális szokásaiban és így tovább, és közben megfeledkeztünk a társadalmukról. Soha nem tettük föl a kérdést, volt-e kormányuk, és ha igen, hogyan működhetett.
– A mindenit – ámuldozott Sue. – Kapd el Valentine-t, és kérdezd meg, mit tud nekünk tálalni a következő értekezletre!

Rorschach kissé meglepettnek látszott, amikor az izgalomnak betudható néhány sikertelen próbálkozás után Ian végre megértette vele a mondandóját.
– Isten bizony nem gondoltam eddig erre – mondta –, de igazad van. Azért küldtek ide engem, mert arra számítottak, hogy megfelelő igazgató leszek, nem azért, mert olyan kiváló vagyok bármiféle szakterületen, mint például Igor vagy Lucas. Ám igaz, hogy mindenfajta tudásnak hasznát vehetjük ezen a bolygón, és valószínűleg nekem is hozzá kellett volna járulnom a magaméval a bennszülöttek tanulmányozásához... No de hogy vezethet – hogyan is nevezzem? – bármiféle adminisztrációs probléma egy faj kipusztulásához?
– Nem tudom – vallotta be rögtön Ian. – De mondok valamit. Egyetlen eddigi ötlet sem érintette ennyire közelről azt, amit akkor éreztem – a közeledő végzet vad fájdalmát –, amikor a drakonálcában jártam a Hamu lelőhelyet.
Rorschach a szája szélét rágta.
– Nem tudom, most azt mondjam-e, hogy ez érdekes vagy hogy biztató vagy hogy megfontolandó... Hagyj gondolkodni egy-két napig. Összeszedek mindent, aminek köze lehet a bennszülöttek föltételezett társadalmi szervezetéhez, meglátom, kijön-e belőle valami.
– Nagyszerű – készült indulni Ian, de Rorschach visszatartotta.
– Élek a lehetőséggel, Ian, hogy itt vagy... Nem is tudom, hogyan mondjam, de nyilván te is elgondolkodtál, ahogyan a többiek is, hogy mi lesz, ha Stellaris nem érkezik meg időben...
Ian lassan visszaereszkedett a székre. Egy örökkévalóságnak tetsző perc után mondta:
– Igen. Már beszéltünk róla Cathyvel.
– Jól van; a bevezetőt megtarthatom valaki másnak. Számítottam erre. – Rorschach ismét a száját harapdálta. – Tudom, hogy ez így nagyon hidegen hangzik, de ha sor kerül a legrosszabbra, akkor csak olyan dolgokban gondolkodhatunk, hogy génállomány, optimális egyesülés, Rh-negatív és –
– Vagyis arra célzol – szakította félbe Ian –, hogy be kell rendezkednünk állandóra.
– Terveket nem kell készíteni. A bázis alapítása óta megvannak. Mindig is számolni kellett a lehetőséggel, hogy itt rekedünk; ám most sokan már ezt tartják valószínűnek. Észrevetted?
Ian habozott. Elejtett, keserű megjegyzések jutottak eszébe, mint például Ruggieróé néhány hete. Bólintott.
– Azt hiszem, ideje elmagyaráznom az embereknek, hogy az a tény, hogy a Steliaris nem tér vissza, még nem a világ vége – kezdte Rorschach fémes, kipróbáltnak érződő hangon. – Kiváló genetikai anyag áll a rendelkezésünkre, a tiéd az egyik legpompásabb örökség a bolygón. Cathyé is. Szívesen vennénk, ha –
Ian élesen közbevágott.
– Ha és amikor beüt a krach, mi leszünk az elsők, akik családot alapítunk, és megteszünk mindent a faj túlélése érdekében.
Rorschach lehajtotta fejét.
– Pontosan. De többről volna szó. Bele kell egyeznetek génjeitek szétosztásába is, hogy minél jobban elterjedjenek a következő nemzedékben.
Ian sokáig nézett az igazgatóra. Aztán megszólalt, az arca nagyon sápadtnak látszott vörös szakálla fölött.
– Tudom, miért kellett ezt mondanod, Valentine. Tudom, hogy van értelme. Biztos vagyok benne, hogy Olaf és Sue és Karen és Achmed és mindenki hozzájárul majd, és ha az ő örökségük nem lenne éppen olyan csodálatos, mint Cathyé meg az enyém, ők sem lennének itt. De örültem volna, ha mielőtt ezt a nyers megjegyzést tetted volna, válaszoltál volna a kérdésre is, amely – tudod jól – előbb-utóbb fölmerül.
Rorschach arca megfeszült, aztán lassan bólintott.
– Milyen lesz az élet harminc nagyon független, nagyon intelligens ember között, akik egy bizonyos céllal jöttek ide, és hirtelen rájönnek, hogy itt rekedtek, és a Földet még akkor sem tudják értesíteni, ha eredeti céljukat elérnék?
– Pontosan. Nem lesz nagy élvezet, igaz?
– Nem. – Egy futó pillanatig az igazgató sokkal öregebbnek látszott a koránál, mintha a sok aggodalom megviselte volna. – No de talán nem is lesz szükségünk ezekre a pesszimista óvintézkedésekre.
– Szerintem nem.
– Remélem, hogy nem – helyesbített Rorschach. – Maradjunk meg a reménynél, amíg lehet, nem?

– Ian! Valentine éppen most mondta, hogy már őt is nyaggatod a problémánkkal!
Igor közeledett sugárzó mosollyal a fiúhoz; mindketten egy kicsit korán érkeztek az ebédlőbe az esedékes havi értekezletre.
– Tessék? Ja! – Ian kényszeredetten elvigyorodott. – Valójában Olaf és Sue adták az ötletet. És Valentine nyomban visszavágott egy valóságos problémával, ami sokkal rosszabb, mint a rejtély.
Igor elkomorodva ült le a legközelebbi székre.
– Igen, tudok róla. Azt hiszem, mindnyájan tudunk róla. Ha nem beszélünk is róla nyíltan. Azt hiszem, egyelőre nem nagyon izgat, bármilyen nehéznek bizonyuljon is hosszú távon. Jól sejtem? És Cathy éppen ellenkezőleg reagál, ugye?
– Nagyon jól ismered, igaz?
– Nem – rázta a fejét Igor. – Mióta – egyszóval a tragédia óta óvakodtam túlságosan közeli kapcsolatba kerülni nőkkel. De azt hiszem, nagyjából ismerem.
Ian bólintott, és le nem vette a tekintetét Igor arcáról. Hosszabb szünet után szólalt meg idegesen.
– Sokat beszéltünk rólad. Cathy – én – azt akarom mondani... – De nem találta a megfelelő szót, elhallgatott.
– Cathy...? – kérdezte szándékosan értetlenül Igor. Ian mély lélegzetet vett.
– Azt mondta, talán tőled kellene szülnie az első gyerekét. Ha véletlenül akkor, amikor sor kerülhet a másodikra, te már...
– Ha már túl öreg lennék – mondta Igor reszelős hangon, és fölemelte a kezét, hogy elhárítsa Ian tiltakozását. – Ne halandzsázz! Ha elveszítjük a Földdel a kapcsolatot, bármilyen törékeny volt is, könnyen hanyatlásnak indulhatunk. Milyen választ vársz tőlem?
– Semmilyent. Csak annyit, hogy beleegyezel.
– Ez igazán hízelgő – vágta rá nyomban Igor. – Életemben nem kaptam még ennél hízelgőbb ajánlatot. Mégis különös, hogy úgy gondoljak magamra, mint – tenyészállatra! Hát nem különös? Hogy meg kelljen válni sok ezer évnyi előítélettől meg az egész életeden át elkísérő társadalmi kondicionálástól... De azt hiszem, valóban meg kell próbálnunk a legtöbbet kihoznunk abból, amink van.
Ianre pillantott, akinek hirtelen a semmibe tévedt a tekintete, miközben az arca hófehér lett.
– Ian! – kiáltott rá. – Valami baj van?
– Én... – Ian úgy rázta a fejét, mint aki megszédült. – Nem tudom! De amikor azt mondtad, úgy éreztem, azt gondoltam... A pokolba! Nem tudom! Valami már ott volt a nyelvem hegyén, és most megint elillant és –
És bejött még fél tucat ember. Így Ian végképp nem tudott koncentrálni.

XXI

Lassan közeledett az idő a Stellaris következő látogatásának tervezett időpontjához. Időnként a különböző lelőhelyeken visszafogták a munkát, hogy az emberek felmérhessék, ellenőrizhessék és földolgozhassák, amit az eltelt két évben fölfedeztek, és eldöntsék, milyen leleteket küldjenek a Földre. Nyilvánvaló volt, hogy az egyik legfontosabb lelet csakis az egyik szobor lehet; a négyből a második legjobb állapotban lévőt választották, rendkívül óvatosan leemelték a tetőről, siklóhajóra tették, és elküldték a bázisra.
Áttetsző műanyag borításában, amit hidegen öntöttek köré, hogy a szobor finoman kezelt felülete ne károsodjék, ott állt a kicsiny, emberi épületek mellett, akár egy óriás kísérlete, s mintha némán nevetett volna az embereken.
Kétségtelenül akadt néhány látványos lelet a hajó legutóbbi látogatása óta. S kétségtelen volt az is, hogy ezek csak még jobban elmélyítették a rejtélyt. Ez sötéten izzott mindenkinek a tudatában. Hogy a csillaghajózás folytatódjék, hogy fönntarthassák az otthoniak csökkenő érdeklődését, hatalmas mennyiségű pozitív tudással kellett volna előállniuk. Ám amit megtudtak, csupa negatívum volt: ezt az ötletet is el lehet vetni meg azt is...
Nyomott, bosszús hangulatban jött össze a társaság a kijelölt napon, 
s megkezdődött a nyomasztó várakozás. Már a legutóbb is rossz volt, mondták lannek, amikor a Stellaris tizenkét teljes napot késett; most összehasonlíthatatlanul rosszabb lesz, még ha a hajó egyetlen napot késik is.
Rorschach – Igor és Lucas segítségével – azzal biztatgatta az embereket, hogy Rudolf Weil megígérte: mindent latba vet, csak hogy a Földdel való kapcsolat fönnmaradjon bármi áron. De a szavai üresen csengtek. Egyre gyakrabban említették Ordoñez-Vico nevét, eleinte csak mellékesen, aztán a viták központi tárgyaként.
Számtalan vad föltételezés terjedt szájról szájra: mi van, ha végül mégis kitört a világháború, mi van, ha terroristák bombát csempésztek a hajóra valamelyik üzemanyag-szállítmánnyal, mi van, ha kitört a gazdasági világválság, és a Csillaghajózási Alap tönkrement, mi van, ha az ENSZ feloszlott az egymással szemben álló nemzeti érdekcsoportok  frakciózása miatt...!
Már öt nap volt a késés; hét; tíz – és a beszélgetések témája ismét megváltozott, immár azt fontolgatták, hogyan élhetnek tovább itt. De ezt senki sem akarta. Senki nem akart végleg letelepedni a szigma Draconis III. bolygóján, hiszen nem gyarmatosítóként, hanem kutatóként jöttek ide. Az emberek gyakran idézték föl Ian élményeit Zimbabwéban, amikor megfejtette az ottani írást: nagyon szép, hogy bebizonyította, hogy egy mai ember is képes úgy élni, mint az őskori törzsek, de aligha kívánta volna így tölteni egész hátralévő életét – poshadt vizet inni, csak azt enni, amit csapdával vagy dárdával zsákmányol, örökké kiszolgáltatva a vadállatoknak és az ismeretlen betegségeknek.
Az átalakítók soha nem látott mennyiségben termelték a sört meg a bort.

Aztán – a másnaposság is közrejátszott – az indulatok kezdtek fölizzani; a bázis történetében először ökölharcra került sor a várakozás tizenharmadik napján. Achmed, aki igazán igyekezett uralkodni magán annak ellenére, hogy a kommunikáció irányítójaként ő volt az emberek bizonytalan és zavaros bosszúságának középpontja – mintha csak az ő hibája lett volna, hogy a hajó nem jelentkezett –, megemlítette Nadine Shahnak, hogy nekik lehetnének közös gyerekeik, mivel a társaságból csak ők ketten mohamedánok.
A bázis személyzete rendszerint nemigen foglalkozott vallási kérdésekkel; a többségük, legalább húsz ember nem volt hívő, ám amikor gyereknevelésről esett szó, és ezzel együtt a kulturális hagyományok továbbadásáról, megelevenedtek a tudatalatti reflexek, az éveken át lappangó viselkedési sémák.
És amikor Achmed megtudta, hogy a katolikus Ruggiero ugyanilyen ajánlatot tett Nadine-nak, kitört a gyalázat. Betörte Ruggiero orrát, ő viszont elveszítette az egyik fogát.

Mintha csak attól tartanának, hogy ők is robbanhatnak, az emberek kerülni kezdték egymást. Míg a legutóbbi alkalommal a hajóra várva az emberek többsége az ebédlőben tartózkodott, fecsegett és reménykedett, most kis csoportok alakultak ki. Ha már hat vagy hét ember összejött a komputerteremben, néhány percen belül néhányan már találtak valami kifogást, amivel távozhattak.
Az ebédlő még az étkezési időkben is legföljebb félig telt meg; egyesek korábban jöttek, mások – ha látták, hogy már tizenöten-húszan vannak a teremben – inkább vártak még egy félórát. Esténként ki-ki a szobájába ment ahelyett, hogy az ebédlőben beszélgettek, videóztak vagy zenét hallgattak volna.
Érezhető volt, hogy ha a bolygón kolóniát kell alapítani, az szét fog esni, még mielőtt létrejönne.
A kilátások igazán nyugtalanítóak voltak.

Néhány ember, köztük Ian és Cathy, nem érte be a lődörgéssel, hanem makacsul folytatta a munkáját. A leletek katalógusát ismételten ellenőrizni lehetett; a drakon kristályok látszólag egyforma sémáit ismét és megint át lehetett szűrni annak reményében, hogy néhányon mégis megmaradt annak a halvány, nagyon halvány rezgésnek a nyoma, aminek meg kellett – a priori kellett! – különböztetnie az egyik kristályt a másiktól. A tizenötödik nap után Rorschach a többieknek is a munka foytatását javasolta, a huszadik nap után szinte utasításba adta, bár ügyelt, hogy ne hangozzék parancsnak.
Ez segített egy kicsit. Bár számos embernek nem volt mit tennie: Karen és mérnökei már többször ellenőrizték a fölszerelésüket, és Achmed meg a csoportja szintén unalmas és bosszantó taposómalomba került, hiszen egymást váltva kellett lesniük a hajót, és mindig csalódniuk kellett.
Meddig halogathatják még, hogy szembenézzenek a tényekkel? Meddig a település ésszerű megszervezését? Meddig táplálhatják még a hiú reményt, hogy újra hallanak a Földről?
Ian egyszer késő este tette föl ezeket a kérdéseket Cathynek, aki megborzongott, amikor válaszolni próbált.
– Ian, valamennyien rettenetes kettős csapdában vagyunk! Ennyi várakozás után mindannyian tudjuk, hogy talán most már örökké kell várnunk – ám ha egy állandó kolónia sémájának a kidolgozásáról van szó, olyan förtelmes problémákat kell megoldani, hogy senki sem akar beszélni róluk. Fizikai problémák is vannak, igaz? Hogy a legtöbbet hozzuk ki a génállományunkból, és ez a legrosszabb, hiszen ez reményeink, szándékaink, vonzalmaink eltemetését jelenti...
– Igor azt mondta, milyen furcsa tenyészállatként gondolnia magára – mormogta Ian.
– Pontosan erről van szó – mondta Cathy. – Aztán jönnek a még bonyolultabb kérdések. Vajon lehet-e egészséges és értelmes gyerekeket nevelni kizárólag gépek által előállított koszton? Képesek leszünk-e újabb ilyen gépeket gyártani, ha növekszik a létszám, és meghaladja a gépek kapacitását? Biztosak lehetünk-e abban, hogy a csecsemő is túléli azt a betegséget, ami a felnőttre nincs hatással? Aztán jönnek a lelki problémák; már volt is rá példa, amikor Achmed megtámadta Ruggierót. Miféle társadalmat teremtünk? Ez hatalmas felelősség, nem? Valamiféle törzsi rendszerrel próbálkozunk, vagy megszokásból a régi sémákat követjük? Kommunisták leszünk vagy kapitalisták, individualisták vagy egyenlőségre törekvők, bevezetjük-e a pénzt vagy valami mást, ami följogosít annak a birtoklására, ami van, rangsoroljuk-e az embereket, és azt mondjuk-e, hogy ez többet érdemel a rendelkezésre álló javakból, mint a másik?
– Alaposan végiggondoltad, igaz? – kérdezte Ian.
– Te is. És szerintem Valentine még aprólékosabban eltervezte, mint bárki más. Nem kell mondanom, hogy ha már lenne valami legalább félig elfogadható megoldása, nem engedné, hogy így veszekedjünk marakodjunk, huzakodjunk.
– Nem tudom, meddig mehet ez még.
– Már nem sokáig. Valamit tenni kell, méghozzá sürgősen.

És az a valami megtörtént a csillaghajóra való várakozás harmincadik napján.
Addigra Ian már megszokta a helyzetet, és az agya, amelyet egykor – olyan régen és olyan távol innen, mintha egy másik mindenségben történt volna – kísértetjárta házhoz hasonlított, ismét ontani kezdte az ötleteket. Nagy megkönnyebbülés volt, hogy ismét gondolkodhatott valamin. Hosszú sétákat tett a műanyag ládában álló drakonszobor körül, mintha csak le tudná olvasni a választ arról a különösen kezelt felületről, amely olyan torz elektromágneses jelzéseket adott. Egyre ugyanazok a kifejezések jártak az agyában:
Ellenszolgáltatást kapni. Munkamegosztás. A legtöbbet kihozni abból, amink van.
Ám nem tudta biztosan, hogy a kifejezések a kipusztult bennszülöttekhez kötődtek-e, a drakonálcában átélt élményéhez vagy az emberi lények sorsához.
Aztán a harmincadik nap reggelén, amikor fölébredt, mindent világosan értett. Kiugrott az ágyból, magára kapkodta a ruháit, és már rohant, oda sem figyelt Cathy kiáltásaira.

Álmodtam volna? Azért állt össze, mert mindig ezen rágódva aludtam el? Nem számít! Csak az számít, hogy a gépek igazolják-e, hogy valóban így történhetett!

Olyan izgatott volt, hogy alig tudott parancsolni reszkető kezének, amikor nyomkodni kezdte a billentyűket a komputeren a leletraktárban – megszokásból jött ide, nem azért, mert ez volt a legközelebb –, és egymás után táplálta be egy új program adatait: az idő és a földrajzi megoszlás paramétereit, a genetikai forrásokat és –
– Ian, mit csinálsz? – futott felé Cathy az ajtóból.
– Hallgass! – kiáltott rá, és folytatta a programozást: a Tufa lelőhelyen kiásott növények előfordulási száma, a legrégebbi és a legfrissebb tetemek génanyaga közötti különbségek, különös tekintettel a terhes nőstényre, amelynek torz csecsemője sohasem született meg –
– Ian!
– Hallgass! – kiáltott ismét a lányra, aztán szelídebbre fogta a hangját. – Kérlek, ne szakíts félbe. Ha segíteni akarsz, hozz valami reggelit az ebédlőből, kávét és egy zsömlét vagy valami ilyesmit.
– Mi ilyen fontos? Mit találtál ki már megint?
– Hármat találhatsz. És ha várni tudsz egy-két órát, megmondom, igazam van-e vagy tévedtem.
Egy pillanatig néma csönd volt. Aztán Cathy megkérdezte:
– Ian, csak nem fejtetted meg? Mármint a nyelvüket.
– Nem, de rájöttem, hol hibáztuk el. Menj, hozd azt a kávét. Beletelik egy kis időbe, amíg betáplálom ezt a programot. Siess, még bőven itt leszek, mire visszaérsz.
A lány sarkon fordult, és futott a reggeliért.
Amikor Cathy visszatért, Ian még valóban dolgozott, és hátra sem nézett, úgy mondta:
– Egy-két órát mondtam? Tovább fog tartani. Olyan dolgok jutnak az eszembe, amelyek beleülhetnek a képbe, és azokat is beleírom.
Cathy helyet csinált Ian mellett a padon a kávéscsészének.
– De Valentine mindenkit az ebédlőbe hívott – mondta. –Egész napos értekezletet akar tartani a jövőnkről.
– Csináljátok nélkülem – morogta Ian. – Csak akkor hagyom ezt abba, ha kielégítően bebizonyosodik, hogy tévedtem, vagy ha – valami csoda folytán – kiderül, hogy igazam van.
– De...
– Kérj bocsánatot a nevemben, és hagyj békén! Cathy az ajkába harapott, habozott, mintha még mondani akart volna valamit, végül engedelmeskedett.

Az értekezlet rosszul indult. Harag szikrázott a levegőben, és még a legjobb szándékú javaslatok is bosszús, kicsinyes ellenállásra számíthattak. Mintha mindenki itt akarta volna kitölteni az otthoniak ellen érzett dühét, akik cserbenhagyták őket, s a harag akaratlanul is olyan embereket sértett, akiket igazán nem lehetett hibáztatni.
Ian távolléte az utolsó csepp volt a pohárban; többször is elhangzottak goromba megjegyzések, mire a többiek keserűen bólogattak.
Délben Rorschach szünetet rendelt el. Semmire sem jutottak, hacsak azt nem számítjuk, hogy Sue Tennant megsértette Nadine Shahot, Olaf Mukerji Karen Vladyt és Achmed Hossein Lucas Wongot; az összes gorombaságot akaratlanul, a vita hevében vágták egymás fejéhez.
Cathy reszketett. Ez az egész nem sok jóval kecsegtetett az emberiség jövőjét illetően ezen a bolygón...

Hol van Ian? Ha legalább hajlandó lett volna eljönni, ha csak egy kicsit is udvariasabb, sokkal simábban mentek volna a dolgok –

És ebben a pilanatban, amikor az emberek már fölálltak és indulni készültek, Ian vágta ki az ajtót, és ökölbe szorított kézzel, kiáltva rontott a terembe.
– Rájöttem, mi történt a drakonokkal!
Döbbent csönd lett. És aztán Rorschach szólalt meg ismét reménykedve, hogy hátha ez mégis kicsit jobb kedvre deríti az embereket:
– Beszélj!
Ian bolondul vigyorgott, éppen hogy csak nem ugrált örömében.
– Tönkrementek! Tönkrementek! Csődbe mentek!

XXII

– De hát ez hülyeség – mondta némi szünet után Lucas. –Egy csőd összezúzhat egy civilizációt, de nem törölhet el a föld színéről egy egész fajt.
– De igen! – makacskodott Ian. – Nézd, az eszünkbe jutott, hogy föltegyük a kérdést, kereskedtek-e a drakonok, és úgy véltük, kereskedniük kellett, ám soha eszünkbe sem jutott föltenni a kérdést, hogy vajon miféle fizetőeszközt használtak.
Cathy fölpattant.
– A kristályok! – kiáltotta.
– Azok nem lehetnek pénzek! – kiabálta Karen. – Pénzt mindenütt találhatsz, nem csak egyes nagy raktárakban összegyűjtve –
– Nemesfém rudak! – vágott közbe Sue. – Aranyrudak, mint Fort Knoxban, nem maga a pénz, hanem a fedezete –
– Nem, nem, nem! – kiáltotta Ian. – Gyerekek, hozzon valaki nekem egy sört, mert elég sokáig fog tartani, amíg megmagyarázom, és aztán elmondom azt is, mennyire tévedett Lucas, amikor azt állította, hogy egy csőd nem tud kipusztítani egy egész értelmes fajt.
– Milyen alapon... – kezdte Achmed, de őt is félbeszakították.
– A gépek igazat adnak nekem – jelentette ki Ian. – Minden egybevág, az utolsó részletekig. Igor halkan köhintett.
– Jó lenne talán, ha mindenki hozna magának egy italt... nem? Biztos vagyok benne, hogy Ian tudja, mit beszél, de egy kicsit túlhajtotta magát, és egyelőre kicsit zavaros, amit mond. Persze nem csoda, igaz?
Tíz perccel később a hangulat már nyugodtabb volt. Ian letette a söröspoharát, és kényelmesen hátradőlt a könnyű székben.
– Ez az, amihez közel jártam, amikor az álcában voltam –mondta. – Egy hónapon át próbáltam megérteni egy olyan értelmes faj életsémáját, amely nemet vált: az aktív hímből viszonylag passzív, termékeny nőstény lesz. 
A mai fajoknál a nőstényi állapot rövidebb, mint a hímállapot, igaz? – Nadinera pillantott, aki bólintott. – És a nőstényi állapotot terméketlen öregség követi.
Habozott. Achmed türelmetlenül szólt rá:
– Folytasd!
– Próbálom a legjobb sorrendben fölsorakoztatni az érveket... Oké, kezdjük így. Mi olyat tud egy egyed összegyűjteni aktív korában, aminek a megfelelője nálunk a vagyon?
Olaf hangosan füttyentett.
– Hé, Ian, igazam volt, amikor azt mondtam, hogy amiket könyvtáraknak nevezünk talán hivatalos adatbankok? Genetikai följegyzések a kristályok?
– Ötös! – Ian hangjában még mindig túlságosan nagy volt a feszültség. – Nem csoda, ha ennyi idő után gyakorlatilag egyformának látszanak – nem egy-egy egyed személyiségét tárolják, csak az örökségét. Emlékeztek, egyszer arról beszéltünk, vajon nem az egyéni tapasztalatok tárházai-e, a halott géniuszokéi, akiktől így bárki tanácsot kérhet?
– Csakhogy ahhoz a befogadóképességük nem volt elegendő – dőlt előre a feszülten figyelő Ruggiero.
– Pontosan. És hála Nadine munkájának, tudjuk, hogy a bennszülöttek kezdettől szelektív növénytermesztést és állattenyésztést folytattak. Biztonsággal föltételezhetjük – tekintettel az érzékeikre –, hogy szinte ösztönösen értettek a fajtanemesítéshez.
– Értelmessé nemesítették magukat – suttogta Rorschach.
– Ez az. Ezt az ötletet Cathynek köszönhetem. Egyszer megkérdezte, vajon ismerhették-e a drakonok a szerelmet. Azt mondtam, nem hiszem. És ma arra ébredtem, hogy tudom is, miért nem. Mert ha a műszaki civilizációhoz vezető, hihetetlenül gyors fölemelkedésük kezdetétől fogva tudták, hogy az értelem “tenyészthető”, akkor az ésszerűség alapján kellett társat választaniuk, nem holmi értelmetlen érzés, mondjuk a szerelem alapján. A kulcs kezdettől itt volt a szemünk előtt, hiszen a terjeszkedésük is olyan kiszámított volt, mintha gép és nem eleven lény tervezte volna meg. És a népességük viszonylag lassan növekedett.
– Mindenből csak egyet! – kuncogott Igor.
– Pontosan. Racionalitásuk mértékét mi szinte el sem tudjuk képzelni.
– Rettenetesen hidegek lehettek – borzongott meg Cathy.
– Kétségtelen hogy minket elviselhetetlenül szenvedélyesnek találtak volna – vágott vissza Ian. – Csodálkoztak volna, hogy mi hétezer év alatt jutottunk el a kőkorszaktól az űrrepülésig, amihez nekik legföljebb feleannyi idő kellett.
– Én vagyok buta? – kérdezte Karen. – Vagy még nem mondtad el, hogyan vezetett a csőd a kihalásukhoz?
– Most mondom. Azt hiszem, mondtam már – bocsássatok meg, de a fejem kavarog –, tehát kérdeztem már, hogy mit gyűjthetett egy egyed ellenszolgáltatásként, fizetségként.
Néhány percig csönd volt, aztán Nadine megkockáztatta:
– Ígéreteket, hogy amikor hímből nősténnyé válik, kiváló genetikai vonalak állnak majd a rendelkezésére?
– Ez az. Ez pusztította ki őket.
Igor fölugrott, járkálni kezdett, öklével a tenyerén dobolt.
– Majdnem értem – mondta. – Azt akarod mondani, hogy anélkül hogy tudták volna, addig csökkentették a génállományukat, amíg már veszélyessé vált, de akkor már késő volt? Mint amikor a vagyon néhány rendkívül erős család kezében koncentrálódik? Amolyan genetikai kapitalizmus?
– Gyönyörűen fogalmaztad meg – mondta Ian.
– Egy pillanat! – szólt közbe Sue Tennant. – Nem látom, hogy ezzel a módszerrel hogyan juthattak addig, ahol már nem volt visszaút.
– Nem? – kacsintott rá Ian. – Ez meglep. Pontosan ebből a szempontból hasonlított a gondolkodásuk a legjobban a miénkhez. Ők is a kapzsiság kínzó bűnében szenvedtek. Milyen gyakran cselekedtek az emberek saját érdekeik ellen, pontosabban egy kisebb csoport érdekében, szem elől tévesztve a faj egészének érdekeit? Történelmünk telis-tele van ilyen ostobaságokkal. Bármilyen racionálisak voltak is, a drakonok is beleeshettek ebbe a csapdába. A mi végzetünk gyökere – ha sor kerül rá – a területszerzési késztetés, amely mélyen a tudattalanunkba ivódott; valamikor valaki elveszítheti a józan eszét és olyan háborút kezdeményezhet, amely elpusztíthatja a civilizációt. Van valakinek ellenvetése?
Ketten-hárman azt mormogták, hogy ez talán már be is következett: tanú rá a tény, hogy a Stellaris nem jött vissza.
– Azt mondod tehát – Rorschach kopasz feje egészen összegyűrődött a koncentrálástól –, hogy a drakonok azzal ítélték halálra magukat, hogy minden egyes egyed úgy akarta befejezni híméletét, hogy a legjobb vérvonalból származó apákat biztosítsa nőstényként megszülendő kicsinye számára.
– Abból a szempontból, hogy az utód még intelligensebb legyen pusztán racionális értelemben, azaz – ahogyan mi mondjuk – magasabb legyen az IQ-ja. Ám ez egyáltalán nem jelentette azt, hogy az utód abszolút értelemben alkalmasabb lesz a túlélésre. Mint amikor a túltenyésztetett ölebek harapósak, idegesek, végül terméketlenek lesznek. – Ian diadalmas képpel nyúlt a söréért.
– De hogy jön ez össze... azt hiszem, most már nem nevezhetjük őket könyvtáraknak? – mondta Cathy. – És a templomokkal... bár, gondolom, ez sem megfelelő elnevezés –
– Mmm – törölte meg a száját Ian, és bólintott. – Nem templomok. Bankok.
– Micsoda? – kiáltottak föl többen is.
– Odafönt: négy egyforma szobor, amelyek a tökéletes bőrmintázatig idealizáltak. Odalent: néhány szánalmas tetem, köröttük hihetetlenül primitív tárgyak, egészen a még a kereket is nélkülöző szánkószerűségig. Annak a szimbóluma, hogy a végtelen gazdagság uralkodik a realitás fölött.
– Hé, ez összeáll! – mondta halkan Olaf. – Mind a négy, a legjobb vérvonalból való nagyszülő: a legszebb, a legintelligensebb, a legkívánatosabb... Ian, behódolok. Azt mondod, a gépekkel is ellenőriztetted?
Ian bólintott.
– És jegyzeteket is készítettek mindahhoz, amit most elmondtál?
– Még akkor is írtak, amikor eljöttem! – felelte Ian. – Az ég tudja, meddig tart még. De mihelyt kijött a lényeg, nem tudtam megállni, hogy el ne mondjam nektek.
Őszinte örömmel nézett körül.
Igor abbahagyta a járkálást, újra leült.
– Azt hiszem – mondta –, én máris szolgálhatok egy lábjegyzettel. Mi a holdon talált teleszkópot tartottuk teljesítményük csúcsának. Azt hiszem, ők nem így vélhették.
– Akkor hát mit tartottak annak? – kérdezte Ruggiero. – Olyasmit, amit nem találtunk még meg?
– Nem, a négy szobrot. Magad állapítottad meg, hogy milyen fejlett technológiával készült az a különleges felületkezelés. Vajon mi nem úgy tartanánk, hogy abszolút értelemben az tett többet hozzá a közös tudáshoz, aki kitalált egy intelligens gépet, mint az, aki megtervezte, mondjuk, a quaűr-hajtóművet? – Körülnézett. – Nem? Talán nem; azt hiszem, minket talán jobban vonz a kaland és a fölfedezés. De a drakonokkal könnyen megeshetett.
– Még mindig vannak fenntartásaim – ráncolta a homlokát Lucas. – Tudniuk kellett, hogy az örökségükben kell lennie hibás géneknek is, amelyek torz utódok születéséhez vezethetnek.
– Azt is tudjuk azonban – mondta Olaf –, hogy az emberi természetnek is vannak végzetes gyöngeségei, amelyek kockázatossá teszik, hogy tömegpusztító fegyvereket adjunk az emberek kezébe. Ám ez mégsem akadályozott meg minket abban, hogy tömegpusztító fegyvereket készítsünk és telepítsünk, vagy igen?
– Továbbmegyek – mondta Karen. – El tudom képzelni, hogyan csodálkoznának a drakonok, hogy a Földön még létezik éhínség az élelmiszer-átalakítók föltalálása után! Ez igazán nem nevezhető ésszerűnek!
– Nem, ez igaz – visszakozott Lucas. – Oké: pillanatnyilag örömmel elfogadom Ian elméletét. Kétségtelenül ez eddig a legjobb, és valóban úgy tetszik, hogy szervesen összefügg a drakonok egész evolúciójával.
– No de hogy nem vették észre, mielőtt késő lett volna? –makacskodott Nadine. – Hogyhogy nem maradt idejük, hogy tegyenek valamit?
– Talán volt idejük – mondta Ian. – Mégsem tettek semmit.
– De hiszen te mondtad, hogy sokkal racionálisabbak voltak nálunk!
– És Cathy hidegnek nevezte őket, és Igor – még amikor Ordoñez-Vicónak magyarázta a helyzetet – egy, a nácizmushoz hasonló ideológiát említett. Amennyit mi tudunk róluk, a fajtanemesítés elveit a megkérdőjelezhetetlen abszolútum rangjára emelték; elvégre az juttatta őket a sárkunyhóktól a holdig háromezer év alatt. Nagyon nehéz lett volna egy-két nemzedéknyi idő alatt elvetni. – Ian kiitta a sörét.
– Így tehát – mondta Ruggiero – a kristályok többek... hm... születési bizonyítványnál.
– Persze. Kétségtelen, hogy mindegyik tartalmazott referenciát a bármikor érvényesíthető követelésekről. Az éppen a semleges korban lépő X egyed rendelkezésére a következő követelések állnak: ötven az A genetikai vonalból, tíz a B vonalból, kettő a C vonalból... és így tovább. Talán ha az A vonalat alacsonyabb rendűnek tartották a C vonalnál, akkor X úr, akiből nemsokára X asszony lett, becserélt huszonöt A vagyonrészt egy C vagyonrészre. Jaj, még rengeteg a további vizsgálatra váró részlet, de nagyjából így képzelem el.
– Csodálatos! – dörzsölte a kezét Igor. – Most aztán igazán jó híreket küldhetünk a Földre! Ian, emlékszem, amikor Rudolf Weil azt mondta –
Elhallgatott. Mindenki őt bámulta, fagyos tekintettel.
– Azt hiszem – csuklott meg Rorschach hangja –, a legjobb, ha most megebédelünk, hiszen éppen ez volt a szándékunk, amikor megjött Ian.
Az emberek bólintottak, és szétszéledtek az átalakítókhoz.

Annyi volt még a megválaszolandó kérdés Ian elméletével kapcsolatban, hogy Cathy csak késő este maradhatott kettesben a fiúval. Akkor végre megölelte, megcsókolta, a vállába fúrta a fejét, és szabad utat engedett oly sokáig visszatartott könnyeinek.
– Ian, szégyellem, hogy nem hittem benned – suttogta.
– Tessék?
– Hogy nem hittem benned. Hogy nem hittem, hogy képes vágyra. Csodálatos vagy, ámulatos, fantasztikus!
– Szó sincs róla, én is meglehetősen elégedett vagyok magammal – ismerte be Ian, és gyöngéden simogatta Cathy haját. – Legalábbis voltam. De most... Drágám, hát nem lenne a sors fintora, ha a Stellaris soha nem jönne vissza?
– Én is erre gondolok – mondta a lány. – És valóban a sors fintora a helyes kifejezés rá. Itt van minden idők legnagyobb szellemi teljesítménye: néhány töredékből és maradványból és holttestből kideríteni egy egész értelmes faj pusztulásának a titkát... és nem fog tudni róla senki, rajtunk kívül!
– Korai még föladni a reményt – mondta Ian.
– Biztos vagy ebben? 
Ian nem válaszolt.

És a hajó nem jött.

XXIII

Annak a napnak az évfordulóján, amikor a Stellarisnak vissza kellett volna érkeznie, Valentine Rorschach egyedül tartózkodott az irodájában, és öngyilkos lett. Kést döfött a torkába.

Egy kissé átalakították a jövőre vonatkozó terveket. Megterveztek egy települést a sziget legbarátságosabb partjára: megvizsgálták, hogy a helyi növényekből melyek fogyaszthatok nyersen vagy főzve, az élelmiszer-átalakítók közbeavatkozása nélkül; Lucas genetikai térképet készített arról, hogy hogyan használhatják ki a legjobban az örökségüket... ám mindennek inkább játékos jellege volt, mintha csak az időt próbálnák elütni. Természetesen tennivaló is akadt bőven. De senkinek nem volt kedve bármit is tenni. Különösen most, hogy Ian elméletét a bennszülöttek kihalásával kapcsolatban többször is ellenőrizték, és nem találtak benne hibát. Az elméletet az is igazolni látszott, hogy a drakonok által manipulált fajoknál is fölfedezték a génállomány beszűkülését, s ezek a fajok nemcsak a betegségekre voltak túlságosan fogékonyak, de az átlagosnál kevesebb utód is született náluk.
Tehát az emberek számára nem maradt túlságosan sok szellemi ösztönzés. És Rorschachnak bélrákja volt.

A temetés után – az egyszerű szertartást Lucas vezette – Cathy azt mondta lannek:
– Valamit tenni kell! Valakinek példát kell mutatnia! És az te vagy!
Ian a fejét rázta.
– Nem, erre én nem vagyok alkalmas. Nem vagyok vezetőnek való. Nem tudnám teljes szívvel csinálni.
– Ha nem te, hát ki? – Cathy körülnézett, hogy hallja-e őket valaki, aztán szembefordult a férfival, és a karjába kapaszkodott. – Ian, az ég szerelmére, nem engedhetjük meg, hogy semmi nyom ne maradjon utánunk! Tennünk kell valamit!
– Mit?
– Össze kell hoznunk a gyerekünket.
Ezt eddig halogatták, egyre halogatták... Ian már régen gondolt rá. Egy szélfuvallat sós permetet hozott a sziget sziklás partja felől, s a sós permettői Ian pislogni kezdett.
– Igazán akarod?
– Nem tudom, mi mással akadályozhatnánk meg, hogy belepusztuljunk a fásultságba.
– Azt mondtad, Igortól szeretnéd az elsőt.
– Nincs jogom ehhez ragaszkodni.
– Józan döntés lenne. És ha kezdeni akarunk valamit ezen a bolygón, ha föl akarunk építeni valamit ott, ahol a bennszülötteknek sem sikerült... igen, mindig józan döntéseket kell hoznunk, még ha fáj is. Tudd meg, hogy Igor beleegyezik-e. És...Cathy!
– Igen?
– Nem kérdezted, de biztosan elgondolkodtál rajta. Előre válaszolok. Igen, szeretni fogom. Mert a tiéd. 
A lány sírt, amikor megölelte a férfit.

– Attól tartok, rák – mondta kelletlenül Lucas, amikor Igor ismét fölöltözött az orvosi rendelőben. – Nyilván te is sejtetted, és szívesebben fogadod az őszinte beszédet, mint ha ködösítenék.
Igor bólintott.
– Persze. Valószínűnek látszik, hogy ahol kevés a fertőzési lehetőség, ám a levegő tele van idegen spórákkal és csírákkal, a rák lesz az elhalálozás leggyakoribb oka. Ennek megállapításához nem volt szükség sem Valentine halálára, sem a te orvostudományodra. – Aztán élénkebben folytatta. – Lehet késleltetni?
– Akár évekig, sebészeti beavatkozás nélkül is. Ám nagyon fájdalmas lehet. A tüdő rossz hely. – Lucas habozott. – Köszönöm, hogy ilyen nyugodtan fogadtad. Bárcsak mások képesek lennének így kezelni a leghétköznapibb problémákat.
– Egy nagy problémával könnyű nyugodtan szembenézni – ellenkezett Igor. – A nagy dolgokat könnyű körülhatárolni. A kis, megfoghatatlan dolgoktól lesznek idegesek, veszekedősek az emberek. Tudják, hogy valami baj van, de nem tudják megragadni a dolog lényegét.
– Volt erre egy amerikai kifejezés – mosolygott keserűen Lucas. – Kisvárosi filozófiának nevezték.
– Múlt időben beszélsz – állapította meg Igor. Lucas széttárta a karját.
– Ami minket illet, az egész Föld csak múlt idő immár, nem...? De nem említettél valamit: azért vizsgáltattad meg magadat, mert észrevetted a tüneteket?
– Nem egészen. Hanem azért, mert Cathy gyereket akar tőlem. Biztonságos dolog lenne? Lucas az ajkába harapott.
– Jól van, örülök, hogy van, aki többre is képes, mint napról napra tengődni. Igen, ami az örökséget illeti, biztonságos. Ám hogy a gyerek nem pusztul-e el csecsemőkorban...
– Meg kell próbálnunk, másként ezen a bolygón két kipusztult értelmes faj lesz.
– Pontosan. Gratulálok, Igor; Cathy csodálatra méltóan józan.

És mintha a közösség összeszedte volna közös energiáját, visszanyerte volna az életkedvét. Valami mély, ősi húr pendült meg valamennyiük tudatában. Nem beszéltek többé az új településről, hanem építeni kezdték; nem elemezték a helybéli növényeket, hanem megkóstolták őket, s ennek a legsúlyosabb következménye némi hányinger lett; nem játszadoztak többé a genetikai vonalakkal, hanem komolyan tanulmányozták őket, és hamarosan Sue és Olaf is követték Cathy példáját. Lucas azt ajánlotta, hogy itt álljanak is meg, az első évben elég lesz két gyerekkel bajlódni.
Ám ez már igazán újrakezdés volt. Lehetett hinni benne.
– Úgy érzem, sikerülni fog – suttogta Cathy Ian fülébe, amint ott álltak az állandó településre néző földnyelven. A védett öböl, buja növényzetével önmagában is szép látványt nyújtott, hát még a sivatag közepén üvegkorongon álló, csupasz bázissal egybevetve.
– Én is – szorította meg Ian a lány kezét. – Lucas azt mondta, hogy ez a többletoxigén itt a tengernél még jó is lehet a gyereknek. A Földön is alkalmazzák az oxigén-túlnyomásos gyógymódot, ha meg tudod fizetni; itt ingyen hozzájuthatunk.
– Nem egészen így képzeltem el a családalapítást – mondta Cathy. – Őszintén szólva nem is tudom, hogyan képzeltem el, ha egyáltalán elképzeltem.
– Előbb-utóbb gondoltál volna rá.
– Valószínűleg... – Tekintetével a Karen irányította gépeket követte, amelyek árkot ástak a csatornának meg a vízvezetéknek. – Ha bizonyos szempontból hátrányos helyzetből indulunk is – folytatta –, más szempontokból előnyeink is vannak, igaz?
– Igaz. Egy egész világ minden természeti kincse a miénk, és nem kell fizetnünk semmiért. Ha elkészül kis falunk, az lesz minden idők legkomfortosabb törzsi települése. – Ian nevetett. – És erről az alapról indulva csodákat kell művelnünk.
– Kell... – visszhangozta Cathy. Aztán önkéntelenül megborzongott. – Gyere, menjünk. Kezdek fázni. Ian értetlenül nézett rá.
– De hiszen meleg van itt fönt, én szinte –jaj, nem! Cathy, azonnal viszlek Lucashoz!

Ám a lánynak nem volt semmi baja: a testhőmérséklet szokatlan ingadozása terhesség esetén nem ritka. Ian megnyugodott.

Az emberek közötti feszültség föloldódott, halványult, eltűnt. Nap mint nap érezni lehetett, hogyan múlik. Talán azért volt így, mert most először alakultak ki tartós emberi sémák ezen az idegen világon: nem átmeneti szállások a bázison vagy az ásatásokon, hanem családi életre tervezett házak, otthonok. Talán azért, mert az emberi lények nem elégedettek a szellemi teljesítmény puszta tudatával, hanem látni, tapintani, csodálni akarják a befektetett erőfeszítés kézzelfogható bizonyítékait is. Mindenesetre ahogyan múltak a hetek, egyre többen láttak hozzá az olyan nehéz, fizikai munkákhoz, amelyeket a gépek könnyedén elvégeztek volna feleannyi idő alatt: kézzel cipelték a helyükre az alapozásra szánt köveket, tartóoszlopokat állítottak, homokpadlót készítettek – amelyet gondosan fókuszált napkemence-sugárral olvasztottak üveggé –, és büszkék voltak, ha a padló simára sikerült, holott csupán szintező vonalzót használtak segítségül.
– Nem is tudtam, hogy ilyen ügyes vagyok a gyakorlati munkában – mondta egy napon Igor boldogan lannek.
– Remélem, átörökítetted ezt a tehetségedet is – kuncogott Ian. – Szükségünk lesz rá!

Amikor a település elkészült, nagy ünnepséget tartottak: pontosan olyant, mint amilyennel a hajó érkezését szerették volna ünnepelni... ám senki nem volt annyira tapintatlan, hogy ezt szóba hozza. Szólt a zene, és nem csak szalagról, mert Olaf talált egy növényt – talán a drakonok módosították valamilyen ismeretlen okból –, amelynek üreges szára szinte minden példánynál egyforma méretű és egyforma hosszú volt, s ebből a növényből hat lyukú “indiai” furulyát készített. A furulyákat szétosztotta, és megmutatta, mikor melyik lyukat kell befogni, közben Sue azt a kis dobot verte, amelyet kagylóból meg azoknak a lényeknek a bőréből készítettek, amelyeket általában “madárnak” neveztek, holott inkább amolyan légi medúzák voltak. Aztán egyszerre csak azon kapták magukat, hogy gyermekdalokat játszanak három szólamban.
És táncoltak, és ostoba, gyerekes játékokat játszottak, és rakoncátlanul nevetgéltek, és régi, ám mulatságos történeteket meséltek – minél régibb, annál jobb –, mintha csak vissza akarnának térni a múltba, még mielőtt végképp eltűnik a fa mögött, amely legalább annyira áthatolhatatlan, mint meztelen embernek a qua-űr.
És amikor a vacsorára került a sor, meglepetés várta őket Sue és Cathy kivételével mindenki elfogyasztotta az első helybéli növényből készített fogást. A gépek azt állították, hogy a növény fogyasztható, s ezt önkéntesek ki is próbáltál először csak csipegettek belőle, aztán megpróbálkoztak ég nagyobb adaggal, végül egy teljes fogást készítettek belőle Valamiféle hüvelyes volt, a színe akár a padlizsáné, az alakja akár a körtéé, az íze – az íze talán...
Az íze szerzett íz volt, ahogyan Igor bölcsen megállapított; és a többiek tapsoltak, olyan pontosnak találták a fogalmazás De az étel ízlett, s egyben azzal biztatta őket, hogy egyszer majd bonyolult gépek segítsége nélkül járhatja az ember ezt világot.
Egyszóval csodálatos mulatság volt, és amikor már annyira kimerültek, hogy lefeküdni indultak, még mindig nevetgéltek és a legfáradhatatlanabbak még mindig táncoltak saját füttyszavukra, miközben elindultak pompás, barátságos házai felé.
Másnap reggel Lucas Wong nem ébredt föl. A komputer utasításokat követve Nadine fölboncolta, és megállapította, hogy agyvérzés végzett a doktorral. Egy gyönge falú ér megpattant.
Friss reményük nyomban elpárolgott; mintha az előző hónapok eufórája csupán álom lett volna, amelyből most durván fölrázták őket.
Hasztalan emlékeztették magukat, hogy ez bármikor bekövetkezhetett volna, s ezt az orvosi komputer is igazolta; Luca éppen olyan lelkiismeretesen megvizsgálta magát időről időn mint a többieket, és a legutóbb megállapította, hogy magas vérnyomása, és az egyik lába visszeres... és be is szedte a megfelelő gyógyszereket.
Nem, mindez csak enyhítette a zavarodottságot. Ami igazán fájt, az az volt, hogy a doktor halott. Még Cathy is, akit pedig Ian a legkiegyensúlyozottabbnak tartott, néha sírva ébredt föl éjszaka, mert azt álmodta, hogy mivel Lucas nem segédkezhetett a szülésnél, a gyereke torz és idióta lett, mintha csak a doktor mágikus hatalmán múlott volna, hogy a kicsi szép és egészséges legyen.
Ideje volt utánanézni a komputerekben a terhességi depresszióra, sőt anyasági szkizofréniára vonatkozó adatoknak... csakhogy a földi hatóságok egy pillanatig sem hitték, hogy ilyesmire valaha is szükség lehet. A szalagok nem tartalmaztak sem segítséget, sem útbaigazítást.
Amikor megszületett, a kicsi teljesen normális volt: egy három kilónál alig valamivel nagyobb súlyú kislány, akinek néhány napon belül kihullott, aztán újra növekedni kezdett a haja.
Egészen pontosan – órára pontosan – egy hónapot élt. Sue fia koraszülött volt, s mindössze tizenegy napot élt meg.

XXIV

“Van mégis egy Teremtő, aki féltékeny az értelemre? A harminckét sírra pillantva el tudtam hinni. A kimondhatatlan magányt érezve el tudtam képzelni, hogy azért gyűlöl, mert megtettem, ami tilos volt: fölfedtem a rejtélyt, aminek soha nem lett volna szabad megoldódnia...”
Ám ez érzelgős kitérő volt, nem lehetett az íróanyagot ilyesmire pocsékolni. Alumíniumtörmelékből tákolt asztalnál ült, vaksin, a keze úgy reszketett, hogy már-már alig voltak olvashatók a betűk, amelyeket savas festékkel írt újabb és újabb fémlapokra. Ian fölnyögött. Sok idejébe telt, amíg rájött, hogyan hagyhatna maradandóbb üzenetet, mint a papír vagy a magnetofonszalagok.
Akkor jött az ötlet, amikor összeeszkábálta a sírkövet az egyik új sírra.
Achmed, azt hiszem vagy Ruggiero volt...? Mit számít?
Még mindig gyanakodott, hogy talán nem a legjobb megoldást választotta; a fém is megrozsdásodik, és ezek a lassú, ügyetlen betűk éppúgy szétmállhatnak, ahogyan most belemaródnak... De nagy fájdalmai voltak, és amennyi erőt össze tudott szedni, azt jobb volt bármiféle zavaros üzenetre összpontosítani. Még mindig jobb, mint nem hagyni üzenetet. Összeszedte az erejét, és folytatta.

“... harminckét sír. Nem, nem próbálkoztunk újabb gyerekkel az után a megdöbbenés után, hogy elveszítettük előbb Cathyét, aztán Sue-ét. 
Az egyik sír, rajta már a nevem is, az enyém. Benne alszom, amióta a legutóbbi betegségem után ismét lett annyi erőm, hogy mozogjak, ássak és írjak.
Azt hiszem, megbolondultam. Tulajdonképpen biztos vagyok benne. De nem lep meg. Már régen egyedül vagyok. A végén négyen voltunk. Nem én tartottam ki a legtovább, igazán nem, mert az egyik nap összeestem – a világ forogni kezdett körülöttem, és Olaf azt mondta, magas lázam van, és keresett egy helyet, ahol lefekhettem, és hozott valami orvosságot... Már kezdtem azt hinni, hogy az élelmiszer-átalakítók nem jól működtek gyógyszergyártásra kapcsolva. Mert annyian haltak meg, pedig állítólag a legjobb gyógyszert kapták. De nyilván tévedtem, mert jobban lettem – néhány nap múlva föl tudtam kelni, hogy keressek valami innivalót, csak pocsolyavíz volt, de nagyon szomjas voltam, és...
És ott voltak. A többiek. Halottan. A legutolsók és a legszívósabbak engem kivéve: Olaf és Achmed és Ruggiero. Fura; azt hittük, a nők lesznek szívósabbak, akár a Földön. Csakhogy, tudjátok, Cathy megölte magát, és Sue is, és Karen megkapta a magáét abban az eszelős verekedésben, amikor Achmed nem volt magánál és annyira rettegett, hogy fiú utód nélkül hal meg – valami mohamedán csökevény –, és Karen olyan sok vért vesztett...
Mindegy. Amit el tudtam róluk mondani, ráírtam a sírkövükre. A fej fákra. Arra, amire.
És persze azt tudtam a legpontosabban, hogy hogyan haltak meg. Mint a kicsiknél. Nekem kellett boncolnom mindkettőt. Kísérteties. Nadine dolga lett volna, mint Lucas esetében, de azt mondta, képtelen megtenni, és én... Talán én voltam az, aki jobban akarta tudni a választ, mint bárki más. Fölnyitottam őket. Mint egy hentes. Még évekig lidérces álmaim voltak. Most is vannak. Azt hiszem, évek teltek el. Álmaimban egyre látom, ahogyan a belső szervek kiömlenek a nagy, steril asztalra. Ha legközelebb újjászületek, vegetáriánus akarok lenni, talán hindu, és nagyon hithű. El akarom felejteni, csakhogy álmomban nem tudom.”
Nem szabad tovább pocsékolnom az íróanyagot!

“Másnap van, folytatom. A kicsiknél tartottam. A tüdejükben valami duzzadt gombafélét találtam. Mindent kiderítettünk. Ez a növény a földi orchideákhoz hasonló. Ám a spórája nem fatörzsre vagy fakoronára telepszik le, hanem valami sötét, meleg üregben kezdi az életciklusát, ahol sok a nedvesség. Csupán akkora, mint az élesztőgomba spórája, amikor helyet keres magának, ahol növekedni kezdhet, és igen érzékeny, amíg alaposan meg nem kapaszkodik. Egy felnőtt ember tüdejében egyszerűen megfullad a normális váladéktól. Valamennyien belélegezhettünk ilyen spórákat, aztán kiköhögtük őket. A kicsik nem tudták kiköhögni. Bárcsak ne gondolnék folyton szegény Igorra meg a tüdőrákjára. Biztos vagyok benne, hogy annak az oka is bármi lehetett, még ha nem dohányzott volna is. Talán még a Földön lélegezte be egy rossz autó kipufogógázát. De olyan iszonyatos fájdalmak között halt meg, és olyan sokáig tartott, hogy ilyet nem érdemel senki, még egy tömeggyilkos sem, Igor pedig a világ legkedvesebb és legjobb embere volt! Mindkét világé. Gyűlöltem látni, ahogyan haldoklik. Ha bolond vagyok, akkor kezdődött. Tudom, hogy az ő elvesztése volt Cathy számára az utolsó csepp a pohárban, hogy a kicsi után őt is elveszítette. Már leírtam valahol, hogy Igor – igen, a fejfán. Gyakran emlegetem a fejfákat, de azokat látom a leggyakrabban, ha fölpillantok. Szemben ülök velük, hogy ha elfeledném, amit mondanom kell, rájuk nézve emlékezzem, hogy persze, volt itt egy Valentine Rorschach, ő volt az igazgató, aztán egy Lucas Wong, ő volt az orvos és a vezető biológus, meg a többiek. Bárcsak itt lennének velem!”

“Elolvastam, amit tegnap írtam, és mivel ma sokkal jobban vagyok, mint időtlen idők óta – nem izzadok és nem reszketek annyira –, rájöttem, hogy vesztegetem az időt és a tintát. Olyan dolgokról beszélek, amelyeket más nyomokból is ki lehet deríteni. De azt hiszem, le kell írnom, hogy mit találtunk itt, mert az egyik éjjel – azt hiszem – elektromos vihart láttam a magasföld felett, ahol a bázist hagytuk, és a villámcsapás ördögi dolgokat művelhet a komputerek memóriájával, igaz? Idelent a telepen, ahová nem kellett volna költöznünk, mert ha odafönt maradtunk volna abban a száraz, poros levegőben, a kicsik nem lélegezték volna be a spórákat, és nem fulladtak volna meg – vagy mégis, ki tudja? Felejtsük el. Halottak.
Igen. Szóval. Rájöttünk, hogy a drakonok a genetikai összeomlásig túltenyésztették magukat, mert az egymás megtermékenyítésére tett ígéret volt a fizetőeszközük. Másként fogalmazva, azokat a kiváló genetikai vonalakat tekintették a vagyonuknak, amelyekkel megtermékenyítve szülték meg utódjukat, amikor nemet váltottak. Nagyon rövid időn belül –mintegy ezer nemzedékről lehet szó – úgy kimerítették a génállományukat, hogy elvesztették az immunitásukat bizonyos betegségekkel szemben, vagy egy lappangó gén tömegesen elterjedt vagy mindkettő, vagy ennél is több. Mindegy. Ők halottak. És maguk okozták a vesztüket, ebben biztos vagyok. Hiszen már az első elképzeléseim között ott bujkált a gondolat, hogy képesek voltak a butaságra is, bármilyen zseniálisak voltak is. Ó, mennyire hasonlítottak hozzánk a hibáikban! El tudom képzelni még azt is, hogy barátok lehettünk volna, ha a mindenségnek ugyanabban a korszakában élünk... Mindegy. Nagyon értettek a biológiához; és először is mire fordították ezt a tudást? Hogy meghosszabbítsák az aktívhím-időszakot, nyilván. Hiszen akkor csinálja az ember a legtöbbet.
Ráadásul amikor nősténnyé változtak, mindegyik csak a legjobb vérvonalból akart utódot. Minél későbbre halaszthatták a számla benyújtását, annál több esélyük volt kedvező elkötelezettségekre: talán már nem is az eredeti személytől, akivel a szerződést kötötték, hanem az utódjától, a testvéreitől vagy a rokonaitól. Tehát kívánatos volt a nősténykort minél jobban lerövidíteni. A végén túlzásba vitték. Kizárólag rövid termékenységi idejű nőstények maradtak, akiknek legföljebb egy-két utóduk lehetett, ám makacsul ragaszkodtak a megtermékenyítéshez való jogukhoz, hiszen egész aktív életükben ezért a jogért dolgoztak. Bizonyára voltak rendszabályaik az olyan hímek megbüntetésével kapcsolatban, akik olyan nőstényeket termékenyítettek meg, akiknek nem volt erre szerződése. És a rendszabályokat brutálisan végrehajtották. Nem tudom. Nem vagyok olyan jól, mint hittem. Nem tudom, jól értettem-e ezt az egészet, vagy a Földre vonatkozik.”

“Bárcsak ne írtam volna le tegnap a »Föld« szót! Igyekszem nem gondolni a Földre. Van egy visszatérő, őrült álmom – azt hiszem, már írtam valamit az álmaimról, de ez más –, amikor reggel arra ébredek, hogy a Stellaris éppen leszáll, és mindenki előjön a fogadására, és látom Valentine-t és Cathyt és Igort és mindenkit, és ott várunk, amíg a légzsilip kinyílik, és kilép mosolyogva Weil ezredes, és eszembe jut, hogy ó már nyugalomba vonult, és körülnézek, és nem a barátaim várják velem a hajót.
Hanem a drakonok. Sok-sok ezren. Mindegyik akkora, mint a szobrok, amelyeket a Tufán találtunk. Fölém magasodnak, és nem vesznek tudomást a létezésemről, csak beszállnak egymás után a hajóba, és a zsilip bezárul mögöttük, és fölszállnak, valahová – nem tudom –, és én ott vagyok egyedül, a magasföld közepén, és még épületek sincsenek.
Amikor ezt álmodom, utána annyira fáj a torkom, hogy biztosan ordítok álmomban. Igaz, senki sem hallja.”

“Rá akartam szánni magam, hogy a Földre gondoljak, csakhogy tegnap megint nagyon rosszul voltam. Véreset vizeltem. Nem hiszem, hogy sok lenne még hátra.
Egyre nehezebb idecipelni ezeket a fémlemezeket, amelyekre írok, és a savas tinta előállítása mintha nem tenne jót az élelmiszer-átalakítóknak, ugyan eredetileg arról lenne szó hogy képesek bármit szintetizálni a hozzáférhető anyagokból de most olyan anyagot kell előállítaniuk, amely kimarja a fémet, és ez árthat a szerkezetüknek... Jaj, nem tudom. Csak folytatom, ameddig bírom. Ez elvonja a figyelmemet. De ha már a szerkezetről beszélünk, ma kihánytam a reggelimet. Bár már akkor is fura íze volt, amikor ettem. De nem értek a élelem elemzéséhez.
Itt ez a zúzódás a karomon. Istentelenül régen nem akar elmúlni.
Föld. Igen. Halványan emlékszem rá. És persze azért írom le ezt az egészet, mert biztos vagyok benne, hogy nemsokára visszaküldik a hajót vagy egy másik hajót úgy száz év múlva, és azt akarom, hogy tudják, mi történt itt, és nemcsak a drakonokkal, hanem velünk is, ha netalántán olyan ostoba elképzelésük támadna, hogy nem megengedett elröpülni egy másik csillagra. Nevevet – nevetséges! (Nem szabad hibáznom, mert kárrbavésza tinta.)
Nézzétek, ez nem így van! Persze a drakonoknak nen sikerült, amiért azzá tették magukat, amik lettek – és így kellett lennie. Nem számoltak azoknak a dolgoknak a fontosságával, amelyek lehetővé tették számukra, hogy kiemelkedjenek az állatvilágból, mert olyan nagyra tartották a gondolkodás képességét, hogy nem törődtek az immunitás elvesztéséve és hasonlókkal, amíg szebbek lehettek, okosabbak lehettek még zseniálisabb szerkentyűket találhattak föl. Szinte hallon őket vitatkozni a fejemben: mit számít, ha abban a családban van egy gyöngén fejlett kripli? Amióta a világ világ, senki sen halt bele a kripliségbe, nem igaz?
Ilyen szavakat hallok. Nem, nem szavakat, nem úgy értem. Úgy értem. Úgy értem, hogy abba buktak bele, amivé tenyésztették magukat. Nálunk meg, ahogyan tizenkilenc fényévnyi távolból meg tudom ítélni, nálunk az tette be a kaput, amit nem tenyésztettünk ki magunkban. Mint az együttérzés, a nagylelkűség, a szeretet.
Tudjátok, azt szeretném, hogy inkább senki ne olvassa ezt az üzenetet, mint hogy egy olyan háború győzteseinek egyike találja meg, amely kiirtotta az emberiség felét. Nem akarom hogy ilyen emberek röpködjenek a galaktikában. 
Szégyellném, ha a fajomat úgy ismernék meg, és úgy emlegetnék, mint könyörtelen gyilkosokat. Hirtelen nagyon kitisztult az agyam Azt hiszem, ez rossz jel. Emlékszem, milyen józan és erős volt Nadine néhány órával a halála előtt, és Igor is, pedig tele volt fájdalomcsillapítóval. Egy kicsit fázom, de teljesen magamnál vagyok. Éhesnek kellene lennem, de nincs étvágyam. A zúzódás a karomon bíborvörös, mintha friss vér szivárogna a bőr alatti hajszálerekből.
És nem csak onnan. Csak most éreztem meg ezt az édeskés ízt a számban. Az ínyem is vérzik.
No jó.
Tudjátok, sokszor tűnődtem, milyen lehet tudatosan megélni a halált. Nem olyan rossz. Ahhoz képest, amit a drakonok élhettek meg, akik tudták, hogy egész fajuk kihal. Amennyit én tudok, a Stellaris akár ebben a pillanatban is makacsul próbálkozhat már választ kapni tőlem. Nincs különösebb kedvem utánanézni. Fáradt vagyok. Nagyon öreg vagyok. A magánytól öregnek érzi magát az ember. Bárcsak ne lenne még valami, amit el akarok mondani, és amire nem egészen emlékszem, mert fontos, és folytatnom kell, amíg eszembe nem jut, mert lerobbanhatok, és talán nem tudom már folytatni – Megvan.
Ezt akarom mondani. Nem engedhetjük, NEM ENGEDHETJÜK MEG, hogy ez a séma elterjedjen. Nem szabad eltűnnünk, nem szabad föladnunk, nem szabad úgy cselekednünk, hogy egy napon, amikor egy másik bolygóról egy másik faj elindul barátokat keresni, csak romokat és tetemeket és kövületeket találjon. Itt mi rájöttünk, hogy a drakonoknak miért nem sikerült – ne mondjátok, hogy »Ian Macauley jött rá«, mindig mondjátok azt, hogy ŐK jöttek rá, emberi lények, egy egész, együtt munkálkodó csoport. Meséljétek el a gyerekeknek, hogy izgalomba jöjjenek, hogy csodálják ezt a teljesítményt, hogy ők is ilyesmit akarjanak csinálni! De soha ne engedjétek, hogy elfeledjék: a gondolkodás nem elég. A gondolkodás önteltté tehet, azt képzelheted, hogy mindent tudsz, pedig mindig vannak dolgok, amiket nem tudsz, és ezek derékba törhetik a reményeidet, és porrá zúzhatják az álmaidat.”

“El akarok mondani még valamit. Csak nagyon fázom. Állandóan ásítozom, és valahányszor kinyitom a szám, vér csordul ki belőle. Cathyhez akarok menni. Nagyon szeretem, és soha nem volt időm, hogy ezt úgy mondjam el neki. ahogyan akartam. Így hát azt hiszem –