KOZMOSZ FANTASZTIKUS KÖNYVEK
SZERKESZTI KUCZKA PÉTER

CSERNAI ZOLTÁN
A boldogságcsináló

TUDOMÁNYOSFANTASZTIKUS REGÉNY

KOZMOSZ KÖNYVEK

A FEDÉLTERV VARGA PÁL MUNKÁJA

© Csernai Zoltán, 1980

HU ISSN 0324-5225
ISBN 963 211 376 4

Kozmosz Könyvek, Budapest
Felelős kiadó: Szilvásy György igazgató
Készült a Zrínyi Nyomdában, rotációs ofszet eljárással (79.1097/1)
Budapest, 1980
Felelős vezető: Bolgár Imre vezérigazgató
Szedte a Nyomdaipari Fényszedő Üzem (799526/80)
Felelős szerkesztő: Fazekas László
Műszaki vezető: Haás Pál
Műszaki szerkesztő: Vágh Judit
Képszerkesztő-: Moldova Zsuzsa
52000 példány, terjedelem: 14 (A/5) ív. IF 3766

TARTALOM

A BOLDOGSÁGCSINÁLÓ
KÖVEK
A SÁTÁN HÁROMSZÖGE
BÉKE A KÉK BOLYGÓN
KERGEKÓR
A CSILLAGEMBERTŐL AZ EMBERIG

A BOLDOGSÁGCSINÁLÓ

“Ha boldogságnak egynémely örömet nevezünk ebben az életben, akkor – valóban van boldogság. De ha csak gyönyörűséges érzések szakadatlan és változatos sorát nevezzük annak, akkor a boldogság nem erre a földgolyóra termett, másutt keressétek."
Voltaire

1. FEJEZET

A késő délután ellenére Leporin CD-13697 felügyelő íróasztala mögött ült, és szorgalmasan jegyezgetett kartotékjain. A rövidre vágott ősz hajú, kerek arcú, testes felügyelőt a felületes szemlélő elhízott vénembernek vélhette, holott a lötyögő egyenruha alatt négy évtized kemény bűnüldözői munkájában megedzett, fatörzsizomzatú test rejtőzött.
Leporin felügyelő tulajdonképpen – unatkozott.
A Főváros C Szektorbeli Biztonsági Szolgálata életvédelmi osztályának főnöke csak azért maradt bent a barlangjában, mert agglegénylakásában is csak unatkozott volna. A tévét már unta, társaságra nem vágyott, fáradtnak, kedvetlennek érezte magát. Valójában egy jó csavaros, komplikált bűnügyre várt, ami kilendítené a nyár végi uborkaszezon unalmából.
Puszta időtöltésből kirakta maga elé összes “élő" nyomozati ügyének törzskartonjait, és elszórakozott velük: ceruzával rejtélyes, csakis őáltala értett jeleket firkáit rájuk. Leporin tulajdonképpen csak a Nagy Koordinátor szerepét töltötte be a gépezetben. Mint egy testes pók, ült a kerületi BSZ hatalmas hálójának közepén, irányítva a kispók-csapatokat, amelyek a tényleges nyomozati munkát végezték. Amióta a Szolgálatok Rendje megszilárdult, az állam gépezete olajozottan működött, a rendpolgárok jól éltek, többé-kevésbé jól is dolgoztak, és csak igen-igen ritkán törtek egymás életére vagy személyi tulajdonára.
Most is csak amolyan hétköznapi bűnesetei voltak. Egy eltűnés és egy cserbenhagyásos gázolás látszott köztük a legkomolyabbnak: egy egészen szokatlan ügy pedig – veszett kutya feltűnése a Főváros C szektorában!? – a legkülönösebbnek.
A három közül a gázolás volt a legrégebbi. Tegnapelőtt, augusztus 19-ére virradó késő éjjel történt. A 6-os számú autópálya belső, C szektorbeli bekötő útján ütött el ismeretlen jármű egy úttisztító kisgéppel dolgozó munkást. A kartoték legfrissebb adatai szerint a gázoló jármű vezetője valószínűleg vétlen volt. A súlyosan megsebesült munkásra ugyanis erősen ittas állapotban találtak rá; feltehetően elaludt a közlekedősávban leállított, kivilágítatlan munkagépén. A gázolót tehát csak a cserbenhagyás bűne terheli. A karton nyomozati rovatai még jóformán üresek voltak. A késői időszak és a gyér forgalom miatt szemtanú eddig nem került elő. A közlekedésrendészeti nyomozócsoport a munkagép helyzetéből és a sérüléséből nagy sebességű személygépkocsira vagy kisebb sebességű, közepes tehergépkocsira gyanakodott. A talált keréknyomok meglehetősen kétes értékűnek látszottak. Mindenesetre megkezdték a helyszínen talált fém- és festéktörmelék analizálását, hogy szétválasszák belőle a munkagépről és a gázoló, ütköző járműről szármázó szilánkokat.
A másik eset már valamivel érdekesebbnek ígérkezett. Ez az ügy csak azért került Leporin felügyelőhöz, mert az eltűnt személy állandó lakóhelye a Főváros C szektorában volt, munkahelye úgyszintén: az Agy- és Idegélettani Kutatóintézetben. Az eltűnés nem a Fővárosban történt. Ma, augusztus 20-án reggel 9 órakor a BSZ-nek a Platón tóparti üdülővárosban működő, 213. számú kirendeltségén egy nyaraló – Jazmina EF-2541609 asszisztens – bejelentette, hogy munkatársa, Nepentha EF-2608911 asszisztens, akivel az Agy- és Idegélettani Kutatóintézet üdülőjében szabadságukat töltik – második napja nem jött haza. Ez a kartoték is hiányos volt még. Az üdülővárosi BSZ-csoport ma megindította az ilyen esetekben szokásos helyszíni nyomozást és az országos körözést. Holnap reggel már biztosan jelentenek valamit. De az is lehet, hogy a nő csak egy alkalmi vitorláskirándulásra “tűnt el" valakivel, és már elő is került – gondolta Leporin felügyelő.
A veszettkutya-ügyön csak mosolyogni tudott. Hiszen ilyen nem létezik! A Fővárosban évtizedek óta nincs kóbor kutya. Az állampolgárok kutyái kivétel nélkül mind fajtiszta, gondosan ápolt, rendszeres állatorvosi kezelésben részesülő ebek, amelyek között nemhogy veszettség, de a legártalmatlanabb kutyabetegség is igen ritkán fordul elő. Mindenesetre – mivel a bejelentők által a C és F szektorok határterületi lakónegyedeiben és a parkerdőben látott “veszett" állat farkaskutyának tűnt – Leporin intézkedett, nézzenek körül a BSZ rendőrkutya-idomítótelepén, nem hiányzik-e “valaki" a négylábú állományból.
Csengetésre riadt fel, oldalt fordult, a televifon felé. A készülék képernyőjén ismerős, nyúlánk, szőke hajú, hosszúkás arcú nő tűnt fel, és beszélni kezdett.
A felügyelő egyszerre feléledt, végigpislogott önmagán, majd amikor a nő szünetet tartott, kissé zavartan válaszolt:
– Üdvözlöm, kedves doktornő! Természetesen! Mindent megteszek, amit csak óhajt. Bár amit most tőlem kér, az... hogy is mondjam csak... ellenkezik a szabályzattal. Tehát két egyenruha és sapka? “Placebó"?... Jól értettem? Igen, értem. Tehát holnap délelőtt tízkor. Ott leszek. Kérem, nagyon szívesen! Pontosan ott leszek! A viszontlátásra, kedves doktornő!
Amikor a képernyő elsötétült, Leporin felügyelő kipirult arca is visszanyerte megszokott színét. “Csak ne lenne olyan jégcsap, esküszöm, hogy..." – motyogta magában. Nem fejezte be a mondatot. Nagyot sóhajtott, és rakosgatni kezdte a kartotékjait.

Csendes, meleg nyár végi délután volt. Az enyhe délnyugati szél vidám zsivajt hozott a strand felől a nádas szélén kikötött csónakban horgászó Equas BF-2540620 felé.
Barátja, Karkis néhány nappal ezelőtt szólt, hogy a hatalmas ponty, amelyre Equas évek óta hiába les – újra felbukkant! Többször látta, és azóta is naponta eteti azokat a helyeket, ahol ugrani látta. Equas végül ezt a hínárral szegélyezett nádöblöt választotta. Ha itt megakasztja, és erős zsinórral vissza tudja tartani a nádasba rohanástól, akkor kifáraszthatja, még ha fárasztás közben bele is keveredik a hínármezőbe.
Negyedik napja horgászott ezen a helyen. Igaza volt Karkisnak: minden nap találkozott vele, látta a vízből kidomborodni a pontyóriás ívelt, aranybarna hátát. Tíz-tizenkét méternyire a csónaktól, néhány magányos nádszál tövében bukkant fel legtöbbször: a nádszálak a víz tükréig hajoltak, amikor a hatalmas haltest megfordult köztük.
Megpróbálta közelebb csalogatni: kukoricaszemeket, főtt burgonyát, tésztadarabokat dobált a nádszálakhoz, maga felé rövidítve a dobások ívét. A víz felszínén hatalmás burványok jelezték, hogy a hal ott van és táplálkozik. Végül felcsapott egy kéttenyérnyi piros halfarok, megvillant egy aranysárga, pikkelyes has – utána csend lett.
Karkis minden nap kihozott egy vödör etetőanyagot, amit Equas ide szórt ki. Megfigyelte, hogy a nagy ponty a fenékre süllyedő ételdarabokkal, kukoricaszemekkel csak mellékesen törődik: előbb mindig a víz felszínén maradó, úszkáló, lassan vízzel telítődő kenyérdarabkák után kap, és azokat habzsolja fel.
Ma – augusztus 18-án – Equas elhatározta, hogy dűlőre viszi a dolgot.
Előkészített néhány maréknyi, darabokra aprított kenyeret, ebéd után a csónakba rakta felszerelését, és kievezett a nádöbölbe. Kikötötte a csónakot. A víz csendes volt, a nádszálak meg se rebbentek. Semmi jel sem mutatta, hogy a nagy ponty a közelben tartózkodna.
Négyméteres, legerősebb műanyag botjára felszerelte a tengeri horgászathoz is használt nagy orsót, 60-as szupererős zsinórral. A zsinórra most nem tett sem úszót, sem ólomsúlyt, egyszerűen csak felkötötte a végére legnagyobb méretű, legvastagabb szárú horgát. Utána beszórt egy negyedvödörnyi ételmaradékot, két marék kenyérdarabot és – várt.
A beetetés helyétől nyolc-tíz méternyire, bent a nádasban egyszer csak megrezzent egy nádszál, megbillent néhány nádtő, aztán közelebb még egy... és még egy. Equas erre beszórt még egy maréknyi kenyérdarabot a nádszálak elé, és most már a felszerelt horgára is rátűzött egy kis darab héjas kenyeret. Kissé megnedvesítette, hogy súlya legyen, majd botját meglendítve a csalétket is a nádszálak tövébe dobta.
A horgászbotot kézben tartva türelmesen várt. A kenyérdarabkák lassan telítődve, a víz színén lebegtek, úszkáltak – köztük a horogra tűzött csalétek is. Csobbanást hallott: egy kenyérdarab eltűnt! A többi kissé szétsodródott a hullámzástól. Újra csobbanás – a ponty jó étvággyal falatozott! Harmadik csobbanás: a horogra tűzött kenyérdarab még mindig megvolt.
Equas ideges türelmetlenségében rántott egyet a zsinóron, mire a vízen úszó csalétek megmozdult. A mohó ellenfél ezt már nem bírta ki: nem tűrhette, hogy a beszórt ételmaradék között cikázó apróhalsereg a jókora falatot eltologassa a szája elől. Equas óriási rántást érzett a karjában, a bot meghajlott, a zsinór pattanásig feszült, a legerősebb fékezésre beállított orsó recsegett-ropogott az iszonyúan erős hal húzásától. Equas kénytelen volt teljes erőből ellenállni, hiszen ha a hal túl sok zsinórt visz le az orsóról. és berobog a nádasba, onnan motorcsónakkal sem tudná kivonszolni!
A horgász és felszerelésének ereje végül győzött. A hal nem bírt 2-3 méternél többet lehúzni az orsóról, és még ugyanennyire volt a tömör nádfaltól. Equas nehéz perceket élt át. Centiméterenként orsózta el a nádastól a hatalmas halat. Amikor az pontyszokás szerint fel-feldobta magát a vízből, majd kiszakadt a karja, válla, de fogcsikorgatva harcolt a vadul hánykolódó csónakban. A ponty végül hatalmas ívet kezdett leírni a hínár és a nádfal közötti nyílt vízen. Equas megkönnyebbülten lélegzett fel, és már-már győztesnek érezte magát. Igyekezett a hal fejét, tenyérnyi szájnyílását minél gyakrabban a víz színe fölé emelni. A beszippantott levegő a legharcosabb pontyóriásokat is hamar kifárasztja. Most is így történt. A harmadik kör végén már simán vezethette maga felé a kifáradt óriást.
Equas megfigyelte, hogy a hal jó mélyre nyelte be a horgot, csak a szájból kivezető zsinórt látta. Mivel a hatalmas test úgysem fért volna bele merítőszákjába, elhatározta, hogy teljesen kifárasztja, és kézzel emeli majd be a csónakba. Addig sétáltatta, köröztette a csónak körül, amíg aranyszínű hasát fel nem fordította. Ekkor egészen a csónak mellé húzta, a horognyelet átvette bal kézbe, jobbjával pedig mélyen a tátogó hal szájába nyúlt, megmarkolta a kopoltyútövét, és minden erejét összeszedve – most már két kézzel – a csónakba emelte.
Ott feküdt a lábánál, a csónak alján. Nem is vergődött, csak némán tátogott. és merev, óriási szemével őt nézte.
A győztes is holtfáradtnak érezte magát, de a siker hamar felvillanyozta. Elhatározta, mára be is fejezi a horgászatot. Kiviszi a halat. Karkisszal lemérik, és le is fényképezteti magát vele. Hiszen ilyen csodálatos trófea minden horgász életében csak egyszer akad!
Micsoda zsákmány!
Csendben pihent, és gyönyörködött az óriási halban, amikor hirtelen egy hangra lett figyelmes. Ismerős hangra: annak a hangjára, akit a legkevésbé várt!
A nagy küzdelemben észre sem vette, hogy a strand felől gumimatrac sodródik feléje a hullámokon, rajta egy napozó nővel.
– Equas!? Te vagy az? Mit fogtál? Nagyon nagy halat fogtál, ugye? Láttam messziről! Nem is tudtam, hogy itt szoktál horgászni! Mi is itt vagyunk Jazminával az üdülőben! Közelebb megyek hozzád, jó? Mit szólsz az új fürdőruhámhoz?
Utóbbi egy kis piros nadrágocskából állt, a legújabb stranddivat szerinti méretben és szinárnyalatban. A nő feltérdelt a gumimatracon, és úgy tárulkozott Equas elé, mint egy szirén.
Equas mintha megszédült volna, a fejéhez kapott és rákiáltott:
– Ne!... Ne gyere közelebb! Menj vissza! Menj innen!... Nem érted?! Menj el innen, mert... mert megöllek!
A váratlan látogató azonban vagy nem hallotta jól, vagy tréfának vette szavait, mert a gumimatracon térdelve egyre közeledett.
Equas eltorzult arccal menekült. Leoldotta a csónakot, felkapta az evezőt, és ellökte magától az egészen odasodródott gumitutajt. A hirtelen lökéstől a nő elveszítette egyensúlyát, és nevetve-sikítva a vízbe borult.
Equas rá sem hederített, csónakjával a nádcsatornába fordult, és eszeveszett iramban evezett a nádasban megbúvó horgásztanyája felé. Nem is nézett hátra. Odüsszeusz menekülhetett így a szirén elől.
A horgásztanya stégjén kikötött, és először is zsákmányát akarta biztonságba helyezni. Ölbe vette, és átlódította a stég padlójára, az nagyot dobbant, a hal pedig feléledt és vergődni kezdett. Equas tigrisugrással vetette rá magát, megpróbálta testével leszorítani, közben egyik kezével valamilyen kemény tárgyat keresett, hogy fejbe csapva lecsendesítse. Előbb az evező akadt a kezébe, de túl nehéz volt, egy kézzel nem bírta megemelni. Végül egy ülésdeszkával vágta fejbe a pontyot, amely azonnal elcsendesedett és nem mozdult többé.
Equas ekkor külső szemlélő számára érthetetlennek tűnő dolgokat kezdett művelni. Élesen felkacagott, azután – mintha máris a halvacsora elkészítéséhez akarna hozzálátni – felkapott egy nagy kést, és teljes erőből szúrni, vágni kezdte a padlón heverő óriási halat! Hirtelen abbahagyta, a kés szinte kihullt a kezéből. Egy darabig még ott térdelt felkoncolt zsákmánya mellett, majd átnyalábolta és visszaemelte a csónakba! Utána dobta a kést is, beszállt, és erőteljes csapásokkal elevezett.

2. FEJEZET

Heliantha CF-312608 doktornő napja – augusztus tizennyolcadika – a szokásos eseményekkel kezdődött.
Gallos AF-098108 professzor – a klinika igazgató főorvosa már kora reggel beviharzott. Először – mint rendesen – az útjába botló személyzetet, kertészeket, szerelőket, csellengő ápolókat teremtette le valamilyen mondvacsinált ürüggyel, utána berobogott a női pavilonba. Amikor itt is mindenki megkapta a magáét, következett Heliantha birodalma, a férfiosztály.
Itt szerencsére mindjárt kedvencével, Orchidea EF-212511 főnővérrel futott össze. Vesztére, hiszen ezt a nagyszájú, temperamentumos nőszemélyt még ő sem volt képes nyugalmából kimozdítani és hangerővel túlszárnyalni.
Heliantha ilyenkor el szokott bújni a vihar elől. Többnyire valamelyik megfigyelőbe, “a beteg váratlan sokkjának azonnali pszichoterápiás kezelése" ürügyén. Ma Apenhez menekült, a 3-as megfigyelőbe. Köztudomású volt az osztályon, hogy ez a beteg mennyire odavan Heliantháért. Ha szabadon mozoghatna, folyton a sarkában lenne, és megharapna mindenkit, aki közelíteni próbálna hozzá. Ennek ellenére a doktornő “taktikai elrejtőzése" nem volt teljesen veszélytelen.
A tornaszerek között csendesen üldögélő fiatalember Heliantha belépésekor felkapta a fejét. Ha a doktornőről volt szó, beteg tudatának reflexei félelmetes gyorsasággal működtek!
Belépett, és csendben leült egy zsámolyra. Apen alázatos hűkutya-ábrázattal rögtön ott termett, a lábához kuporodott, és a cipőit kezdte simogatni. Heliantha erélyesen rászólt, visszaparancsolta a tornaszerekhez. Apen nem sokáig kérette magát. Majomügyességű szökelléssel pattant fel a nyújtóra, és lendületes óriásforgásokat mutatott be imádottjának. Amióta Heliantha véletlenül rájött, milyen kedve és tehetsége van a tornához; és hogy a sikerélmény plusz az ő személyes varázsa együtt mennyivel hatásosabb pszichoterápiát jelentenek számára., mint akárhány elektrosokk-dózis: néhány hét alatt sikerült kilendítenie a skizofrénia legmélyebb, kataton fázisából. Ez pedig nem kis dolog ebben a szakmában! Gallos professzor is elismerte, sőt értékelte Heliantha találékonyságát, és szabad kezet adott neki Apen további gyógykezelésében.
Pihent. Várta, hogy elcsendesüljön a vihar odakint. Megtapsolta Apen mutatványait, mire az vigyorogva újra a doktornő mellé szökellt, és a lábszárát kezdte simogatni. Egyszerre csak kimeresztette a szemét, felugrott, és gyorsan vetkőzni kezdett. Szerencsére ez a művelet Apen különleges kezeslábasában nem ment egykönnyen. Sőt egyáltalán nem ment.
Heliantha nem maradhatott tovább. Néhány csillapító szót mondott a ruháját tépdeső betegnek, kinyitotta az ajtót, és körülnézett. A folyosón már teljes csend volt.
Hozzáfoghatott napi munkájához, ami a kisvízit előkészítésével kezdődött. Nagyvizit ma nem volt esedékes, mert a professzor előadást tartott az egyetemen. Ennek ellenére sok munkájuk volt Orchideával, aki első számú segítőtársa volt az osztályon. Darabossága, primitívsége és sok más hibája ellenére kedvelte ezt a nagydarab ösztönlényt, aki viszonzásul anyai gondoskodással vette körül.
Mai teendőinek túlnyomó részét az elektrosokk-kezelések képezték, “natúrban", azaz altatás nélkül. Gallos professzor – mint minden másban – a terápiában is rendkívül konzervatív elveket vallott, és szigorúan megkövetelte alárendeltjeitől elképzelései megvalósítását. Folyton az altatás eredménycsökkentő mellékhatásairól szónokolt nekik; például, hogy “ennél jobb módszert még úgysem találtak ki!", “az egyéni pszichoterápia ehhez képest szenteltvíz!" stb. Pedig mindenki jól tudta, hogy a natúrsokkolással és sok más egyébbel is kizárólag saját cezaromániás szadizmusát elégíti ki. Antihumánus tilalmait – amikor csak lehetett – kijátszottak, és a betegeket altatva sokkolták. Ez elég kockázatos játék volt, mert a professzor sokszor megtette, hogy az elektrosokkolás időszakára bárhonnan is meglepetésszerűen visszajött; egyedül azért, hogy diadalmas arccal élvezhesse diktátori hatalmát és a betegek kínos vergődését a kezelés alatt.
Amikor Heliantha előjött Apentől, Orchidea jó hírrel várta: az “Öreg" elrohant az egyetemre, és ma már nem is fog visszajönni. Mindez végtelen megkönnyebbülést jelentett valamennyiük számára. Amikor mindennel végzett, ebéd után Heliantha átadta az ügyeletet helyettesének, Mustel CF-426301 doktornak.
Öt éve annak, hogy az Egészségügyi Szolgálat 3. számú Agy- és Idegterápiai Klinikája áttelepült ide, a Főváros C szektorának 13. számú körzetébe. A szelíd lejtésű hegyoldalt, ahol a klinika pavilonjai sorakoztak, állítólag valamikor nagyon régen Gesztenyésdombnak nevezték. Most már nem volt itt egyetlen gesztenyefa sem, minden talpalatnyi helyet ligetek, parkerdők, teraszos torony-felhőkarcolók foglaltak el. A klinika teraszairól csodálatos kilátás nyílt déli-délkeleti irányba a Főváros központi szektorai felé.
A klinikáról kijövet Heliantha mozgójárdán az Északi Körtérre siklott, ahonnan gyalog sétált át az Igazságügyi Szolgálat Archívumába. Kriminál-pszichológiai minősítő tanulmányához gyűjtött itt adatokat. Este fél nyolckor abbahagyta a munkát, ekkorra már épp elege volt a szexuál-neurotikus és paralitikus kóresetek, perverziók, bűntények szárazon felsorolt borzalmaiból. Holtfáradtan ment haza. Otthon a Termofrigo ételautomatából könnyű vacsorát dobatott ki, amit nem túlságosan nagy étvággyal fogyasztott el. Vacsora után elszívott egy cigarettát, ledobálta ruháit, és belezuhant a fürdőbe.
Mély, álom nélküli alvásából hajnal felé éles csengőhang ébresztette fel. Tapogatózva kapcsolta be az éjjeliszekrényen a külső ajtó házi televifonját, hogy megnézze, ki zavarja ilyenkor. Egy elmosódott férfialakot pillantott meg, aki furcsa, görnyedt testtartással az ajtónak dőlt, és szakadatlanul csengetett, felverve az egész házat.
– Ki lehet? Csak nem Gallos professzor? – bosszankodott magában Heliantha. – Mindegy, akárki is – megnézem közelebbről!
Kiugrott az ágyból, köntöst kapott magára, és mezítláb kiszaladt az előszobába. A férfi odakint végre abbahagyta a csengetést. Keze már lecsúszott a csengőről, ő maga azonban változatlan testtartásban dőlt az ajtónak. Innen, a belső képernyőről már tisztán kivehette az arcvonásait is. Nem a professzor volt. A hajnali látogató teljesen ismeretlennek tűnt; egyetlen barátját, ismerősét vagy páciensét sem ismerte fel benne.
– Most mit csináljak? – szaladt végig benne a félelem. – Hívjam fel a Biztonsági Szolgálatot? De hátha csak egy új páciens, akit valamelyik ismerősöm küldött ide? Aki esetleg nem tudja, hogy itthon nem rendelek; különösen nem hajnali háromnegyed négykor!
Heliantha – később maga sem tudta, hogyan történt – hirtelen mégiscsak bátorságra kapott, és kinyitotta az ajtót.
Pontosan az történt, amire számított. Korai vendége eszméletlen állapotban volt, és amint kinyílt az ajtó, féloldalt perdülve a karjaiba omlott. Heliantha most már nem félt. Kis ideig még a karjaiban tartotta a nehéz testet, majd becipelte az előszobába. Itt pihent vele egy kicsit – rettentő nehéz volt! –, aztán továbbvonszolta befelé. Végül a dolgozószoba heverőjére fektette.
Sovány, csontos testalkatú, de izmos férfi volt. Könnyű nyári ruha volt rajta, tarka ing, világosbarna vászonnadrág, puha talpú, barna cipő. Sötétbarna haja kócosán, csapzottan borzolódott egybe rövid, tömött körszakállával. Ekkor futott át először Helianthán a gondolatvillanás, hogy ezt a férfit már látta valahol, ismerte valahonnan! De az egész csak egy pillanatig tartott. Ettől függetlenül furdalta a kíváncsiság, vajon ki lehet, és mit akarhat tőle? Miért éppen tőle, és miért ilyen szokatlan időpontban? Mi lehet a baja? Mi történhetett vele? Miért ájult el éppen akkor, amikor már be akarta engedni?
Egyelőre azonban valamennyi kérdése válasz nélkül maradt. Amikor alaposabban szemügyre vette vendégét, véres, sáros foltokat fedezett fel a ruháján; karcolásokat és horzsolásokat a testén. A bal halántékán tojásnyi duzzanat, haránt a fejen, a haj között mély karcolás látszott. A hajában véres gubancok voltak, amelyekből zöld morzsalékot szedett ki, és nem tudta, mi az. A férfi összeszorított ujjai között és a nadrágszárán sötétbarna, állati szőrszálakat talált. A jobb kéz csuklóján mély, körkörös bevágás látszott, mintha előzőleg erősen megkötözték volna; a bal keze sértetlen volt. Kissé furcsán tartotta a bal lábát. Felhúzta a nadrágszárat, és a férfi lábszárán, térdén is véres zúzódásokat talált.
“Talán autó ütötte el, vagy kiesett valami járműből? Esetleg megtámadták és összeverték?" – találgatta.
A vendég légzése kissé szapora volt, pulzusa szintén. Megpróbálta magához téríteni. Hozott egy tál vizet, megmosta az arcát. A férfi ekkor kinyitotta a szemét. Először villantak Helianthára azok az újra ismerősnek tűnő, üres, zavaros tekintetű, kékeszöld szemek.
Szólongatni kezdte:
– Mi a neve és névszáma? Mit akar tőlem? Miért jött ilyenkor? Mi történt magával? Megtámadták?
Semmi válasz. Az ismeretlennek arcizma sem rándult, egykedvűen, merev arccal, mozdulatlan. pupillákkal bámult a mennyezetre.
Heliantha gyakorlott mozdulattal a beteg szeme elé kapta a kezét. Semmi. Nem rebbentek meg sem a szemhéjak, sem a pupillák. Észrevett viszont valami mást: a szemhéjak finoman, alig észrevehetően remegtek. Hirtelen egy ősrégi orvosi “felfedezés" jutott eszébe, amely azóta mindennapos dologgá vált. A REM-fázis. Az alvás álomképző szakaszaira jellemző szemmozgás.
Megütögette a férfi arcát – eredménytelenül.
– Eszméletlen, nem lát, nem hall, a reflexei nem működnek – gondolkodott félhangosan Heliantha. – Agyrázkódás? Feltehetően, bár a gyomortájék nyugodt. Nem csuklik. A légzés és a pulzus észrevehetően a normális értékek felé csökken.
Egy ideig gondolkodott még, mitévő legyen vele, végül – mivel változatlanul nagyon fáradtnak érezte magát – a legkényelmesebb megoldás mellett döntött. A beteg állapotát nem tartotta életveszélyesnek, ezért egyelőre elhalasztotta a döntést. Betakarta és magára hagyta. Úgy tervezte, hogy reggel majd kihívja a mentőket, és elszállíttatja a Baleseti Állomásra. Visszament a hálószobába, és újra elaludt.
Reggel fél kilenckor ébresztette a televifon. Még kissé kábának érezte magát, de amint eszébe jutott a hajnali kaland és a magára hagyott ismeretlen vendég, kiugrott az ágyból. Csendesen kinyitotta a dolgozószoba ajtaját, és az elébe táruló látványtól elállt a lélegzete.
A hajnali látogató a heverőn ült, és egy fényesen csillogó, hosszúkás tárggyal hadonászott. Helianthát nem vette észre, pedig csak pár lépésnyire volt tőle a félig nyitott ajtóban. Amikor Heliantha csuklóit az izgalomtól, a férfi feléje fordult, majd közömbösen elnézett fölötte, és érthetetlen szavakat motyogva tovább vagdosta maga körül a levegőt a tőrrel, amiben Heliantha saját papírvágó késére ismert. Az íróasztalán tartotta egy kis antik vázában.
“A hallása már jó, de még mindig nem lát!" – diagnosztált magában Heliantha. Csendben maradt az ajtóban, és főleg azt szerette volna megérteni és megjegyezni, miket beszél magában. Monoton zagyvaságaiból azonban alig néhány érthető szót tudott kihámozni. Ilyeneket: “vér", “még",“mégahasát", “hasítottam felahasát", “vérésvér", “élmégél".
Hirtelen elhatározással kitárta az ajtót, és belépett a szobába. A férfi újra feléje fordult, szemhéjai megrebbentek, szemeit tágra nyitotta, de – Heliantha szerint – változatlanul nem látta őt. Hadonászó mozdulatai lelassultak, illetve mintha egyre inkább valamiféle határozottságot, céltudatos pantomimjelleget lehetett volna megfigyelni bennük. Mintha valaminek – vagy valakinek? – a felületén végighúzta volna a papírvágó kés pengéjét, lapjával, óvatosan, szinte simogatóan. Utána egyszer csak – mindig pontosan akkor, amikor “hasítást" vagy “vért" mondott – megbillent a csuklója, s a kés élére fordult! Mintha valóban belehasított volna valamibe!
A furcsa pantomim hirtelen, minden átmenet nélkül ért véget. A férfi görcsösen szorító ujjai szétnyíltak, s a papírvágó kés a padlóra hullt. A hajnali vendég egész teste görcsbe rándult, arcán fájdalmas fintor futott át; de rögtön kisimultak a ráncok, és fáradtan a heverőre dőlt.
Heliantha csak most ment egészen közel hozzá.
Már aludt: csukott szemmel, félig nyitott szájjal. Megmérte a pulzusát: 78-80-at vert. A halántékán a duzzanat még elég csúnya volt, a térde nemkülönben.
“Előbb ezeket hozzuk rendbe Mustellal és Orchideával, aztán majd csak kiheveri az agyrázkódást is, ami ezeket a furcsa tüneteket okozza – gondolta Heliantha, majd rögtön a fejéhez kapott. – Miket is forgatok a fejemben? Elvitetem a mentőkkel. Hiszen nem ismerem. Semmi közöm hozzá." “De kell, hogy ismerd valahonnét!" – szólalt meg benne egy hang, és újra elfogta a különös kétség. “Ő feltétlenül ismer engem! Ezért jött ide, hozzám. De vajon hogyan talált ide ilyen állapotban? Hiszen gyakorlatilag még most is vak! Egyszerű a magyarázat: ide vezették, és itt hagyták, miután előbb jól összeverték."
Az alvó férfi fölé hajolt, és alaposan szemügyre vette az arcvonásait. Megpróbálta elképzelni ugyanezt az arcot körszakáll és bajusz nélkül, csupaszon, esetleg simára fésült hajjal! Behunyt szemmel koncentrált. Visszagondolt a múltra, az egyetemre, az azóta eltelt évekre. Hát persze, az egyetem!
Az alvó ismerős-idegen felső ajka alvás közben kissé megrándult, felhúzódott, és Heliantha észrevett valamit. A felső szemfog, a bal hármas – “farkasfog" volt! Kissé magasra nőtt, feltolódott.
Heliantha felsóhajtott:
– Igen, ez csak ő lehet!
Ráismert Equasra.
Ismét felbukkant hát. De mi ebben a különös? Végeredményben semmi. Várható volt, hogy egyszer előkerül. Legfeljebb a körülmények furcsák.
Heliantha most már mindenre emlékezett. Mikor is? A második vagy a harmadik évfolyam után Equas otthagyta az orvosi kart. Hová is ment? Ez nem jutott eszébe. Valamelyik másik karra, talán a biológiára? Lehetséges. Később talán ez is eszébe jut. Mennyi ideje nem látta? Hét vagy nyolc év is eltelt azóta, hogy utoljára találkoztak. Igen, sokáig próbálkozott még, makacsul, kitartóan. Televifonhívásokkal, könyörgő levelekkel. Egyszer, amikor meglepetésszerűen felbukkant – Heliantha most sem tudta, miért volt ennyire engedékeny –, felengedte a lakásába. Akkor éppen Mulesszal lakott együtt... De hiszen ő – Heliantha – sohasem vezette félre, sohasem ígért semmit! Bármi is történt vele akkor vagy azóta – semmi köze hozzá! Nem tartozik érte felelősséggel! Hiszen neki mindig is az érzései diktáltak. Csakis az érzései. Mindig maga formálta az életét, maga választotta a partnereit, a maga útját. És erről nem is tesz le soha. Nem is tudna más lenni. Inkább még keményebb lesz, önmagával szemben is! Nincs vesztenivalója. A professzor viselkedése sem izgatja már különösebben. Érdekes, hogy amikor idekerült a klinikára, az Öreg kezdetben jóformán észre sem vette. Egyszer rákapott, és azóta folyton üldözi, percre se hagyja nyugton, mindenképpen le akarja fektetni! De most már ez sem számít. Teljesen kiismerte körmönfont mesterkedéseit, és már nem fél tőle. Ha túlságosan ráhajt, mindig megtalálja a legmegfelelőbb védekezést. Pedig milyen ravasz az Öreg! Mindig kitalál valamit, folyton új meg új módszerekkel próbálkozik!
Heliantha már nagyon szeretett volna kiszabadulni ebből a taposómalomból, és az Egészségügyi Szolgálat valamely másik, könnyebb intézményéhez kerülni. Ehhez kellene nagyon a B kategória! (A Szolgálatok Rendje jól megszervezett társadalmában mindenki a Tizenhét Szolgálat valamelyikének szervezetében munkálkodik. A névszámok második betűje jelzi, hogy melyikben; az első betűjel a személyi minősítési kategóriát jelenti, A-tól G-ig, utóbbi a legalacsonyabb fokozat.) Igaz, jelenlegi C kategóriájával is átmehetne az ESZ valamelyik kutatási jellegű intézményébe, a mostanihoz hasonló munkakörbe. Hiszen a C kategória szerint élvezett ELD-je* felét is alig használja fel. Az a néhány Föld körüli és naprendszerbeli üdülőutazás, amelyekben részt vett, megtakarított ELD-kontingensének csak elenyésző hányadát emésztette fel. Miért hajt ennyire mégis? Miért? Ez a hajtóerő benne természetesen nem más, mint a színtiszta tudásvágy és a társadalmi hasznosulás együttes célkitűzése! Egyéni önzést, nagyravágyást soha egy szikrányit sem érzett önmagában! Mindig és mindent csakis egy valamiért tett: a tiszta, kristálytiszta társadalmi érdek megvalósulásáért!
Megfürdött, felöltözött, és először is minden mozdítható tárgyat kicipelt a dolgozószobából, nehogy Equas kárt tegyen magában, amíg ő be-, megy a klinikára, és mindent elintéz.
Amikor magára hagyta, Equas változatlanul mélyen aludt.
Bent már a folyosón összefutott a professzorral. Az Öreg feltűnően kedves volt hozzá, csak úgy áradt belőle az “atyai jóság" és gondoskodás. Megbeszélés ürügyén behívta a dolgozószobájába, s miközben aggódva érdeklődött, hogy halad a minősítő tanulmányával, többször megpróbálta megsimogatni a mellét. Mint mindig, most sem mulasztotta el megjegyezni, hogy minősítő tanulmánya természetesen csakis az ő főnöki támogatásával, az ő kedvező véleményezése után sikerülhet!
Heliantha most szinte örült mindennek, hiszen pontosan a professzor ilyen hangulatára alapozta egész további tervét Equasszal kapcsolatban. Amikor az Öreg végre elengedte, a saját szobájából felhívta a mentőszolgálatot, és kirendelte őket a lakására Equasért. Negyedórával későbbre ígérték a kocsit, így ő maga is haza tudott szaladni, és fogadta őket.
Equast behozták a klinikára.
Saját osztályán, a 7-es megfigyelőben helyezte el. Elhatározta, hogy arra a néhány napra, amíg magához nem tér, és tőle, magától meg nem tudja, miért kereste fel – mindenképpen itt tartja. Mit akar? Annyi év után miért nem hagyja őt végérvényesen békén?
A mentők kartotékjára Equasnak csak a nevét íratta be, névszámára nem emlékezett, lakáscímét se tudta. Azt mondta a mentőknek, hogy most nem ér rá, majd a Nyilvántartó Szolgálattal kikeresteti a hiányzó adatokat, és utólag közli velük. Máskor is előfordult már ilyesmi. Gyógykezelésének elszámolását vállalta. A felvételi lapra a következő diagnózist írta: “Tudati, látási-hallási és beszédzavarok. Schiz. pár?" Ennyit elegendőnek tartott a felvételhez, még Gallos professzornak is, aki szokása szerint majd végigfut a felvételi lapok diagnózisain. Remélte, hogy nem veszi észre Equas sérüléseit, mert ha gyanút fog, és rájön, hogy tünetei baleseti eredetűek, azonnal kirúgja!
Heliantha elképzelései egyelőre minden nehézség nélkül valósultak meg. Gallos professzor tizenegykor nagyvizit címén végigrohant az osztályokon, és szó nélkül vett tudomást “az új férfi betegről, akit a mentőszolgálat hozott be"... Mustel és Orchidea – hallgattak. Annál is inkább, mert egyelőre ők is csak annyit tudtak, hogy Equas Heliantha betege, ő utalta be és vette fel. Az Öreg aláfirkantotta a vizitnaplót, majd – egy Heliantha csípője felé irányuló, tétova tapogatási kísérlet határozott elhárítása után nagy sebességgel elvonult. Heliantha nem hitt a szemének: ilyen könnyen megúszta volna? Vajon mi lehet az oka ennek a meglepően gyors visszavonulásnak?
Orchidea megmagyarázta. Gallos professzor tegnap este egy új, fiatal nőbeteget vett fel, és szállíttatott be a klinikára, és azonnal egyéni pszichoterápiás kezelésbe vette. “Áldásom rájuk! – gondolta Heliantha. – Bár eltartana a kúra jó néhány hétig! Addig is kevesebbet koslatna utánam, és nyugodtabban foglalkozhatnék Equasszal!"
Mustelnak és Orchideának röviden elmondta Equasszal való régi ismeretségét és váratlan fel-; bukkanásának történetét. Mustelt illetően eddig semmi problémája nem volt. Jó fiúnak, megbízható barátnak és kitűnő diagnosztának ismerte, aki mindig örömmel segített. Azt is elismerte, hogy szakmailag Mustel is tudott annyit, mint ő. Őszintén örült tehát, amikor Equasszal kapcsolatban Mustel mindenben egyetértett. Sőt meg is nyugtatta, hogy ha minden óvintézkedés ellenére az Öreg mégis gyanút fogna, és okoskodni próbálna, nos, akkor majd ő közbelép, és segít kivédeni a támadást. “Ó, te kis hős lovag! – gondolta magában Heliantha – hiszen még magadat sem tudod megvédeni; még ellenvéleményed sincs soha az Öreggel szemben!" Mégsem úszta meg simán Mustellal. Amikor elmesélte, honnan ismeri Equast, hogy együtt jártak egyetemre, de Equas eltűnt, és most váratlanul bukkant fel – Mustel kissé csúfondáros hangsúllyal jegyezte meg:
– Nahát: kellemesen csalódtam benned, Heliantha! Eddig én is azt hittem rólad – mint a többiek –, hogy besavanyodott szűz vagy, és nem volt soha senkid. Most végre beismered, hogy voltál már valakié – ezé a fickóé! Meddig tartott? Miért nem házasodtatok össze? Hosszabb időre nem bírtátok egymást?
Mustel gunyoros véleménynyilvánítása feldühítette Helianthát. Visítva ugrott neki. Mustel nevetve lefogta, jól magához szorította, és meg akarta csókolni. Helianthát ekkor végképp elöntötte a méreg, erélyes mozdulatokkal kiszabadította magát, és – jobb megoldás híján – ő is kacagni kezdett. Azután már nem is próbálta elhitetni Mustellal az igazságot, hogy sohasem került Equasszal szexuális kapcsolatba, sohasem volt az övé.
Mustel viselkedése mindenesetre elgondolkoztatta. Igaz, eddig is folyton ugratta őt állítólagos “visszafojtott szexualitásával", megjegyzéseit azonban eddig sohasem érezte bántónak – ellentétben az Öreg permanens üldözésével. “Mustel sokban hasonlít Equashoz – állapította meg magában. – De távolról, sem olyan naivul őszinte, mint ő volt. Mustel cinikus és ravasz! Jó lesz vigyázni vele!"
Mustel és Orchidea először Equas sebeit vették kezelésbe. Heliantha még a kórlap kitöltésével foglalatoskodott, amikor Mustel megszólalt:
– Heliantha, idejönnél egy pillanatra? Abbahagyta az írást, és odament.
– Csupán arra szeretném felhívni a figyelmedet – mondta Mustel – 4, hogy a barátod sérülései nem egyidejűek. Ez a mély karcolás a fején és a zúzódás a halántékán például jóval korábbi, mint a többi: a térd és a lábszár zúzódásai.
– Van ennek jelentősége?
– Nem tudom – vonta meg a vállát Mustel. – Fogalmam sincs. Hol vannak a ruhái? Nem ártana megnézni a ruháit.
Orchideát máris elküldték a felvételi raktárba Equas ruhájáért. A nadrágon több hasadást, szakadást találtak; a sebekből is szövetfoszlányokat szedtek ki. Heliantha kívánságára Equas fejsebére nem tettek kötést, nehogy a professzor gyanút fogjon. A kezelés alatt Equas aludt. Heliantha emiatt nem aggódott, sőt örült, hiszen az alvás, altatás változatlanul az egyik legjobban bevált gyógymód az agyterápiában. Hagyta hát Equast aludni, abban a titkos reményben, hátha felébredése után nem lesz szükség további kezelésre. A sebek ellátása után a beteget Orchidea gondjaira bízta, azzal, hogy ha felébred, tartsa szemmel, próbálja megetetni, és adja be az általa előkészített nyugtató injekciót.
Heliantha délután az Igazságügyi Archívumba ment, onnan haza. Este hét óra után Orchidea hívta fel, és lelkendezve újságolta a képernyőn, hogy a “doktornő betege" felébredt, mire ő az utasítás szerint megvacsoráztatta, és beadta az injekciót. De a beteg azóta is ébren van, fel-alá járkál a megfigyelőben, hadonászik és beszél! De csak magában és magának; mert ha beszédbe akarnak elegyedni vele, nem felel.
– Nagyon jól eltalálta a diagnózisát, doktor kisasszony! – dicsérte meg Helianthát a főnővér. – Tényleg kisiklott szegénynek valamelyik kereke, jól a fejére üthettek!
“Na tessék! – gondolta magában bosszankodva Heliantha. – Pontosan így fog majd mindent kifecsegni a professzornak is! Pedig milyen erélyesen megparancsoltam, hogy Equas fejsérüléséről nem szabad beszélnie!"
– De majd reggel, ugye megcsiklandozzuk egy kicsit a villannyal! – folytatta Orchidea. – És helyrebillentjük, igaz, doktor kisasszony?
– Inkább arról beszélj: miket mond? – kérdezte Heliantha, amikor végre szóhoz jutott.
– Mindenféle zagyvaságot, doktor kisasszony! Amiket az ilyen betegeink szoktak. Ennek a fiatalembernek valami gyilkosságféle téveszméje lehet, mert folyton arról kiabál, hogy felvágta neki a hasát... meg vért, boldogságot és csupa ilyeneket mondogat. Meg olyan szakmai izéket is belekever, hogy “retikuláris formáció", “thalamus" és más ilyenféléket. Meg azt is hajtogatja, hogy csak kínozzuk meg, vallassuk ki, ő úgy sem vall be semmit, mert nem gyilkolt meg senkit! Hát persze hogy nem, igaz, doktor kisasszony? Hisz az egészet csak kitalálja, ez a szadista kényszerképzete, amilyen egy csomó régi betegünknek is volt, igaz, doktor kisasszony?
Orchidea egy szuszra elhadart televifon-monológja kissé nyugtalanította Helianthát. Amikor a főnővér végre befejezte, Heliantha azzal búcsúzott tőle, hogy gondolkozik Equas terápiáján, és lehet, hogy rövidesen visszahívja.
Kikapcsolta a televifont, és a beállt idegnyugtató csendben gondolkodni próbált. Gondolatban végigsorolta Equas eddig megfigyelt tüneteit, a tudat blokkját, a zárlat oldódásának Orchidea által megfigyelt és elmondott első jeleit. Vajon égy “közönséges" agyrázkódás következtében kialakulhat-e spontán ilyen kényszerképzet? Ha igen, hogyan lehetséges, hogy a sokk oldódásával párhuzamosan a kényszerképzet nemhogy csökkenne, hanem ellenkezőleg: erősödni látszik! Hiszen ma hajnalban, amikor a papírvágó késsel vagdalkozott, zavaros szóáradatában még nyomát sem észlelte bármiféle bűntudatnak? Ezek szerint maradna a másik alternatíva: a sérülés előtt is meglévő, valódi paranoid skizofrénia? Esetleg a ki nem elégített szexualitásból fakadó szadista kényszerképzettel? Miért ne? Zavartság, érzékeltolódás, érzékcsalódás, látási, hallási és beszédzavarok – ezek mind skizofréniás alaptünetek, és mind fellelhetők Equasnál. Minél inkább fel kellene oldódnia az agyrázkódás okozta sokkból, annál határozottabban bontakoznak ki a valódi skizofrénia baljós tünetei! “"Nem! Ez nem lehet igaz! Ugyan miért ne lehetne? Az eltelt évek alatt miért ne fejlődhetett volna ki ez a betegség? Sőt a kiváltó okok között esetleg én magam is ott lehetek! – gondolta Heliantha. – De hát tudhatom-e én, mi történt vele? Semmi közöm hozzá! Amilyen inkongruens szexuális alkat volt akkoriban, sok minden más... mások is kiválthatták ezt a folyamatot. Miért éppen én?! Most pedig ez a sérülés csak meggyorsíthatta a folyamatot. Igen. Valószínűleg ez történt, így kellett történnie! Semmi értelme az efféle lelkiismeret-vizsgálatnak. Cselekedni kell. Equast alaposan ki kell vizsgálni, úgy, mintha igazi skizofréniás beteg lenne! Ez a vizsgálat végső soron logikus következménye az én felvételi diagnózisomnak. Teljes kivizsgálás a számítógépre kapcsolt műszerekkel, komplex regisztráció. Igen, először is komplex megfigyelés alá kell helyezni, mégpedig azonnal!"
Visszahívta Orchideát, és utasította, hogy kapcsolja be a regisztrátort a 7-es megfigyelőben, tízperces felvétellel. Utána hívja őt vissza, és a klinika szolgálati televifonvonalán adja le az egész felvételt.
Miközben Orchidea visszajelentkezésére várt, emlékek és kérdések özöne merült fel benne. Mikor is találkoztak először? “Lássuk csak! Mind a ketten másodikosok voltunk, és... Igen! Egyszer helyszámaink alapján véletlenül egymás mellé kerültünk az ebédlőben. Annyira elbűvöltem szegényt, hogy enni sem bírt, és zavarában az ölembe borította az ebédjét. Igen, így kezdődött. Én persze gorombán nekitámadtam. Ő szegény felállt, türelmesen hallgatta szidalmaimat, és bámult rám kitartóan, végignézett tetőtől talpig, a cipőmtől a fejem tetejéig. Hadarva bemutatkozott, valami bocsánatkérésfélét nyöszörgött és a combjaimat kezdte simogatni. Állítólag az ételfoltokat akarta eltüntetni a ruhámról... Körülöttünk már mindenki fetrengett a röhögéstől, mire ő fogta magát és kirohant a mosdóba. Én is kimentem, hogy rendbe hozzam magam. Amikor visszajöttem, Equas nem volt a helyén, és később sem jött vissza. Körbesétáltam az ebédlőt, hátha máshová ült, de nem találtam sehol. Visszamentem a helyemre. Közben előkerült Mules, aki a tanulócsoportom vezetője volt, s akivel akkoriban együtt jártam. A többiek persze elmondták neki, mi történt, ő meg rám förmedt, mit törődök annyit azzal a hülyével, örüljön, hogy simán elvihette az irháját! így ismerkedtünk meg. Később persze előkerült, és le nem szállt rólam. Folyton a sarkamban volt, és az »irántam érzett nagy szerelméről« szavalt, a maga nevetségesen félszeg módján. Persze, nem sok eredménnyel. Az első pillanattól kezdve nem vettem őt komolyan, kinevettem. Nem kedveltem az ilyen típusú fiúkat.
Mules akkoriban még pokolian féltékeny volt rám, úgyhogy ő is elriasztotta néhányszor. Equas ilyenkor gyáván elkotródott, és egy időre békén hagyott."
Orchidea jelentkezése félbeszakította Heliantha visszaemlékezéseit. Amikor a regisztrátor felvétele nyomán a 7-es megfigyelő megjelent a képernyőn, megdöbbent a látottakon. Szinte rá sem tudott, rá sem akart ismerni Equasra, mert a képernyőn mozgó alak egy valódi skizofréniás őrültre emlékeztette! Igaz, nem dühöngött és nem fetrengett a szó szoros értelmében, de állapota, viselkedése teljesen megváltozott, agresszívvé vált. Fel-alá járkált, szökdécselt, hadonászott, közben szakadatlanul kiáltozta értelmetlen zagyvaságait.
Heliantha levette a hangot, s a képernyőn némán, pantomimszerűen forgolódó alak mozdulatait próbálta analizálni.
Első pozitívumként megállapította, hogy Equas lát.
Visszanyerte látását, de nem teljes mértékben. Tér-, tárgy- és távolságérzékelése még korántsem volt tökéletesnek mondható. Ha a megfigyelő történetesen nem párnázott, Equas összevissza zúzta volna magát. Mozgásában olyan különös elemek voltak, amilyeneket Heliantha eddig egyetlen betegnél sem látott. Equas egy valószínűtlennek tűnő álom-pantomimot táncolt, korlátozott érzékelése bizonytalanságában.
Leállította a felvételt, visszakapcsoltatta az elejére, és hanggal együtt újrakezdte az analizálást. Végül lehívta a felvétel végéről a regisztrátor kiértékelő adatait, s egybevetette azokat saját megállapításaival.
Equas egészségi-fiziológiai állapotjellemzői szinte teljes mértékben a normális szinten mozogtak. Légzése, pulzusa rendben volt, vérnyomása változatlanul magas: 180-190. Az elemző táblázat kommunikációs részéből Heliantha Equas szókincsének meglehetős bővülését olvasta ki. Zagyva, értelmetlen beszédének elemző indexei egy furcsán ellentmondásos halmazt képeztek. Még mindig nem használt összefüggő mondatokat. Kizárólag szavakat ismételt, többnyire hangzás vagy rím szerinti, látszólagos csoportosításban! Soha egyetlen betegétől sem hallott még ilyen mechanikus, gépies, összefüggéstelen szóáradatot! Nyelvhelyességi és fonetikai indexei feltűnően jók voltak, s ezek végső soron az agyi beszédközpont viszonylagos épségét sejtették. Feltűnő ellentmondást csak a mondatképzési index jelzett: 0-n állt.
Az egyes szavak gyakorisága tekintetében még mindig a “vérrel", “felvágással", “hasítással" kapcsolatos, valamint a kínzást, vallatást követelő szavak álltak az élen. Alacsonyabb előfordulással néhány orvosi szakkifejezés is akadt Equas különös kommunikációjában, pl. “talámusz" (thalamus), “retikuláris" (reticularis), “kórtex" (cortex), “enkefalón" (encephalon), elektród stb. Végül néhány egészen furcsa, eddig teljesen ismeretlennek tűnő szóval találkozott a felvételen Heliantha: “szomnifon", “heppinetika", “heppinetizáció".
A legörvendetesebb jelenség Heliantha számára – különös módon – valaminek a hiánya volt! Észrevette, hogy Equas szózuhatagából hiányzik a skizofrénia és más elmebetegségek egyik legfontosabb tünete: az infantilizmus! Az a bizonyos gyermekes, primitív, dadogó fogalmazás és bizonytalan beszéd, amely az elmebetegek kommunikációjára annyira jellemző. Ennek hiányát Equasnál mindenképpen biztató jelként értékelte. Az agyrázkódás tényét bizonyító tünetnek, még akkor is, ha ezt kedvezőtlenül ellensúlyozta a 0-s mondatképzési index. , Befejezte az analizálást. Visszahívta Orchideát, és arra utasította, adjon Equasnak újabb nyugtató injekciót. Arra gondolt, hogy most – ilyen későn – már úgysem lehet elkezdeni a kivizsgálást. Majd holnap. Holnap mindent alaposan meg kell beszélnie Mustellal. Nagyon fáradtnak érezte magát és altatót vett be. Ennek ellenére nagyon nehezen aludt el.

3. FEJEZET

Leporin felügyelő indulni készült a klinikára. Az ügyeletes raktáros az előbb jelentette, hogy a kért ruhacsomagot összeállította, és levitte a felügyelő kocsijába.
Elégedetten pillantott körül irodájában. Az asztalán két kartoték volt, tegnap délután óta mindkettőn jelentős változások történtek.
A gázolási ügyben a laboratórium gyors és kitűnő munkát végzett. Az úttisztító gép zöld festéktörmelékétől sikerült elkülöníteniük egy piros festéktörmeléket, amely a szakértő megállapítása szerint piros Delta-10-es személygépkocsiból származott. Ma tehát megindítják a keresést. Egyrészt a központi gépjármű-nyilvántartásban a valószínű tulajdonos kiszűrése céljából; másrészt a fővárosban és környékén, garázsokban, műhelyekben a megrongálódott gépkocsi után.
Az eltűnési ügyben ma reggel állt be igen komolynak ígérkező fordulat. A felügyelő egészen felvillanyozódott, amikor a BSZ 213-as kirendeltségétől 8.20 órakor érkezett telexet elolvasta:

“Ma, augusztus 21-én reggel 7 órakor Platón tóban üdülőváros strandjától északkeletre nádasnál Axelon CF-248762 technikus horgászat közben ruhátlan női holttestet talált. Kiemelésére és azonosítására eljárást megindítottam stop továbbiakat folyamatosan jelentem Avon CD-39728 parancsnok."

Leporin felügyelő biztosra vette, hogy a holttest azonos-az eltűnt nővel; és most már abban is reménykedett, hogy az ügyből “több" lesz, mint egy közönséges vízbe fulladás vagy öngyilkosság.

Helianthának rossz éjszakája volt. Szörnyűségeket álmodott. Álmai főszereplője természetesen Equas volt. Üldözte őt egész éjjel; kétségbeesetten menekült előle az utcákon, házakon át; keresztül a szó szoros értelmében, hiszen az álomban szokott módon, tetszés szerint suhant át a házfalakon, repült a levegőben, szinte testében érezve a szárnyalás erőkifejtését. Equas őrjöngő szörnyetegként üldözte, hatalmas kés villogott a kezében, utolérte, leszaggatta róla a ruhát, és szúrta, vágta a testét. Fájdalmat természetesen nem érzett, mert amint ez a legtöbb rossz álomban történni szokott – az első negatív emocionális csúcsnál, Equas késdöfése után –, felébredt. Aztán újra elaludt, és kezdődött minden elölről.
Reggel megpróbált visszaemlékezni az álmok részleteire, abban a reményben, hogy talán olyan emlékfoszlányok is előkerülnek benne a múltból, amelyeket ébren, tudatosan nem volt képes felidézni. Nem sok sikerrel járt az álomrekonstruálás. Az elején Equasszal egy ismerősnek tűnő helyen, helyzetben találkoztak, ahol Equas valamit csinált. Volt valami a kezében: eszköz, tárgy, amit annak idején látott nála néhányszor. De hogy mi volt ez, arra semmiképp sem tudott visszaemlékezni! Mielőtt üldözni kezdte őt, Equas a késsel is csinált valamit, valamilyen – a helyzettel, környezettel összefüggő – egészen természetes dolgot... De mit?
Megismerkedésük után Equast néhány napig nem látta viszont. Az igazat megvallva: nem is kereste, csaknem elfelejtette. Egyszer azután, amikor televifonon barátnőjével, Szalviával beszélgetett, eszébe jutott Equas, és hirtelen megkérdezte Szalviát, ismeri-e? Szalvia az egyetem gazdasági szolgálatán dolgozott, és arról volt nevezetes, hogy nemcsak számítógépben, a fejében is benne volt az egyetem teljes személyi nyilvántartása. Természetesen jól ismerte Equast, sőt azonnal jellemezte is Helianthának. Olyan fiatalembernek festette le, akit majd szétrepesztenek szexuális vágyai, mégsem tud partnert szerezni, annyira tele van mindenféle gátlással. Ósdi elvei vannak a nőkről, olyan nem létező “szexangyal" az ideálja, akit egy Mona Lisából, egy milói Vénuszból és egy Nanából gyúrtak össze... “Ha egyszer találna ilyet – vihogta Szalvia –, legalábbis, akit ilyennek képzel –, mekkorát fog csalódni, amikor rájön, hogy megdicsőülése álmai ideáljával éppoly közönséges testi szeretkezés, mint egy hétköznapi, normális kapcsolat két értelmes ember között!"
Heliantha ezután már végképp nem kereste Equast. Nem is gondolt rá. Equas volt az, aki egyszer csak felbukkant és nem hagyta békén!
Ma reggel első dolga volt – még otthonról –, hogy felhívja Orchideát.
– Nem volt vele semmi baj az éjszaka, doktor kisasszony! – jelentette a főnővér. – Most is csendben fekszik. Nem alszik. Igenis, értem! Amíg a doktor kisasszony meg nem jön, nem csinálunk vele semmit.
Kissé megnyugodva ment be a klinikára. Itt nagy újság várta: Gallos professzor még nem jött be! Ilyen eset sem fordult elő, amióta Heliantha a klinikán dolgozott! Orchidea szerint az történt, hogy az Öreget éjszaka. behívták a női pavilonba az új betegéhez, és hajnalig ott volt. Ma reggel pedig televifonon üzent a lakásáról, hogy nem jól érzi magát, és otthon marad.
– De a betege jobban van ám, doktor kisasszony! – visongta Orchidea. – Ibolya barátnőm mesélte (ez a másik virágszál a női osztály főnővére volt), hogy az új beteg már nem hisztériázik, csak nevetgél és a professzor után sóhajtozik!
“Remek, így legalább ma nyugodtan foglalkozhatunk Equasszal!" – gondolta Heliantha.
Mustelt a szobájában találta, Equas tegnap esti regisztrátor-felvételének tanulmányozásába merülve.
– Mit gondolsz, kibírja az Öreg az egész napot a klinika nélkül? – kérdezte Heliantha.
– Szeretném, ha elkezdenénk Equas kivizsgálását!
– Mit akarsz még kivizsgálni a barátodon?
– kérdezte Mustel, olyan különös hangsúllyal, hogy Heliantha megtorpant. – Csak nem a “hamis diagnózisodat", amit az Öreg félrevezetésére találtál ki, és írtál a felvételi lapjára? Vagy ezt itt? – vette elő a regisztrátor diagramját.
– Igyekeznünk kell – folytatta Heliantha, mintha észre sem vette volna a gúnyt Mustel szavaiban –, mert az Öreg bármelyik percben beroboghat, – és akkor... Nos, mi a véleményed erről?
Mustel cigarettával kínálta Helianthát.
– Ennek a te váratlanul felbukkant régi sze... barátodnak az ügye egyre különösebb lesz! Nem gondolod, drága főnöknőm? Minden csupa ellentmondás körülötte. Viselkedése és tünetei látszólag tökéletesen egybevágnak a te zseniális áldiagnózisoddal. Jól jellemeznek egy a paranoid- és az amentiform-fázisok határán ingadozó, valódi skizofréniát. Ezek az indexek itt viszont inkább enyhe katatóniára emlékeztetnek; vagy még inkább arra, hogy a barátod játszik velünk, szimulál! A kommunikációja enyhén szólva furcsa: teljesen hiányoznak belőle az infantilizmus jegyei, pedig azokat nem lenne nehéz eljátszania! ugyanakkor nem használ mondatokat! Nem fogalmaz, gépies mondókákat ismétel egy behatárolt szókincsből. Tudata látszólag bezáródott, ezért nem tudom, minek tekintsem a vallatást, kínzást emlegető szavakat. Ugye, azért hoztad ide, és rejtetted el itt, hogy szépen kiheverje az agyrázkódás okozta sokkot; utána szép sorjában elmesélje majd neked, mi baja, mit akar tőled? Közben szépen visszakönyörögje magát a kegyeidbe! Hát ez nem fog simán menni! Szerintem vagy nyakig benne van egy jól megkevert fázisú, de hamisítatlan skizofréniában, vagy nem más, mint egy ravasz szimuláns, aki nálad keres menedéket, segítségeddel akar kimászni valamilyen disznóságból!
Heliantha megdöbbenve hallgatta végig Mustel különös diagnózisát.
– Nem hiszem, hogy félre akar vezetni! – szólalt meg kis szünet után. – Ennyire már ismerem. Hiszen ő is orvos. Legalábbis annak indult, de lehet, hogy végül kutató biológus lett. Nem tudom. De annyi bizonyos, hogy ha szimulálni akart volna, nem így játszana meg egy szokványos lefolyású skizofrénia tüneteit! Nem gondolod, Mustel? Különben engem is aggasztanak ezek az ellentmondásos tünetek, de egészen más szempontból, mint téged!
– Én csak az aggályaimat mondtam el, drága főnöknőm! Ne haragudj érte, nem akarok beavatkozni a magánügyeidbe, feltéve, ha...
– De hát mondd meg: mit csináljak vele? – ugrott fel Heliantha. – Vitessem vissza a lakásomra? Ápoljam otthon? Igen. Ez lett volna a legokosabb. Akkor nem avatkozhatna bele senki a “magánügyembe"! Igenis, vedd tudomásul, hogy Equas a magánügyem!
Mustel látszólag meghátrált.
– Mindenben segítek neked, Heliantha! Tessék: már ki is dolgoztam a vizsgálat menetét... Mindent elölről kezdünk. Téged csak arra kérlek, menj, végezd nyugodtan a munkádat! Bízd rám! Sietni fogunk. Délre elkészülünk a laborvizsgálatokkal és az encefalográfiával. Délutánra marad a katódoszcillográfia és a parabiózis-vizsgálat. Utána természetesen valamennyi vizsgálat eredményét veled, csak veled! fogom megkonzultálni; és a további terápiáról is csak te fogsz dönteni!
“Ez az okos, cinikus Mustel ki fogja deríteni Equas titkát! – gondolta Heliantha, és nem akadékoskodott tovább. – Amihez ő egyszer hozzákezd, és ami ráadásul érdekli is, abban nem ismer akadályt! De vajon miért érdekli Equas?"
Heliantha egész délelőtt Equas közelébe sem ment. Látta körülötte a nagy sürgés-forgást, de ígéretéhez híven nem avatkozott a vizsgálatok menetébe. Equast hamarosan átvitték az encelalográfiás vizsgálóba. Amikor kihozták és visszavitték a 7-es megfigyelőbe, újra nyugtalannak látszott. Bekapcsolták a regisztrátort, Orchidea kívül őrködött, a megfigyelőablaknál.
Mustel ebédelni sem ment. A laboratóriumba zárkózott. Heliantha ebéd után visszament az osztályra. Látta, amint a nyugtalanul hánykolódó, kiáltozó Equast ismét vizsgálatra viszik. Fején törülközőből összecsavart turbán volt, úgy látszik, Mustel a komplex agyvizsgálat érdekében leborotváltatta a koponyáját.
Heliantha befejezte a munkát az osztályon. Az archívumba kellett volna mennie, de úgy érezte, most képtelen erre. Elhatározta, addig nem megy haza, amíg meg nem tudja, mi van Equasszal!
Az osztálynaplóra borulva bóbiskolt, amikor Mustel felébresztette.
– Tudod, mi a baja a barátodnak? – újságolta. – Holdkóros. Méghozzá fényes nappal! Közönséges alvajáró. Akkor van ébren, amikor alszik, és fordítva!
Heliantha arckifejezését látva rögtön stílust váltott.
– Esküszöm, nem tréfálok! Magad is meggyőződhetsz róla. Gyere át velem az EEG-vizsgálóba. Ott vannak a diagramok.
Az elemzőfülke asztala terítve volt Equas diagramjaival. Néhány fénykép is volt köztük.
– Miért csináltatok ennyi felvételt Equas fejéről? – kérdezte Heliantha.
– Természetesen az alapos vizsgálat érdekében! – felelte Mustel. – Ne haragudj, hogy így elcsúfítottam a barátodat! – tette hozzá nevetve. – Nézd csak meg ezt a felvételt! Még a hajnyírás előtt készült.
A képen tömzsi női ujjak válaszolták szét Equas haját – Orchidea keze volt –, és a haj között a fejbőrön négy pénzdarab nagyságú, csupasz, világos folt látszott. Heliantha azonnal tudta, mik ezek: elektródfelhelyezés nyomai.
– Equas agyát tehát már nézegették! – mondta Mustel. – Most pedig nézd meg ezt a felvételt. A simára borotvált koponyatetőn is jól kivehetők ugyanezek a kerek foltok. Következnek a diagramok. Ezt nézd meg legelőször! Ennél a felvételnél látszólag ébren volt: nyitott szemmel, nyugodtan feküdt, de nem beszélt. Mit jelzett az EEG? “Lassú" delta-hullámokat, közepes frekvenciával, elég magas amplitúdóval. Az agyműködés jellemzői szerint tehát Equas aludt. Pedig láttuk, hogy ébren volt, csak éppen nem beszélt, nem hadonászott. Ekkor abbahagytuk a vizsgálatot. Visszavitettem a megfigyelőbe, ki akartam várni, amíg ismét “aktív kommunikációs állapotba" kerül. Mintegy 40 perc múlva felült, és járkálni, beszélni kezdett. Ekkor visszahoztuk és újra vizsgáltuk, íme a második diagram: szabálytalan, az elalvás előtti szendergő állapotra jellemző, magasabb frekvenciájú, alacsony amplitúdójú átmeneti théta-hullámok!
Heliantha végre szóhoz jutott:
– Mindez igaz lehet, Mustel. Viszont mindketten jól tudjuk, mennyit s mit érnek az EEG-diagramok! Kizárólag az agyban mutatkozó bioelektromos potenciálkülönbségeket jelzik, illusztrálják, de nem adnak megfejthető tájékoztatást az agy speciális működéséről, a gondolkodásról, a tudat közvetlen állapotáról. Márpedig Equasnál, ugye, elsősorban erre lennénk kíváncsiak. Ezek a diagramok legfeljebb alátámasztják azt, amire gondolok: Equas agyműködése valamiképp, speciális módon, kisiklott, eltolódott a normális működési fázisoktól! Mindezek alapján újra csak az agyrázkódást kell feltételeznem, mint a legvalószínűbb kiváltó okot! Mégis, mit gondolsz? Nem kellene még egy vizsgálatot csinálni? Megvárni, amíg mélyen alvó állapotba kerül, és akkor?
– Igen. Én is ugyanerre gondoltam – felelte Mustel. – De várj csak: ez még nem minden, Heliantha! Akad még néhány furcsaság a barátod fejében. Ezt a felvételt nézd meg!
Heliantha reszkető kézzel vette át a röntgenfelvételt. A hátsó agyfélben, az agytörzs táján több nyúlványra szétágazó, sötét folt látszott. Úgy tűnt, mintha egy sokcsápú, potrohos tintahal rejtőzködne Equas agyában! Heliantha megfigyelte a nyúlványok elhelyezkedését: az egyik a centripetális, vastag hallóideg, másik a centripetális látóideg, a többi pedig az agykéreg irányában terjeszkedett.
– Ez vagy daganat vagy vérömleny – mondta Mustel. – Fejsérülése inkább az utóbbira utal. A szemfenéken nem találtunk bevérzést. Az is elképzelhető, hogy nem közvetlenül a sérüléskor, hanem valamivel később keletkezett,
– Így tehát megmagyarázható lenne, hogyan talált el Equas hozzám! Ugye erre gondoltál?
– Igen. Pontosan erre. Lehet, hogy ott az ajtód előtt érték el a vérömleny csápjai a kritikus ideggócokat és az agykérget. Ekkor lett rosszul, abbahagyta a csengetést, és összeesett.
– A teendő tehát adva van: meg kell indítani a vérömleny mielőbbi szétoszlatását, felszívódását!
– Igen. Látszólag csak ezt kellene tennünk – ismerte el Mustel. – Szerintem azonban mégsem ilyen egyszerű, egyértelmű a helyzet. Tapasztaltál-e már hasonló eseteknél, tehát “közönséges" vérömleny-behatásoknál ilyen különös, ellentmondásos tüneteket? Fordított diagramokat? Ugye nem? Én sem. Azt hiszem, egyetértesz abban, hogy ezek egy közönséges vérömlenyhatásnál sokkal mélyebb, speciálisabb agyműködési rendellenességre utalnak! Nem szabad tehát figyelmen kívül hagynunk egy különleges skizoid zavar jelenlétét; és meg kell fontolnunk egy kapcsolt pszichoterápiás kezelést. Amikor délután kivártuk, hogy ismét izgalmi állapotba kerüljön, előbb újra rákapcsoltattam a regisztrátort. Nézd meg ezt a táblázatot! A meglehetősen szűk tudatfunkcióban sajnos még mindig nem sok jele mutatkozik a javulásnak. Sőt az erősen téveszme-kiindulásúnak gyanított kommunikációjában nőtt a gyilkosságmotívum! Mondatképzési indexe változatlanul 0, infantilizmusnak nyoma sincs... A bűntudat-komplexus tovább erősödött: a “bevallást" és “vallatást" emlegető szavak gyakorisága az élre került.
– Akár daganat, akár vérömleny, a hatás egyelőre fokozódik a tudat, az agykérgi mezők felé – állapította meg Heliantha. – Tehát kettős, illetve inkább párhuzamos terápiával kellene próbálkoznunk. Egyrészt a vérömleny szétoszlatását és felszívódását előidéző gyógyszerekkel; másrészt...
– Másrészt a szokásos sokkolási terápiával! fejezte be a mondatot Mustel.
– Hát még mit nem! – kiáltott fel Heliantha. – Megőrültél? Elektrosokkolni akarod, ezzel a polippal az agyában? Hiszen ezzel megölnéd! Vagy éppen ezt szeretnéd tenni?
Mustel szemrehányóan nézett» Helianthára, mint egy félreértett, jó szándékú tanácsadó. De Heliantha valami mást is felfedezett a tekintetében. Valami újat, különöset és nyugtalanítót.
Mustel töltött Helianthának egy pohár üdítőt.
– Miért nem hagyod, hogy befejezzem? – mondta. – Én a barátodnál nem elektrosokkolásra gondoltam. Valami hasonlóra. Újszerű, főleg pszichoterápiái hatású sokk-keltésre!
– Mifélére?
– Placebóra... “Pszichoterápiái placebóra." Heliantha elcsodálkozott, de közben le is higgadt.
– Nos, halljuk: mondd el világosan, mire gondoltál!
– Az egyre erősödő gyilkosság-téveszme és a bűntudatra utaló gépies kommunikáció alapján Equast egy általunk megrendezett “álkihallgatásnak" vetném alá... Természetesen, kizárólag abból a célból, hogy ezzel pszichoterápiái sokkolást adjunk: hátha sikerülne így kiugrasztani ebből a rendhagyó, “katatónia arteficialis" jellegű állapotból! Érted már, Heliantha? Nos, mit szólsz az ötletemhez?
– Zseniális! – felelte halkan Heliantha.
– Hallgass végig! – folytatta Mustel. – A tartalék kezelőt néhány díszlettel, ráccsal, íróasztallal berendezzük rendőrségi irodának. A sokkológépet természetesen minimális áramerősségre transzformálnánk le, épp hogy csak megcsípje Equast. Egyébként, hiszen tudod, hasonlóképpen működik Leporin felügyelő “hazugságvizsgálója" is. A vallomásra serkentő elektromos impulzusok náluk sem a fizikai fájdalomokozásra, hanem pszichés, lélektani hatások kiváltására irányulnak. Equas ócska krimiket olvashatott, amelyekben még kínzásos vallatások szerepeltek, hiszen ez a régmúlt. De ha neki ez kell, miért ne adjuk meg? Majd mi “megkínozzuk", placebó-alapon! Hátha ettől visszabillen az agyműködése a normális kerékvágásba? Arra is gondoltam, miért ne tehetnénk tökéletessé a piacéból azzal, hogy felkérnénk a mi jó öreg Leporin felügyelőnket, legyen jelen ő is? Elég szívességet tettünk már neki, most legalább törleszthet valamit!
Heliantha minél komolyabbra vette Mustel ötletét, annál inkább egyetértett vele.
– Igazad lehet, Mustel – ismerte be végül. – Rendben van. Csináljuk meg. A BSZ hazugságvizsgálójánál, ha jól emlékszem, egy szelektáló számítógép különíti el a félelememóciók hullámait a tudatos információk diagramjaitól. Mi ehelyett az EEG-t és a parabiotikus izgalomszint változásait rögzítő katódoszcillográfot iktatnánk be. Csak az a kétséges, hogy meg tudjuk-e csinálni az Öreg háta mögött? Hiszen ő még normális körülmények között sem járulna hozzá egy ilyen újszerű terápia alkalmazásához! Egy olyan új módszerhez, amit nem ő talált ki!? Lehetetlen. Nem megy. Nem tudjuk megcsinálni! Hiszen ha csak meglátná itt nyüzsögni Leporin felügyelőt, máris repülnénk! Equasszal együtt, mind a hárman! Hacsak... Valamit talán meg lehetne próbálni. Várj csak, Mustel. Néhány napra még távol kellene tartani a klinikától! Megyek is, megpróbálom elintézni!
Heliantha elsietett. Mustel elgondolkozva nézett utána, újra az a különös kifejezés ült az arcán, amit korábban Heliantha is észrevett, és nem értett.
Orchidea bent lakott az intézetben. Heliantha éppen a fürdőből ugrasztottá ki. Főnöknője sápadt izgatottsága láttán Orchidea felajánlotta, hogy zuhanyozzon le, utána pedig majd ő “rendbe hozza a doktor kisasszonyt"! Csodálatos keze volt, centiméterenként masszírozta ki Heliantha testéből a fáradtságot. Heliantha már masszázs közben előadta kívánságát.
– Értem, doktor kisasszony! Hogyne érteném! Egypár napra még szabadságolni kéne a Vén Kakast, hogy azalatt mi egy újfajta módszerrel kivizsgálhassuk Equas doktort. Nem nagy ügy, doktor kisasszony. El lesz intézve! Tessék mindent rám bízni. Mindjárt átmegyek Ibolyához, és megbeszélem vele.
Heliantha felfrissülve ment haza Orchideától, és otthon rögtön felhívta Leporin felügyelőt.
Szerencséje volt: még az irodájában találta. Őszintén szólva nem rajongott különösképpen a felügyelőért. Elég sok munkát adott nekik, Mustellal folyton szakértősködtek nála. De hát most mégiscsak ő a legelérhetőbb és legjobb segítőtárs Equas placebó-terápiájának színjátékában. Hasonló típusú ember volt, mint Gallos professzor – ellenkező előjellel. Leporin felügyelő nem egy cezaromániás kakas a maga kis szemétdombján, mint az Öreg, hanem túlbuzgó fogaskerék a BSZ gépezetében, aki hiányzó szakképzettségét szakadatlan nyüzsgéssel, fontoskodással álcázza. A professzorral ellentétben, Heliantha szerint, őt inkább kisebbrendűségi komplexusok gyötörték; ezért inkább jellemezték a jóindulatú túlzások, mint felfuvalkodott dühöngések. Helianthát különben hallatlanul tisztelte, és szakértői segítségéért mindig viszontszolgálatra ajánlkozott.
Amikor Heliantha előhozakodott kívánságával, Leporin készséggel mondott igent, bár nem mulasztotta el megjegyezni, hogy amit kér, ellenkezik a szabályzattal. Heliantha számított erre, de azt is tudta, hogy Leporin félig sem értette meg, mit kíván tőle. De nem kezdett magyarázkodni a televifonban, fő, hogy igent mondott. Holnap Mustellal úgyis mindent részletesen elmagyaráznak neki.
Megvacsorázott, és felhívta Mustelt a klinikán.
Amint megpillantotta az arcát a képernyőn, máris tudta, mi volt az eredménye Equas harmadik EEG-vizsgálatának.
– Béta-hullámok! – mondta Mustel. – Mélyen alvó állapotban, alacsony frekvenciával. Végső soron az eddig regisztrált állapotok fáziskülönbségei nem túlságosan nagyok, de a rajzolatok határozottak. Ilyen jelenséget még soha, egyetlen betegnél sem tapasztaltam!
– Én sem – felelte Heliantha. – A szakirodalomban sem hallottam még ilyesmiről.
Aztán elmondta Mustelnak, mit intézett Leporin felügyelővel, és – Gallos professzort érintően – Orchideával.
– Egyébként hogy érzed magad? El tudsz majd aludni? Van altatód? Szívesen felugranék hozzád egy doboz Somnitonnal! – udvariaskodott Mustel a televifonban, gyanús buzgalommal.
Heliantha termesztésen nem tartott igényt az altatójára, és nem tudta elképzelni, mi ütött Mustelba? Még sohasem tett ilyen szokatlan ajánlatot!
– De... mindenképpen fel kell mennem hozzád, Heliantha! – kiáltotta Mustel a képernyőn. – Most azonnal! Érted? Egy percet sem várok tovább!
– Te megőrültél, Mustel! – mondta Heliantha, kis szünet után, amikor szóhoz jutott a meglepetéstől. – Mire nem vársz tovább?! Mit akarsz tőlem?!
– Hát nem érted? Téged! Csak téged! Ne okoskodj tovább velem, Heliantha! Hiszen jól tudod, mennyire kívánlak! Eddig csak játszogattál velem, szokásod szerint. Nem akarok úgy járni, mint a barátod! Érted? Azt hiszed, nem jöttem még rá, hogy őt is te tetted tönkre! Megjátszod itt nekem... mindenkinek az ártatlan, elérhetetlen istennőt! Végre hibát követtél el, drágám, s a kezemben vagy! Átmegyek hozzád, és az enyém leszel. Úgy gondolom, nem kell különösebben részleteznem, mi történik, ha ellenkezni próbálsz. Mindent elmondok Gallos professzornak az Equasszal kapcsolatos kisded játékaidról! Sőt esetleg Leporin felügyelőnek is elmondok egyet-mást a megfigyeléseimről, egyáltalán nem placebó-alapon! Érted, drágám? És akkor vége a karrierednek, a B kategóriádnak! De még a C-ből is visszavágnak! A bizonyítékok mind a kezemben vannak: a hamis diagnózisod, a fickó előkerülésének fölöttébb gyanús körülményei! Minden nálam van, érted? Nálam! Nos, döntöttél, Heliantha drága? Negyedóra múlva nálad vagyok!
Mustel eltűnt a képernyőről. Heliantha tovább ült a készülék homályosan vibráló képernyője előtt. Mustel viselkedése, nyílt színvallása annyira váratlanul érte, hogy jóformán gondolkodni sem tudott. Csak várt. Várta, hogy megjöjjön. Még végig is pillantott magán, rendbe hozta a haját, rúzst kent az ajkára.
A meglepetés sokkja azután egy fojtó, feszülő majd sírógörcsben kirobbanó folyamattá vált benne. Amikor kitombolta magát, már gondolkodni is tudott. Tény az, hogy az elmúlt hetekben gyanakodni kezdett Mustelra; mert észrevette, hogy eddigi fanyar cinizmusa átalakult. Vajon Equas felbukkanása – a féltékenység vetkőztette ki ennyire eddigi korrektségéből?
Mire Mustel becsengetett, Heliantha már eldöntötte, hogy engedni fog... Ajtót nyitott, visszament előtte a hálószobába, a már megvetett ágyhoz, és vetkőzni kezdett. Mustel követte.
Amikor később Mustel elment, Heliantha sokáig álmatlanul tépelődött, kereste a kiutat Mustel csapdájából. Mit csináljon? Hagyja sorsára Equast? A másik oldalon a professzor dörzsöli a tenyerét, ő is alig várja, mikor hull érett gyümölcsként az ágyába!
Hol van a kiút ebből a szörnyű csapdából?

4. FEJEZET

Orchidea terve Gallos professzor eltávolítására várakozáson felül sikerült! A főnővér reggel boldogan újságolta Helianthának, hogy az Öreg este kilenctől hajnalig megint a női osztályon inspekciózott. Az új beteg este váratlanul rosszul lett, Ibolya főnővér értesítette a professzort, aki azonnal bejött hozzá. Most ment haza, reggel, és azt az üzenetet hagyta, hogy néhány napig ne is keressék, elmegy pihenni a “Keselyűfészekbe". Ez a búvóhely a professzor nyaralója volt, fent a Középhegységben, jó messzire a Fővárostól. A televifont nem vezettette be, és csak egy kanyargós hegyi szerpentinen lehetett megközelíteni. Heliantha nevezte el “Keselyűfészeknek".
Nem sokkal azután, hogy a klinikára került, egy alkalommal a professzor magával vitte “konzultációra egy vidéki szanatóriumba"... Természetesen “Heliantha érdekében", “kizárólag azért, hogy tanuljon, bővítse tapasztalatait a szakmában"! Már jó ideje kanyarogtak a szerpentinen: a szanatórium csak nem akart felbukkanni a fenyvesek között, az Öreg pedig egyre hevesebben udvarolt! Heliantha gyanút fogott, s amikor a kocsi megállt egy alpesi tetejű nyaraló közelében, cselekvésre szánta el magát. A professzor kiszállt, és előzékenyen ajtót nyitott, ő pedig – mint akit puskából lőttek ki! – futásnak eredt! Toronyiránt neki az erdőnek, mint egy megriadt őz, úgy csörtetett le a völgybe. A professzor kiáltozására hátra sem nézett. Órákon át bolyongott, amíg – ronggyá tépett ruhájában – végre megtalálta az utat és a buszmegállót. Hajnalban került haza.
A tegnap este történtek hatása még nem múlt el. Vajon hogy fog Mustel viselkedni? Most már a professzor távollétét sem érezte megnyugtatónak. Egyrészt meg volt róla győződve, hogy egykét napnál tovább nem képes távol maradni a birodalmától; másrészt már nem bízott annyira Mustelban és a placebó-terápiában! De most már nem akart – nem is tudott – meghátrálni. Mindenesetre elhatározta, megtesz minden lehetséges óvintézkedést, Mustellal szemben is. A placebó-kezelésben részt vevőket megkéri majd, hogy egyelőre hallgassanak az új, kísérleti terápiáról. A. díszleteket minden egyes kezelés után el kell tüntetni, nehogy a professzor véletlenül beléjük botoljon!
Mustel tegnap esti viselkedéséből arra következtetett hogy nem elégszik meg a tegnap estével. “Nem! Soha többé! Inkább..." Mi az, hogy inkább?! Mit tud tenni ellene? Semmit. Hacsak azt nem, hogy mindent elmond a professzornak, aki... aki azután saját érdekében elintézi Mustelt! Utána természetesen ő nyújtja be a számlát! Le kell majd feküdnie vele is. Most már minden mindegy. Egyelőre úgy kell viselkedni, mintha tegnap este semmi sem történt volna!
Mustel komoly arccal üdvözölte. Kissé sápadtabbnak látszott, mint máskor, és amikor Heliantha keresztezte a pillantását, elfordította a fejét.
Az egyik tartalék kezelőt rendezték be “vallatószobának". A felesleges berendezéseket kivitték, csak az elektrosokk-készülék és műszertartozékai maradtak bent. Behoztak egy íróasztalt, néhány széket. Heliantha behozatott a kertészetből két hordozható, rácsos virágállványt, és elfüggönyözve az ablakok elé helyezték őket. Úgy igyekeztek berendezni a szobát, hogy Equas illúziója minél tökéletesebb legyen, és Leporin felügyelő valódi “hazugságvizsgálójában" érezze magát.
Mustellal vitatkoztak néhány részletkérdésen, pl. hogy meddig menjenek el a készülék placebó-jellegével? Mustel meggyőzte Helianthát, hogy ellentétesen az áramerősség minimumra transzformálásával, a kezelés pszichoterápiái hatásfokát a lehető legmagasabb fokra kell emelniük. A BSZ-motívumokat: rácsot, bilincseket, a kihallgatás hangnemét stb. minél harsányabbra kell fokozni. “Bilincs"! Helianthának eszébe jutott: elfelejtette megkérni Leporin felügyelőt, hogy bilincset is hozzon magával!
Heliantha aggályai feleslegesnek bizonyultak. Leporin felügyelő pontosan tíz órakor megérkezett, és jókora ruháscsomagjából három pár bilincs is előkerült!
– A felügyelő minket is le fog tartóztatni, doktor kisasszony? – kérdezte halkan, kuncogva Orchidea.
A bilincseken és egyenruhákon kívül a felügyelő kartotékokat, tesztlapokat is hozott, és azonnal hozzá akart látni a “gyanúsított" adatfelvételéhez. Kávé és konyak után – miközben élőszóban is elmondták neki részletesen, miről van szó – mindent megértett. Kölcsönös megelégedésre azt is tisztázták, mit jelent a “placebó" szó, végül Leporin felügyelő azt is megbocsátotta, hogy a sokkológép álcázásánál az ő hazugságvizsgálóját mintázták meg. Előbb ugyanis élénken tiltakozott bármiféle “kínzással egybekötött vallatás" ellen, mivel “a fizikai erőszak már régóta nem szerepel a BSZ vizsgálati módszerei között". A hivatalában látható készülék kizárólag pszichológiai elemzést, tesztelést végez! Leporin végül akkor nyugodott meg teljesen, amikor a kezelőben megvizsgálta a készüléket, ellenőrizte a letranszformálást, sőt önmagán és Mustelon ki is próbálta a “placebó-dózis" erejét. Bekapcsoláskor az elektródok határozottan érezhető, de különösebb fájdalmat nem okozó impulzust adtak. Körülbelül olyan erőset, mint egy könyökbe verés zsibbadása. Ez a dózis meg sem közelítette a gyógyászatban általánosan használt elektrosokkütések keménységét.
Megkezdték a placebó-vallatás előkészületeit. Az egyik BSZ-egyenruha valamennyiük számára bő volt, Orchidea kivételével, aki végül úgy festett benne, mint egy “női smasszer" a rég múlt történelmi idők “koncentrációs tábornak" nevezett, szégyenteljes intézményeiben. Mustelra ráillett a másik, így Helianthára a “civil orvosnő" szerepe maradt.
Tegnap azon is vitáztak Mustellal, hogy milyen állapotfázisban kezdjék el Equas kezelését: a viselkedése vagy az EEG-diagramok szerinti ébrenléti állapotában? Végül az előbbi mellett döntöttek, bízva abban a pozitív feltevésben, hogy a pszichoterápiái placebó első sokkja talán a diagramokat is a normális fázisokba lendíti.
Amikor Leporin felügyelővel az élén bevonultak a 7-es megfigyelőbe, Equas a szoba közepén szavalt... A váratlan vendégek bejövetelére abbahagyta, karjai széttárt pózban merevedtek meg, úgy állott ott, mint egy szerepébe belezavarodott színész. Most érezte először komolyan Heliantha is a kétséget: hátha mégis szimulál, és valóban elkövetett valami szörnyűséget?
Azután leengedte a karját, és csendben álldogált. Nézte őket, elnézett a fejük fölött valahová.
Leporin felügyelő harsány hangon rákiáltott:
– Equas BF-2540620 gyanúsított! Kihallgatásra előállítom!
Equashoz lépett, és gyors, gyakorlott mozdulattal megbilincselte.
– Elvezetni! – kiáltotta ismét.
Orchidea és Mustel közrefogták a megbilincselt Equast, és kivezették a szobából. A folyosó üres volt, gondoskodtak róla, hogy sétáló betegek vagy ápolók ne veszélyeztessék a kezelés sikerét. Heliantha közben kizárólag Equas arcát figyelte. De bármennyire is szerette volna, a meglepetés okozta elhallgatáson kívül az értelmes tudat – vagy a tudatos értelem? – visszatérésének legkisebb jelét sem észlelte. Equas nem szólalt meg akkor sem, amikor a berácsozott ablakú “vallatószobába" érve Leporin felügyelő levette róla a bilincset. Mustel és Orchidea ráfektették a “hazugságvizsgáló" asztalára, odaszíjazták, levették róla a turbánt, és felhelyezték a koponyájára az elektródokat. Heliantha is odament, és rutinmozdulattal kézbe vett egy gumiéket, amit az elektrosokkoltak szájába szoktak helyezni, nehogy a kezelés alatt átharapják a nyelvüket. Mustel integetni kezdett.
“Milyen ostoba vagyok! – bosszankodott magában Heliantha. – Hiszen erre most semmi szükség, betömött szájjal pedig hogyan is várhatjuk, hogy megszólaljon?"
Az EEG műszerskálája nem jelzett semmi változást. Ugyanazok az átmeneti théta-hullámok remegtek rajta, amelyek Equas “aktív" állapotát eddig is jellemezték. Mustel a sokkoló kapcsolójához állt, Heliantha az EEG-t és az oszcillográfot figyelte.
Amikor Mustel bekapcsolt, Equas felé fordult, akinek most egész testében hirtelen zsibbadásütést kellett éreznie. Valamennyien felkiáltottak. Equast is beleértve, aki a leghangosabban kiáltott! Nem értették meg, mit akart mondani: “eiaá"-nak hangzott. A többiek örömükben kiáltottak fel, önkéntelenül, mert valamennyi műszer diagramja megváltozott, változást jelezve ezzel Equas agyműködésében is! Az oszcillográf mutatója ugrott legnagyobbat, az EEG-görbék pedig fokozatosan a normális ébrenléti agyműködésre jellemző hullámrajzolatokra formálódtak.
Megváltozott Equas arckifejezése is, mintha most tért volna tulajdonképpen magához! Fel akart ülni, lekötözött végtagjait rángatta. Mindannyian izgatottan várták, hogy megszólaljon; ehelyett megdöbbentő csalódás várt rájuk. Equas arca kétségbeesett fintorokba torzult, szájával szavakat próbált formálni, de sikertelenül. Egyetlen hang sem jött ki a torkán. Csak hadonászott, mutogatott; mintha maga sem értené, mi történt vele, miért nem tud" beszélni!
Mustel és Heliantha feloldozták, és levették fejéről az elektródákat is. Mustel javasolta, hogy kezdjék meg a “kihallgatást". Equast ráültették egy székre, Leporin felügyelő az íróasztal mögé állt, és feltette a “forgatókönyv" szerint következő kérdést:
– Ön tehát Equas BF-2540620 kutató orvos?
Equas bólintott, és kézmozdulatokkal is megerősíteni látszott igenlő válaszát. Mozdulataiban és tekintetében is benne volt a felelet, hogy: “Igen, én vagyok! Én! De hát valami történt velem! Mit csináltatok velem? Miért nem csináltok már valamit, hogy visszanyerjem a hangomat?!"
Heliantha mindezek ellenére sem volt egészen biztos Equas viselkedésének ilyen egyértelmű értelmezésében. Az agyi beszédközpont váratlan blokkja nagyon megijesztette, de valami más még jobban aggasztotta. Egy apróság. Equas látszólagos magához térésekor és az után sem mutatta egyetlen jelét sem annak, hogy felismerte volna! Pedig ha ez az első kezelés máris egészen normális állapotba sokkolta volna vissza, rá kellett volna ismernie. Hiszen végső soron őt kereste, őhozzá igyekezett. Vagy talán mégis Mustelnak van igaza? Mégis szimuláns és óvatos, nem bízik benne?
Equas helyett Mustel válaszolt Leporin felügyelőnek:
– Sajnos, betegünk egyelőre nem tud válaszolni az ön kérdésére... De nagyon remélem, hogy ez az állapot csak átmeneti, és terápiánk következő fázisával fel tudjuk oldani nála az agyi beszédközpont átmeneti zárlatát. Vegye tehát úgy, mintha kérdésére “igen" választ kapott volna, és tegye fel következő kérdését!
Mustel Helianthára nézett, aki beleegyezően bólintott. Ő is úgy érezte, hogy folytatni kell.
Leporin felügyelő újra kérdezett:
– Ön letartóztatását és kihallgatását követelte, mivel állítása szerint gyilkosságot követett el! Vallja be tehát: kit ölt meg, és milyen módon?
Equas a “gyilkosság" szó elhangzásakor megrázkódott, és kiáltani akart. Amikor a felügyelő elhallgatott, kezével, ujjaival mutogatni, formálni kezdett valamit, határozott kérő célzattal.
Heliantha felkiáltott:
– Hát nem értitek, mit akar?! Hiszen erre nekünk kellett volna rájönni! írni akar... Papírt és írószert kér. Le akarja írni a vallomását.
– Természetesen megkapja! – mondta Mustel. Leporin felügyelő is most látszott először elégedettnek eddigi hiábavaló közreműködése után. – De ezzel mára be is fejezzük a ke... a kihallgatást! Holnap folytatjuk!
Közrefogták Equast, és visszakísérték a 7-es megfigyelőbe. Heliantha üres jegyzetfüzetet és golyóstollat hozott. Orchidea az ágyára ültette Equast, és mellé ült. Leporin felügyelő eléjük állt, és elharsogta mai utolsó hivatalos szövegét:
– Equas gyanúsított! Felszólítom, hogy beszélőképességének átmeneti elvesztése miatt vallomását írásban tegye meg! Javító-büntető, törvényeink értelmében az őszinte beismerő vallomást a bíróság nyomatékos enyhítő körülményként fogja értékelni!
Bár Equas tekintetén, viselkedésén most is az látszott visszatükröződni, hogy tökéletesen megértette Leporin felügyelő szavait, Heliantha mégis újra kételkedni kezdett a placebó-terápia eddigi látszólagos sikerében. Túlságosan jól ment minden! Igaz, Equas abbahagyta azokat a gépies, szörnyű monológokat, viszont megnémult. “Vagy talán most jött rá, hogy eddig nem jól szimulált, és ezzel a némasággal próbálja elkezdeni a bezárkózást! Akkor viszont miért juttatta eszünkbe éppen ő az írást, jelenlegi állapotában a továbbhaladás logikus, következő lépését?"
Magára hagyták Equast, és visszamentek Heliantha szobájába. Mustel és Orchidea levetették az egyenruhát, Heliantha pedig megköszönte a közreműködést Leporin felügyelőnek, aki szabadkozott, és készséggel felajánlotta további segítségét. Még azt is megengedte, hogy az egyenruhák és a bilincsek – természetesen átvételi elismervény ellenében – Heliantha szekrényében maradjanak, egyelőre holnapig, amikor folytatni fogják a kezelést.
Heliantha kettesben maradt Mustellal.
Kihúzta íróasztala fiókját, hogy kivegye az osztálynaplót és Equas tegnapi vizsgálati diagramjait. Nem voltak ott.
Mustel közben cigarettára gyújtott, és mintegy mellékesen megjegyezte:
– Ne is keresd őket! Nálam vannak. Biztonságban. Mi az, már nem emlékszel semmire? Remélem, nem lesz szükség rájuk. Ma este... és ezután mindig, amikor megkívánlak, kedves leszel hozzám! Kedves!... Érted?! Nem úgy, mint tegnap! Akkor mindent visszakapsz. Addig is én vezetem helyetted és megbízásodból az osztálynaplót. Ha nem így lesz, holnap már nem játszunk placebó-színházat a barátoddal!
Mustel elment.
Heliantha előtt egy pillanatra elsötétült a világ. Magára maradt. Mit csináljon? Tegyen Mustel, amit akar! Jelentse csak fel Gallos professzornál! Vállalja a büntetést, a visszaminősítést, de Mustelt nem engedi többé magához! Ezt már tegnap este elhatározta. Áthelyezik majd valahová... Na és? így legalább megszabadul Musteltól is, a professzortól is! De mi lesz akkor Equasszal?
Újra elfogta a tehetetlen dühroham, de ekkor eszébe jutott a tegnap felvillant ötlet. A professzor! Ha őt vetné be a zsaroló Mustellal szemben! Most már úgyis mindegy. Igen! Ezt kell tennie! Ezt a harcot most már végig kell vívni!
Behívta Orchideát, és gondjaira bízta Equast. Átadta neki a 7-es megfigyelő ellenkulcsát is, és ráparancsolt, hogy senkit se engedjen be Equashoz. Senkit! Mustel doktort sem! Végül azt is elmondta Orchideának, mit szándékozik tenni: halaszthatatlan ügyben azonnal felkeresi Gallos professzort a Keselyűfészekben!
Orchidea szeme kerekre tágult a csodálkozástól, de látva főnöknője elszánt, feszült komolyságát, nem mert sem ellenvetést, sem kétértelmű megjegyzést tenni.
Azt is megkérdezte Orchideától, hogyan lehet eljutni az Öreg bungalójához. Ő már arra sem emlékezett, hányas számú úton mentek. Orchidea mindent tudott, és készségesen útbaigazította.
Heliantha végül a következő írásbeli üzenetet hagyta Mustelnak:
“Nem éreztem jól magam, hazamentem. Este kilenckor várlak. Heliantha."
Orchidea átvette az üzenetet. Heliantha hazament, átöltözött, és távolsági taxit rendelt.

5. FEJEZET

Heliantha egész úton a haditerven gondolkodott: hogyan mondjon el “mindent, őszintén" a professzornak, és mi legyen ez a “minden"?
A fenyvesek között kanyargó hegyi úton végre felbukkant az ismerős fennsík, ahol a Keselyű/eszek rejtőzött. A bejáró ösvénynél megállíttatta a taxit, kifizette és elküldte.
Egyedül maradt. Letört egy kis gallyat, és elindult a két keréknyommal kanyargó kavicsos ösvényen. Karórájára pillantott: még csak fél négy volt. Ragyogó idő, bár itt fent, a fenyők árnyékában kissé hűvös szelek fújdogáltak.
Gallos professzor nyaralója kétszintes, csúcsos tetejű, jókora faház volt, az alagsorban garázzsal. Ennek ajtaját Heliantha félig nyitva találta, bentről egy autómotor hangja hallatszott.
“Talán épp haza akar indulni! Az utolsó pillanatban érkeztem volna?" – villant át rajta a rémület. De amikor jobban körülnézett, látta, nem fenyeget ilyen veszély. Az Öreg csak a kocsiját javítgatja.
Megdöngette a garázsajtót.
– Halló! Van itt valaki?
A motorzaj hirtelen leállt, és megjelent az ajtóban Gallos professzor. Olajfoltos kezeslábas volt rajta, szemüvegét feltolta a homlokára, és úgy bámult Helianthára, mintha kísérletet látna.
– Nahát!... Heliantha! Maga az? Hiszen ez lehetetlen! Kétségtelen, hogy nagyon hasonlít hozzá, de... Elnézést, kisasszony, kihez van szerencsém? Kit keres? Miben lehetnék a segítségére? Elromlott a kocsija? Azonnal jövök! Megnézzük, mi a baj! Remélem, tudok majd segíteni!
– Nincs is kocsim! – nevetett Heliantha. – Taxival jöttem. De már el is küldtem. Gyalogos turistaként álldogálok itt, és zavarom meg a pihenését, professzor!
Az Öreg most már egészen kibújt a garázsból, Helianthához lépett.
– Ne haragudjon! A másik szemüvegem fent maradt a házban! – mentegetőzött. – Valóban maga az, Heliantha! Nahát! Mondja el gyorsan, mi történt? Összedőlt a klinika? Földrengés? Tűzvész? Hogy mert idejönni önszántából?!
Ha Heliantha nem lett volna a végsőkig elszánva, hogy leszámol Mustellal, és megmenti Equast, most legszívesebben hangosan felkacagott volna. Az őt oly kitartóan üldöző Vén Kakas akkora zavarban volt, és olyan nevetséges látványt nyújtott, hogy egyszeriben elszállt minden ellenszenve és gátlása. Annyira, hogy teljesen biztos volt akciója sikerében.
– Na jöjjön! Jöjjön beljebb! Mondja el, mi történt? Mi a baj? A kocsi ráér később is. Úgyis csak holnap reggel akartam hazamenni. Kissé elfáradtam. Ma éjjel szeretnék egy jót aludni. Nyitott ablaknál! Ha akar, nyugodtan itt alhat maga is! Az emeleten van egy vendégszoba. Ne féljen... Nos, úgyis arra számított, hogy én viszem haza. Igaz? Hiszen elküldte a taxit!
Felmentek a lépcsőn. A szép, mahagóni burkolatú hallban a professzor leültette vendégét, majd elnézést kérve, elvonult rendbe szedni magát. Heliantha elismerően nézett körül. A falakon néhány remek festményt látott, a padlón az egész hallt betöltő perzsaszőnyeget. “Kicsit régimódi, de szép!" – ismerte el magában.
A házigazda sötétkék selyem háziköntösben, papucsban jött vissza, tálcán egy üveg konyakot és két poharat hozott.
– Helyezze magát kényelembe! Bocsásson meg, milyen udvariatlan voltam! Én rohantam előbb a fürdőszobába! Nem akar lezuhanyozni? Szívesen megvárom!
– Köszönöm. Majd inkább később... – szabadkozott Heliantha.
– Hát akkor... igyunk erre a... nem is tudom, minek nevezzem! Erre a rendkívüli eseményre! Látja, még most sem tudom elhinni, hogy maga –  Heliantha! – ide jött!?
Ittak, utána a professzor elmeséltette Helianthával, milyen kalandos körülmények között került haza innen “akkor".
– De most már itt az ideje, hogy elmondja, mi a baj. Miért jött el hozzám, Heliantha drága? Feltételezem, hogy nem “azért", ami elől... hm... legutóbb elmenekült!
– Eltalálta, professzor! – felelte Heliantha, de ezt a szigorúnak hangzó választ igyekezett lehető legbájosabb, legsokatígérőbb mosolyával fűszerezni. – De most már nem menekülnék el “semmi elől" sem! Legalábbis addig nem, amíg el nem mondtam, miért jöttem!
Órákon át beszélgettek. Egészen beesteledett, mire Heliantha úgy érezte, nem kell többet mondania.
– Jól kibeszélgettük magunkat! – állt fel a professzor, nagyot sóhajtva. – De most már menjen a fürdőszobába! Aztán jöjjön le, összeütünk valami vacsorát. Nem bánnám, ha segítene. És újra csak azt mondom: legyen egészen nyugodt, én mindent rendbe hozok! Amit maga a váratlanul előkerült régi... hm... barátjával tett, teljességgel érthető. Csak egy valamit nem értek: azonnal hozzám kellett volna fordulnia! Miért nem bízott bennem? Persze... igen. Értem. Az én hóbortos viselkedésem. Bocsássa meg nekem, Vén Fajdkakasnak! Igaz is: két szép fácán van a hűtőszekrényben! Janner szomszéd lepett meg vele ma reggel. Ő is itt tanyázik a közelben. Ugye, segít megsütni őket vacsorára?
Hármasban vacsoráztak Janner professzorral, aki neves ortopédsebész, jó szomszéd és nagy vadász volt, utána az erdőn át hazakísérték a vendéget. Nála is áldomást ittak, majd hazasétáltak.
Csodálatos élmény volt nyitott ablaknál aludni a fenyőillatú, tiszta levegőben. Heliantha könnyűnek, boldognak érezte magát. A holnap... a jövő... Equas és Mustel! – oly távolinak tűntek, hogy nem is érezte, milyen életbe vágó, döntésre váró problémát jelentenek. Eh kellett ismernie: az Öreg kifogástalanul viselkedett! Nem erőszakoskodott, nem próbálta mindenáron kihasználni kényszerhelyzetét. Elkísérte a vendégszoba ajtajáig, homlokon és arcon csókolta, és jó éjszakát kívánva elcsoszogott. Heliantha ennek ellenére jól tudta, mindez semmit sem jelent. Legfeljebb haladékot. Az Öreg nem sieti el a dolgot. Most már biztos a dolgában. Lehet, hogy valóban fáradt, hiszen már a hatvanadikat tapossa. Mindegy. Jöjjön, aminek jönnie kell, csak szabaduljon meg Musteltól! Ha Equas rendbe jön, az Öreg sem lesz probléma! Most minden másnál szebb, megnyugtatóbb érzés volt számára, hogy holnaptól kezdve nem kell tovább bújtatnia, rejtegetnie! A professzor egyébként kijelentette, hogy személyesen veszi kézbe Equas további gyógyítását. Csodálatosképpen a placebó-vallatás terápiájával is egyetértett, sőt hozzáfűzte, hogy nem ártana kipróbálni más betegeknél is ezt a módszert!
Másnap reggel madárcsicsergés ébresztette Helianthát. Kissé hűvös volt, a napsugarak hosszú, éles nyalábokban szűrődtek át a fenyőlombokon. Autókürt hangja jelezte, hogy nincs egyedül. Odalenn a garázs előtt Gallos professzor a kocsiját törölgette, és mosolyogva kiáltott fel neki:
– Halló! Jó reggelt! Hogy aludt? Nem kell sietnie! Hozza rendbe magát, szép kényelmesen megreggelizünk, utána indulunk.
Heliantha körülnézett a jól megrakott hűtőszekrényben: tojásos gombát reggeliztek, sonkát, szalámit, kaviárt és teát.
Elindultak a szerpentinen lefelé. A professzor már tegnap este “kezelésbe vette", elmondatta az életét, gyermekkorát. Heliantha anyjával és két húgával nőtt fel. Apja, aki elektromérnök volt, autóbaleset következtében fiatalon halt meg. Útközben is ezt a témát folytatták. Mire a Főváros határába értek, Heliantha úgy érezte, “mindent" elmondott. Talán többet is a kelleténél. Nyitott könyvnek érezte magát a professzor előtt. Az nem is csinált titkot belőle, milyen szándékkal kérdezgette. Heliantha erre annyit jegyzett meg, hogy feleslegesen analizálta – ő is teljesen tisztában van önmagával. Bármit diagnosztizált is ki belőle, neki már semmi újat nem mondhat.
– Nagyon téved, Heliantha, drága! – jegyezte meg az Öreg mosolyogva. – Lehet, hogy nem mondok újat azzal, ha én is megállapítom, hogy a maga különleges szexuál-érzelmi beállítottsága két összetevőből ered. Egyrészt adva volt az anyjával és húgaival való gyermekkori összezártság, a helytelen tiltó-elfojtó felfogású nevelése, amelyben részesültek. Másrészt itt van az a bizonyos korai szexuális trauma, amit elmondott nekem, amelyet anyja egyik partnerének viselkedése váltott ki magában. Mi tehát az új, amit mondhatnék, kérdi. Nos, az a gyanúm, hogy a Mustel doktor okozta újabb szexuális megrázkódtatás felért egy “placebó-sokkolással"! Elnézést az ízetlen hasonlatért.
– El van nézve – felelte Heliantha, minden bosszankodás nélkül.
– Egyszóval – folytatta a professzor – nemcsak a barátja, Equas, hanem maga, Heliantha is kizökkent valamiből! Egész eddigi érzelmi-pszichológiai , beállítottságából! Ez a fordulat magánál természetesen kevésbé erőszakos módon is elérhető lett volna, hiszen már jó úton volt a fordulat felé. Az eltelt évek, a magány, a hosszú távollét; hiszen maga már eleve nem úgy fogadta a teljes feledésből, sőt: eltaszítottságból előkerülő kitartó régi hódolóját, Equast, amint azt az előzmények alapján várni lehetett volna.
Heliantha nem felelt. A professzor az elevenére tapintott. Hiszen ezen ő maga is eleget rágódott napok óta. Erre a kérdésre kereste ő is a választ azóta, hogy Equas összecsuklott a lakása küszöbén. – Mindjárt megérkezünk, professzor! – mondta válasz helyett. – Most mit csinálunk? Mi lesz Equasszal? És mi lesz Mustellal?
Az Öreg megrovó pillantással mérte végig utasát, s a következő pillanatban alig tudott kitérni egy erőszakosan előző hatalmas kamionnak. /
– Világosan megmondtam – recsegte ingerülten, nem nagyon szerette, ha megelőzik. – Bízzék bennem! A barátját teljes felelősséggel, teljes orvosi felelősséggel, érti, én veszem kezelésbe! Esküszöm, hogy meggyógyítom, ha beteg; de észhez térítem, ha netán szimuláns, amiben mellesleg, az elmondottak alapján, magam sem hiszek, így nem lehet szimulálni! Remélem, ebben is egyetértünk? Mustellal pedig ne törődjék többé! Már régóta szerettem volna megszabadulni tőle. Eddig is rendelkezési állományban tartottam, saját kérésére! Most kiadom az útját. Elfogadom az áthelyezési kérelmét. Világos? Nos, Heliantha drága: haza óhajt menni előbb, vagy roboghatunk egyenesen a klinikára?
Ekkor már a peremkerületeken suhantak keresztül.
– Menjünk a klinikára – mondta Heliantha. – És szeretném megköszönni önnek, professzor, hogy...
– Maga nekem ne köszönjön semmit! – torkolta le a professzor. – Érti?! Hogy itt ki, kinek, mit köszönhet: az csak a legvégén derül ki! Meglehet, még akkor sem. Most nyugodtan menjen be az osztályára, nézze meg a betegeit. Természetesen elsősorban Equast. Hiszen az arcára van írva, mennyire aggódik érte! Amíg azonban utána nem nézek, ne kezdjen semmiféle új terápiát! Szeretném majd látni eddigi vizsgálati anyagait. Azt mondta, ugye, hogy négy régebbi elektródfelhelyezési pontot találtak a koponyáján? Különös. Nos, legelőször Mustel doktor ügyét intézem el. Lehetőleg úgy, hogy maga, Heliantha drága, már ne is találkozhassék vele!
A professzor fekete Alfa limuzinja csikorogva fékezett a klinika főbejárata melletti parkolóban. Az Öreg kipattant a vezetőülésből, és szélesre tárta Heliantha előtt a kocsiajtót. Ő kilépett, és felsietett a lépcsőn. Közben megfigyelte, hogy a földszinti és az emeleti ablakokból kíváncsi szemek lesik érkezésüket.
Orchidea futott elé a folyosón, és ha jó előre le nem inti, máris dicsérni kezdte volna tele torokból, hogy “végre megjött az esze a doktor kisasszonynak" stb. stb. Integetése és arckifejezése azonban belefojtotta a szót, és végül csendben maradt. Később sem hagyott erre időt Orchideának – ő kérdezett. A főnővér megnyugtatta, hogy Equas körül minden rendben van. Végigaludta az éjszakát és most is jól van. Elhozta tőle a füzetet, amibe írt valamit, nem sokat. Mustel doktor pedig elment.
– Mi az, hogy: elment? – kérdezte Heliantha.
Orchidea erre csak annyit tudott mondani, hogy este háromnegyed tíz körül Mustel doktor bejött az osztályra, összecsomagolta egy bőröndbe a személyes holmiját, és elment. Lent a portán hagyott egy levelet, Gallos professzornak címezve.
Helianthát végtelen nyugalom szállta meg. Leült az íróasztalához és körülnézett. Csak most vette észre, hogy gondosan egymásra rakva ott van minden, amit Mustel elvett tőle: az osztálynapló és Equas vizsgálati anyagai... Kinyitotta a füzetet, amit Orchidea hozott Equastól. Átfutotta Equas kusza mondatait, aztán csalódottan letette. Equas első vallomása rövid volt, és zavaros.
Felpattant az ajtó, és Gallos professzor rontott be, szokása szerint kopogás nélkül. Heliantha észrevétlenül intett Orchideának, hogy hagyja őket magukra.
A professzor Mustel levelét lobogtatta.
– Na látja! – harsogta diadalmasan. – Mit mondtam magának? A barátunk megérezte, mi vár rá, és önszántából vette a kalapját! Nem baj. Sőt. Így még simábban megy minden. Egyhónapos pihenő-alkotó szabadságot kér, és utána választ majd az EÉSZ* által felajánlott munkahelyek között... Kitűnő! Azonnal átadom a levelét az EÉSZ-titkárnak, a többit ő intézze el vele. Mindenesetre kibővítem a minősítését egy-két mondattal! Nos, doktor kisasszony: így állunk! Mustel doktor urat elintéztem! Meg van velem elégedve?
Heliantha kénytelen volt valami köszönetfélét mondani, miközben arra gondolt, ami ellenszolgáltatásképp vár rá. “Vajon hogyan tudnék elmenekülni? Folytassam az eddigi halogató taktikát? Nem lehet. Hiszen Equas most már az ő kezében van!"
– Most pedig adja ide Equas doktor vizsgálati anyagait. Ezek azok? Részletesen át akarom tanulmányozni az egészet. Ha végeztem, majd hívatom magát, és megbeszéljük a továbbiakat. Ne legyen már olyan rosszkedvű! Fel a fejjel! Hiszen minden rendbejött! Ne féljen, őt is rendbe hozom magának! Most pedig menjünk a dolgunkra. Mustel helyett egyelőre, sajnos, senkit sem tudok adni. Nincs emberem! Majd én besegítek magának!
Gallos professzor hóna alá csapta Equas leleteit, és elment.
Heliantha megnézte Equast, de csak kívülről, a megfigyelőablakon át. Az ágyán ült, és egy zsebkendővel játszott. Az ajka mozgott: hangtalanul motyogott magában.
Amióta Equas itt volt, be sem nézett Apenhez. Most igyekezett pótolni a mulasztást. Amint belépett a 3-as megfigyelőbe, Apen ordítva nekirontott. Alig bírt kimenekülni. Lelkiismeret-furdalást érzett emiatt, Apen visszaesése kétségtelenül az ő hibája.
Délután fél kettőkor Gallos professzor hívatta. Leültette, kávéval kínálta, íróasztalán hevertek Equas papírjai.
– Folytatjuk a placebó-terápiát! – mondta. – Megállapítottam, hogy ez a speciális gyógymód, amit maga alkalmazott, Heliantha drága, Mustelt kapcsoljuk ki ebből, jó? az adott rendkívüli esetben megfelelő volt. Sőt a lehető legjobb! Magam sem találhattam volna ki különbet! Egyébként meg kell hogy mondjam magának: a placebó-terápia előttem sem ismeretlen! Remélem, áttanulmányozta már A modern cerebrológia új útjai című könyvemet? Nos, ennek... tizennegyedik fejezetében részletesen tárgyalom ezt a témakört.
“Lefogadom, hogy nem tárgyalja! – gondolta magában Heliantha. – Ismerlek, Vén Fajdkakas! Persze hogy nem tanulmányoztam. Nem is fogom! És ezt ő is nagyon jól tudja! Ezért mer ilyen pimaszul, szemrebbenés nélkül blöffölni! Mert azt is jól tudja, hogy most nem fogok ellenkezni. Mindent ráhagyok. Ki vagyok szolgáltatva!"
– Igen, természetesen! – mondta hangosan. – Mikor fogunk hozzá? Hány órára hívjam Leporin felügyelőt?
A professzor elhúzta a száját.
– Persze, ő is itt van még. Nos, jól van: hívja ide, mondjuk háromra. Természetesen most én kéretem, érti?
– Igen.
– Mondja csak, Heliantha drága – folytatta a professzor. – Miféle kutató orvos a maga barátja? Biológus? Véletlenül nem agykutatással foglalkozik?
– Igazán nem tudom – felelte Heliantha. – Csak arra emlékszem, hogy otthagyta a gyakorlóorvosi szakot, és... később kutató lett valamelyik intézetben. De hiszen – tette hozzá – a felvétel után kerestettem a Nyilvántartó Szolgálatnál! Azóta bemondták az adatait, rajta kell hogy legyenek a felvételi lapján. Mustel vezethette rá őket!
A felvételi kartotékon valóban megtalálták
– Mustel kézírásával – a bejegyzést: “Equas BF-2540620 kutató orvos, munkahelye: Agy- és Idegélettani Kutatóintézet."
– Nos, itt vannak azután azok a bizonyos elektródfelhelyezési pontok a fején, és a szakmabeli szavak, amiket használt. “Vizisztor"? Hát ez mi lehet? Mindezek után bizonyosra vehető, hogy valaki – esetleg ő maga? – már manipulálhatott az agyával. Mindenesetre “arteficialis", azaz “művi" skizofréniáról még sohasem hallottam! Azt hiszem, maga sem! Ilyen nincs, nem létezik! Az viszont máris kétségtelennek látszik, hogy Equas nem a szokványosán diagnosztálható skizofréniában szenved. Vagy manipuláltak valamit az agyával, vagy... Nos, jól van. Most ne meditáljunk feltételezésekről. Tovább kell haladnunk. Lépésről lépésre fogjuk kiugratni a nyulat a bokorból! Ez az átmeneti megnémulás, a beszédközpont zárlata ne aggassza. Biztosra veszem, hogy valamelyik következő pszichoterápiás kezelésünk ezt is fel fogja oldani. Ha mégsem, akkor, nos, akkor meg kell fontolnunk néhány valódi elektrosokk-dózis alkalmazását is. Heliantha felállt és távozni készült.
– Tehát három órára idehívom Leporin felügyelőt – mondta. – Úgy gondolom, professzor, ön venné át Mustel szerepét. Két BSZ-egyenruhánk van ugyanis, az egyik Orchideán volt, a másik Mustelon.
– Magáért, Heliantha drága, minden áldozatra kész vagyok – áradozott a professzor, és teátrális mozdulattal kezet csókolt.
“Érdekes – gondolta Heliantha –, most, hogy biztos a dolgában, már nem tapogat, a gáláns lovag szerepében tetszeleg. De meddig?"

6. FEJEZET

Leporin felügyelő indulni, készült a klinikára. Az asztalán két kartoték volt. Tegnap reggel óta mind a kettőn jelentős változások történtek.
A gázolási ügyben megkapta a fővárosi piros Delta-10 személygépkocsi-tulajdonosok névjegyzékét a nyilvántartótól. Háromszáznegyvenheten voltak. A névsorban a hatvanhetedik be volt karikázva a felügyelő piros golyóstollával. Maga az autó eddig még nem került elő.
Az eltűnési ügyben megtörtént az azonosítás. A tóban megtalált holttest minden kétséget kizáróan az eltűnt Nepentha EF-2608911 asszisztensnek bizonyult. A felügyelő titkos kívánsága is teljesülni látszott, mert a halott nő egyáltalán nem úgy festett, mint egy közönséges vízi baleset vagy öngyilkosság áldozata. Ehhez a kartotékhoz is mellékelve volt néhány névsor: az üdülővárosban nyaraló fővárosi állampolgárok, valamint az Agy- és Idegélettani Kutatóintézet dolgozóinak névsora, utóbbi kutatócsoportok szerinti elosztásban. Ezeken is be" volt már karikázva néhány név Leporin felügyelő jóvoltából.
Némi gondolkodás után a felügyelő táskájába tette a két kartotékot.
Gallos professzor Heliantha társaságában, a dolgozószobájában fogadta.
– A terápiánk változatlan! – magyarázta. – Fokozatosan újabb placebó-sokklökéseket adagolunk. Ha a beszédközpont blokkja fellazul, természetesen élőszóban fogjuk “kihallgatni", és “vallomását" orvosilag analizálni. És akkor az ön segítségnyújtása is befejeződik, hálás köszönetemmel, természetesen.
Leporin a táskájára pillantott, odanyúlt, felnyitotta – de aztán mintha meggondolta volna magát – visszacsukta, és helyeslőén bólogatott.
Heliantha figyelmét nem kerülte el ez a kis közjáték, de nem tulajdonított különösebb jelentőséget neki. A felügyelőnek mindig voltak ideges, szórakozott megnyilvánulásai.
– A mai program tehát az lesz – folytatta Gallos professzor –, hogy ön fel fogja szólítani, tegyen újabb vallomást, mert... mert az előzőt nem fogadhatta el! Apropó: hol is van a tegnapi, első irománya, Heliantha? Nem emlékszem, hogy láttam volna! – fordult Helianthához.
– Pedig ott volt a leletek között, professzor! – felelte Heliantha szemrebbenés nélkül. – De nem érdemes időt vesztegetnie rá. Csupa zagyvaság az egész, ugyanazok a gépies, értelmetlen szólamok, mint a regisztrátor felvételén. Bizonyára ezért is nem emlékszik rá, professzor. A tegnapi első kezelésünk még kevésnek bizonyult ahhoz, hogy...
– Igen? Valóban, lehetséges, hogy így volt – nyugodott bele a professzor Heliantha válaszába. – Nos, akkor második lépésként kap egy újabb dózist, utána visszakísérjük a szobájába, és ott következik ön, felügyelő, a felszólítással!
Gallos professzoron begombolhatatlannak bizonyult az a BSZ-zubbony, amit tegnap Mustel viselt. Végül Leporin úgy segített, hogy kölcsönadta saját derékszíját: így a professzor nyitott, de szíjjal leszorított egyenruhában vonult be Equashoz.
Teljes komolysággal csinálták végig a tegnapi színjátékot. Ugyanúgy leszíjazták a “hazugságvizsgálóra", előzőleg a bilincselés szertartása is megtörtént. Különbség csak Equas viselkedésében volt! Mindezeket most nem tűrte olyan apatikus egykedvűséggel, mint tegnap. Rángatózott a szíjazás alatt, mintha tiltakozni próbált volna! Heliantha ezt kedvező tünetként értékelte, Orchidea azonban beleélte magát szerepébe, és úgy tartotta karjaiban a “gyanúsítottat", hogy meg sem moccanhatott. Equas változatlanul némán tátogott, nem jött ki hang a torkán. Délelőtt a professzor áthívott hozzá, konzultációra egy gégészt, aki alaposan megvizsgálta, de – a várakozásnak megfelelően – semmiféle külső hangképző szervi elváltozást nem talált.
Ma tehát Gallos professzor állt a “hazugságvizsgáló" kapcsolójához, és Equas váratlanul, minden külső előjelzés nélkül kapta meg a tegnapival azonos intenzitású placebó-dózist.
Heliantha egy pillanatra megijedt, mert a kapcsolás után lehunyta a szemét, de rögtön ki is nyitotta, semmiféle más reagálás nem látszott rajta. Eddigi izgatottsága viszont megszűnt, és közönyös tekintettel mérte végig “vallatóit".
Equast visszakísérték a szobájába, és itt újra Leporin felügyelő következett.
– Equas BF-2540620 gyanúsított! Előző írásbeli vallomása nem tekinthető kielégítőnek! Felszólítom, hogy tegyen újabb vallomást!
Equas átvette az új, üres füzetet, a golyóstollat, és tanácstalanul nézett a körülötte állókra.
Magára hagyták. Orchidea az ajtón kívül maradt megfigyelőállásban. Negyedóra múlva jött, és jelentette, hogy a beteg az asztalhoz ült, és írni kezdett.
Gallos professzor dolgozószobájában Leporin felügyelő vette a táskáját, majd eszébe jutott valami, és megszólalt:
– Igaz is, professzor! Egy nagy kérésem volna önhöz!
– Tessék! – tárta szét karjait nagy szívélyességgel a házigazda. –  Miben állhatok rendelkezésére, felügyelő?
– Tulajdonképpen – nem nagy dolog az egész. Heliantha doktornőt szeretném áthívni egy rövid konzultációra hozzánk... a BSZ bonctani intézetébe. Ha lehetne, most azonnal.
– Természetesen! Heliantha, kérem, tartson a felügyelővel, és intézze el az ügyet, szokás szerint. Új hullát kapott, felügyelő?
Most Leporin tárta szét a karjait.
– Hiába, ez a mi szakmánk, professzor! Igen, kaptam egyet. Úgy tűnik, különleges esetnek ígérkezik. Közönséges eltűnésként indult, de valószínűleg gyilkosság lett belőle. Ahhoz túlságosan hm... össze van roncsolódva, hogy egyszerű balesetre vagy öngyilkosságra következtethessek. Apropó: bocsásson meg, professzor, eszembe jutott még valami! Megtudhatnám, hogy ez az önök betege... akit tegnap és ma ezzel a különleges “vallatás-terápiával" gyógykezeltünk – Leporin jól megnyomta a “tünk"-öt! –, szóval Equas doktor... pontosan mikor került be ide a klinikára?
Gallos professzor Helianthára nézett.
– Egészen pontosan meg tudom mondani önnek – válaszolt mosolyogva Heliantha a felügyelőnek. – Ugyanis én vettem át őt a mentőszolgálattól három napja. Augusztus tizennyolcadikán reggel nyolc és fél kilenc között. De hát nem értem, mi...
– Ó, semmiség! Köszönöm! – mondta gyorsan a felügyelő, figyelmen kívül hagyva Heliantha félbeszakított kérdését. – De talán indulhatnánk! – tette hozzá. –  Nem szeretném sokáig feltartani a kedves doktornőt.
Leporin felügyelő szolgálati kocsiján mentek el. Útközben Heliantha gondolataiba mélyedt, kísérője lopva rá-rápillantott, szemmel látható büszkeséggel, hogy egy ilyen különleges szépségű “szakértő" társaságában látják.
A bonctani részleg a BSZ-központ alagsorában volt. Leporin átadott az ügyeletesnek egy űrlapot, az megnézte, majd gombnyomással egy fehér műanyag lepelbe burkolt, merev testet csúsztatott a vizsgálóasztalra valamelyik hűtőkamrából.
– Tulajdonképpen mit kíván tőlem, felügyelő? – kérdezte Heliantha.
Leporin most sem felelt a közvetlen kérdésre, ehelyett kitakarta a holttestet.
– Íme az áldozat. Amint látja, alaposan elintézték. Mészárosmunka. Hosszú praxisom alatt alig láttam még ehhez hasonlót. Nos: arra vonatkozólag szeretnék öntől szakvéleményt kapni, vajon elkövethette-e ezt a bűntényt egy normális elmeállapotú gyilkos, mondjuk erős felindulásból, vagy inkább egy mániákus, szadista őrült keze munkájának tartja ön is ? –  A felügyelő most az “is"-t nyomatékolta mondata végén.
Heliantha mintha megszédült volna, arca elé kapta a kezét, és másodpercekig nem tudott szóhoz jutni. Leporin közben egy kartotékot adott a kezébe.
– Megtörtént már a boncolás? Kérem a boncolási jegyzőkönyvet, felügyelő – szólalt meg Heliantha.
– Nem! – felelte Leporin határozottan. – A boncolással még várnom kell! Hát nincs eléggé felboncolva? – próbálta tréfára fordítani a szót. – Az a szándékom, hogy ilyen... eredeti állapotában maradjon még egy ideig, amíg... Nos, doktornő, ha megengedi, magára hagyom. Szíveskedjék a szokásos módon rávezetni szakvéleményét a kartotékra. Dolgozzon csak nyugodtan, megvárom odakint.
Heliantha gyorsan végzett, átadta a kitöltött kartont a felügyelőnek, aki nagy tisztelettel kísérte ki a kocsihoz. Útközben mintegy mellékesen elmondta, hogy azért nem adott még engedélyt a boncolásra, mert tetemrehívást akar rendezni; azaz a holttestet eredeti állapotában akarja szembesíteni gyilkosával.
Visszaérkezése után Heliantha Orchideával találkozott legelőször, aki jelentette, hogy Equas befejezte az írást, és utána a szoba sarkába dobta a füzetet... Heliantha fáradtan roskadt le íróasztala mögé. A füzetet, amit Orchidea átnyújtott, az íróasztalfiókba tette, anélkül hogy belenézett volna. Orchidea faggatni kezdte, mi történt, mi a baja, miben segíthetne? – de ekkor betoppant Gallos professzor. Orchidea tapintatosan elvonult.
– El kell mennem az ESZ-központba, Heliantha drága! – fuvolázta az Öreg. – Hosszú értekezlet lesz, hivatalosan is eltart legalább éjfélig! De én kilenckor eljövök, jó? Ugye csodálkozik! Ilyet sem hallott még tőlem senki! Magáért mindent! Tehát... ha lehetséges lenne, hogy... meglátogatnám magát? Természetesen otthon, a lakásán.
– Szívesen látom, professzor – felelte Heliantha, minden különösebb érzelemnyilvánítás nélkül. – Mikorra várhatom? Fél tízre?
– Igen... igen! De lehet, hogy még hamarabb ott leszek!
A Vén Fajdkakas majd szétrepedt a boldogságtól, zavarában tett-vett Heliantha íróasztalán, összekevert rajta mindent, felborította a hamutartót.
– De most már mennem kell! – búcsúzott végül. – Maga is menjen haza, Heliantha drága, jól pihenje ki magát! – Helianthát csak most futotta el a méreg, de türtőztette magát, és végighallgatta a professzor áradozását. – Aztán holnap majd megnézzük, mit értünk el a mai kezeléssel Equasnál! Ne féljen, nálam jó kezekben lesz! Én meggyógyítom őt, magának! Remélem, most már nem fogja elzavarni a szerencsétlent!
“Téged zavarnálak el, vén kéjenc! De most... azonnal!" – gondolta magában Heliantha, s amikor magára maradt, sírva borult az íróasztalra. Kis idő múlva feléledt, úgy-ahogy rendbe hozta magát, és végigjárta az osztályt. Apenhez is benézett, ma már másodszor. Sokat javult az állapota, újra tornázott, és tizenkét percig tudott bent maradni nála. Mindezt a visszaesés után komoly javulásnak értékelte.
Mielőtt hazament, elővette a füzetet Equas második “vallomásával". Felületesen átolvasta, nem érzett most magában elég erőt az analizáláshoz. Ezt az írást is zavaros téveszmehalmaznak tartotta, ennek ellenére Equas agyműködésének további javulását is érzékelte. Már volt némi értelmi összefüggés a szavak között, bár az érzelmi emóciók még mindig sok hibát okoztak. A füzetet kézitáskájába tette, és hazament. Ma is mennie kellett volna az Archívumba, de arra gondolt: minek? Hiszen a professzornak most már valóban segítenie kell. Kér tőle majd valami kész dokumentációt, forrásul a munkájához, hogy ne kelljen többet azokban a borzalmakban turkálnia.
Otthon rendet csinált, megfürdött, és fél kilencre kétszemélyes vacsorát rendelt a Termofrigóban. Biztosra vette, hogy a Vén Kakas korán befut, így is történt. Negyed kilenckor már ott volt és fél kettőkor ment el.

7. FEJEZET

Délelőtt negyed tízkor Leporin felügyelő felhívta Helianthát, és sajnálkozva közölte, hogy ma sajnos nem tud személyesen Gallos professzor rendelkezésére állni, valamiféle halaszthatatlan szolgálati ügy miatt. Felajánlotta, hogy ha szükséges, küld valakit maga helyett, de ezt Heliantha azonnal elhárította. Leporin erre közölte, hogy estére visszaérkezik a fővárosba, és holnap szívesen áll a professzor rendelkezésére.
A professzorhoz indult, hogy jelentse Leporin elmaradását. Útközben arra gondolt, vajon nem lenne-e célszerű befejezni a hazugságvizsgálósdit Equasszal? Kétségtelen, eddig jól haladtak, de... most már talán abba kellene hagyni a placebót, csökkenteni a tempót, inkább nyugtatva gyógyítani.
Az Öreg kávézott. Természetesen őt is megkínálta, sőt egy konyakosüveget is előszedett, de Heliantha visszautasította.
– Na lássuk: mit írt tegnap a barátunk? – kérdezte. – Elhozta a füzetet? Heliantha bosszankodva kapott a fejéhez.
– Elnézést, professzor! Este hazavittem és kianalizáltam, de... otthon is felejtettem. Holnap feltétlenül elhozom önnek. Sajnos, még mindig a téveszme dominál a kommunikációjában... A leírt szöveg értelme javult valamit, de még...
A professzor türelmetlenül legyintett.
– Jól van. Tehát ha lassan is, de haladunk. Ez a lényeg. Sőt: talán nem is lassan! Tudja, Heliantha drága, mire gondoltam? Kicsit fékezni fogjuk a tempót. No, nem annyira a kezelések sűrűségére, hanem inkább pszichoterápiái hatásfokára gondoltam. Természetesen legelőször ezt a hazugságvizsgálós színházat hagyjuk abba, és...
– Annál is inkább – szakította félbe Heliantha –, mert Leporin felügyelő felhívott és közölte, hogy ma nem ér rá, nem tud jönni!
– Igen? Ezt üzente? Jól van. Annál inkább abbahagyjuk. És ezzel, remélem, őt magát is végképp kikapcsolhatjuk ebből az ügyből. Tudja, Heliantha, egészen más dolog az, ha mi végzünk náluk szakértői munkát, mint fordítva. Nem szeretem, ha idegenek szaglásznak a klinikámon! Egyszóval ezután kizárólag a mi jól bevált módszereinkkel gyógyítjuk tovább a ma... Equast. Ettől eltekintve most sem győzöm hangsúlyozni, Heliantha drága, hogy a maga placebó-terápiája milyen kitűnő új módszernek bizonyult! Olyannyira, hogy azt javaslom magának: ezt az esetet, Equas “különleges lefolyású skizofréniáját" válassza inkább minősítő tanulmánya tárgyául! Hagyja a fenébe azt a kriminál-pszichológiai borzalmat, amivel eddig kínlódott!
– Ezzel táján még várni kellene – jegyezte meg Heliantha. – Várjuk ki a végét.
– Helyes. Várjuk meg... Tehát: nem játszunk tovább vallatósdit Equasszal. Ma bemegyünk hozzá, és maga szépen be fog neki mutatkozni! Nem, ne értsen félre! Nem ugrik a nyakába! Csupán annyit mond neki, hogy most már itt van mellette... most már jó helyen van... odatalált magához stb. Utána pedig maga kéri meg, szelíden, hogy írjon még nekünk! Többet, mint eddig! írjon le mindent, próbáljon visszaemlékezni, mi történt vele! Azt se bánjuk, ha napokon át ír. Csak írjon, szabadítsa meg az agyát minden kínzó emléktartalmától!
– Én is ugyanerre gondoltam ma reggel – felelte Heliantha. – Eddig is, de tegnap különösen! Már megvolt bennem a szándék, hogy odalépek hozzá, megrázom, a szeme közé nézek és...
Nem tudta befejezni. A klinikán sohasem látták még sírni Helianthát. A professzor is megdöbbent, de hamar úrrá lett a helyzeten.
– Mit csinál?! – kiáltott rá. – Nehogy Equas előtt is így elérzékenyüljön! Legyen erős! Nem "szabad minden ütőkártyát egyszerre kijátszani! Majd ha egészen meggyógyult, nem bánom, kisírhatják magukat egymás vállán! Magának most még a régi, az Equas által ismert rideg, elutasító Helianthaként kell elébe állnia! Érti? Olyannak kell mutatkoznia, amilyennek Equas ismerte. Csak ennyit adhat most, egyelőre semmi többet! Egyrészt lássuk a medvét: ki tudhatja, hátha mégis?... Másrészt attól tartok, ha most elérzékenyülve a nyakába borulna, ez “atomtöltésű" sokkolás lenne, ami végképp elintézné! Ápolhatná utána tolókocsiban, élete végéig!
Heliantha tovább sírt.
– De most már hagyja abba! – rivallt rá a professzor. – Nem ismerek magára! Mi baja? Rosszul van?
– Nincs már semmi bajom – szipogott Heliantha. – Semmi sem történt. Már egészen jól vagyok. Nyugodt vagyok. Mehetünk Equashoz! Olyan leszek hozzá, ígérem, mint eddig... Szívtelen, hideg... elutasító!
– Így már egészen más! – örvendezett a professzor. Menjünk. Hívja Orchideát is. A kezelőt pedig hozassa rendbe! Tüntessék el a rácsokat meg a többi szemetet! Az egyenruhákat is küldesse vissza a felügyelőnek. Szeretném, ha mielőbb helyreállna a rend a klinikámon!
Equasnál minden úgy ment, ahogy tervezték.
Heliantha kimért volt és határozott. Amikor “bemutatkozott", Equas arcán a meglepetés legapróbb jele sem látszott. Mintha előre számított volna rá, mi fog következni. Amikor pedig Heliantha szigorú arccal rákérdezett, hogy: “Equas, felismersz?!" – bólintott. Egyszerűen csak bólintott, minden érzelemnyilvánítás nélkül.
Gallos professzor Heliantha mellett állt, Equast figyelte, és noteszébe jegyezgetett.
Heliantha új füzetet adott át Equasnak, aki egy darabig mintha azt méregette volna, elég vastag-e, aztán letette az ágyára, és nézte Helianthát. Olyan valami volt a tekintetében, amit Heliantha sem akkor, sem később nem tudott pontosan meghatározni. Szemrehányás? Elkeseredés? Öröm? Vagy mind a három? Szerencsére a professzor felfigyelt a kritikus pillanatra, és rögtön Heliantha segítségére sietett. Equashoz lépett, és a szemét kezdte vizsgálni. Heliantha hátrahúzódott az ajtóhoz, Orchidea mellé. A professzor, amikor látta, hogy elmúlt Heliantha elérzékenyülésének veszélye, hamar végzett a vizsgálattal. Equast magára hagyták.
Nemsokára jött Orchidea a hírrel, hogy Equas ír, méghozzá gyorsan és folyamatosan.
Heliantha bement a professzorhoz, és arra kérte, engedje haza. Nem bírja tovább tartani magát. Néhány órát pihenni szeretne. Az öreg odáig ment nagy jóindulatában, hogy a kocsiján azonnal hazavitte. Amikor ő is ott akart maradni, Heliantha szelíden, de határozottan elküldte.
Este fél nyolcig aludt, Orchidea televifonhívása ébresztette. Előzőleg megparancsolta neki, hogy amikor Equas abbahagyja az írást – még ha nem is fejezte be –, hozza ki tőle a füzetet. Még mindig fáradtnak érezte magát, mégis arra kérte Orchideát, rögtön hozza el neki.
Equas harmadik írásműve hosszú volt, de befejezetlen. Nem ért a végére. A legutóbbi időszak eseményei hiányoztak. “Holnap újra elolvasom és analizálom" – gondolta Heliantha. Valami altatót keresett magának, amikor megszólalt a televifon. Leporin felügyelő volt.
Elnézést kért a késői zavarásért, és bejelentette, hogy holnap hivatalosan is ki szeretné hallgatni Equast egy bizonyos eltűnési ügyben!
A hír nem érhette váratlanul, mert Heliantha jóformán a szemébe nevetett a televifonban.
– Kihallgatni, őt?! “Hivatalosan?" De hát hogyan képzeli ezt, felügyelő? Hiszen ön is láthatta, milyen állapotban van. Ma sem történt különösebb változás az állapotában. Nincs még tisztában saját magával sem, nemhogy akár tanúként, akár másként kihallgatható lenne! Önt bizonyára az a placebó-vallatás vezeti félre elhatározásában, amit együtt végeztünk. De hiszen az orvosi művelet, gyógykezelés volt! Megérti végre? Megtudhatnám, továbbá, hogy miért akarja őt kihallgatni?
– Kedves doktornő, remélem, nem hiszi rólam, hogy szükségtelenül zaklatnám a betegét? –  mentegetőzött Leporin. – Ha még nincs hm... beszámítható állapotban, természetesen elhalasztóm a kihallgatását. Az a holttest is várhat a hűtőkamrában... Azt kérdezte, miért óhajtom őt kihallgatni? Azért, kérem, mert kiderült, hogy az eltűnt, majd a Platónból holtan előkerült nő, Nepentha EF-2608911 asszisztens az ön betegének, Equas doktornak közvetlen munkatársa! Ugyanabban a kutatócsoportban dolgoztak az Agy- és, Idegélettani Kutatóintézetben. Legutóbb mindketten szabadságon voltak a tóparti üdülővárosban. Nepentha az intézet üdülőjében társnőjével, Equas doktor pedig egyedül, saját személyi tulajdonú nyaralójában, ahol laboratóriuma is van.
– Mindez még kevés indok arra, hogy Equast akár tanúkihallgatás ürügyén is háborgassa, felügyelő! – tiltakozott Heliantha.
Leporin látszólag meghátrált.
– Kérem, doktornő, de hiszen ez részemről csupán rutinellenőrzés lenne! Ha nem megy, hát nem megy. Majd legközelebb. Később, ha ön szerint is teljesen beszámítható állapotban lesz!
– Pontosabban: ha meggyógyul! Ugye, így értette, felügyelő? De kérdezhetnék én is valamit? Equas eltűnését bejelentették-e?
– Nem, kérem – felelte higgadtan Leporin. – Tudakozódtam a kutatóintézetben, ahol azt az információt adták, hogy Equas doktor meghatározatlan időtartamú alkotószabadságon van. Ez annyit jelent – magyarázták –, hogy a nyaralóban levő laboratóriumában fejez be valamilyen nagy fontosságú, egyben veszélyes kísérletet. Erről azonban bővebben egyelőre nem nyilatkoztak. Családi állapota egyébként: egyedül élő; eltűnését természetesen nem jelentették, hiszen semmiféle ok nem volt rá. Sajnálatos megbetegedéséről most, tőlem értesültek.
Heliantha jobbnak látta, ha nem akadékoskodik tovább, nehogy még jobban rávezesse Leporin felügyelőt Equasra... Azt már látta, hogy nagyon nehéz lesz leráznia, de egyelőre a halasztást is sikernek könyvelte el. “Hiszen Equas valóban nincs még beszámítható állapotban!"
Amikor Leporin felügyelő végre eltűnt a képernyőről, Heliantha körül forgott a világ. Altatót vett be, de így is sokáig nem tudott elaludni.

Másnap reggel Heliantha még otthon volt, reggelizett, amikor Gallos hívta.
– Maga már tegnapelőtt tudta, hogy egy Nepentha nevű nő eltűnt! – harsogta a képernyőn. – Ugyanaz, aki Equasszal együtt dolgozik! És az ő holttestét vizsgálta a BSZ hullaházában! Ugye, tudta?! És nekem miért nem szólt erről? Miért nem figyelmeztetett?!
– Nagyon jól tudja, miért –  felelte Heliantha nyugodtan. – Eléggé kianalizált ahhoz, hogy megértse, miért nem szóltam. Mert az utolsó pillanatig bíztam, reménykedtem, hogy...
– Igen, tudom! Ne sírjon! – higgadt le a professzor. – Remélem, tisztában van vele, mit követett el? Bűnpártolás, a hatóság félrevezetése, hivatással való visszaélés, és még sorolhatnám tovább a bűnlajstromát!
– Itt még semmiféle bűntényről nincs szó, professzor! – védekezett Heliantha. – A felügyelő csak rutinkihallgatást akart Equasszal, megfeledkezve arról, hogy lehetetlen, amit kíván. Megegyeztem vele, hogy elhalasztja, amikor Equas remélhetőleg újra beszámitható állapotban lesz. Önt is felhívta?
– Hát persze! Mit gondol, miért estem volna így magának? Felhívott, és én is ugyanezt mondtam neki. Nem is mondhattam mást, hiszen jóformán semmit sem tudok Equasról. Most jöttem rá, hogy maga eltitkolta előlem Equas írásbeli vallomásait! Igaz? Most már nem is vagyok kíváncsi rájuk, érti?! A legutóbbira... a harmadikra sem! De a felügyelő annál inkább kíváncsi lesz rájuk, nem gondolja, Heliantha drága? Őt nem fogja ilyen könnyen átrázni. Mit csinált velük? Megsemmisítette őket? Biztosan mindent bevallott már, de maga...
– Vegye tudomásul, hogy nem semmisítettem meg őket! Nyugodtan elolvashatja! Még csak utalás sincs bennük olyasmire, ami... A másodikban megemlíti ugyan Nepentha nevét. Kétszer is. De ez még nem jelent... nem bizonyít semmit! A harmadikban egy szó sincs Nepentháról. Igaz, még nem ért a végére. Elfáradt. De kérdezhetnék én is valamit? Végül miben maradtak Leporinnal?
– Természetesen főorvosi felelősségem teljes súlyával kijelentettem, hogy betegünk nincs beszámítható, azaz kihallgatható állapotban! Eddigi gyógykezelésünk során a tőle kapott pszichoterápikus megnyilvánulások, írásbeli tesztek pedig, látja, gondoltam Equas “vallomásaira" is, kizárólag orvosi jellegűek, és nem használhatók fel ellene bizonyítékként! Hivatalos kihallgatását tehát még itt, a klinikán sem engedélyeztem! Látom az arcán, Heliantha drága, mi megy végbe magában. Egyetértek! Én is teljességgel lehetetlennek tartom, hogy ő ölte volna meg. A szándék lehet, hogy megvolt benne, de... maga is tudja, hogy a szándék a kényszerképzetben mily gyakran rögzítődik ténnyé. Tehát nyugodjék meg! Ne veszítse el a fejét! Jöjjön be szépen a klinikára, és mindent megbeszélünk. Fő, hogy Leporint egyelőre sikerült távol tartanom! Amíg én ki nem nyilvánítom, hogy Equas gyógyultnak tekinthető, addig bármit is ír le nekünk, a felügyelőt nem engedem még a közelébe sem! Mi pedig tovább gyógyítjuk! Nos, egyetértünk, Heliantha drága?
– Igen – mondta nagyon halkan Heliantha. – Bármit tett is! Bármi történt is vele, meg kell gyógyítanunk!
Heliantha sietett elmenni hazulról, nehogy Leporin felügyelő őt is felhívja, és otthon találja. Úgy érezte, sohasem járt még ilyen lassan a mozgójárda, pedig rögtön a leggyorsabb fokozatra szállt. Amikor a klinikán Gallos professzor szobája elé ért, néhány kolléga jött ki tőle, akiknek az Öreg valószínűleg “rendkívüli munkaértekezletet" tartott. Szokása volt ez, mert szerinte nagyban elősegítette “a gyógyító orvosi munka intenzitásának fokozását". Hallgatói szerint egészen más célt szolgáltak: kizárólag a professzor cezaromániás hajlamainak kielégülését. Neki ma egy szóval sem említette, hogy megbeszélés lesz. Kollégái arckifejezéséből jól látta, hogy már valamennyien tudnak viszonyuk alapvető megváltozásáról. “No lám: ez a csökönyös Heliantha is beadta a derekát a Vén Kakasnak!" – gondolják róla. Most már akármit mondhatnak. Nem érdekes. Többé semmi más sem érdekes. Csak Equast sikerüljön meggyógyítani!
Leült és várta, hogy kettesben maradjanak a professzorral. Az Öreg levette a szemüvegét, és zsebkendőjével átlátszóvá próbálta dörzsölni.
– Nehéz ügy volt ez, Heliantha drága! – sóhajtott, amikor magukra maradtak. – Magát szándékosan nem hívtam, nem akartam fárasztani. Az az értetlenség, amit a kollégáknál tapasztalok: egyenesen megdöbbentő! Az általuk “forradalminak" képzelt új, “komputeresített" vizsgálati módszerek halmazában elhanyagolják az alapvető, elemi diagnosztikai módszereket és terápiákat! Értsék meg végre: ez nem az én állítólagos “konzervativizmusom"! Ez az orvostudomány alapja! Nagy elődeink évszázadokkal ezelőtt rakták le ezeket az alapokat, amelyektől soha, a legtávolabbi jövőben sem szabad elrugaszkodnunk.
A professzor begerjedt saját vesszőparipáján, Heliantha pedig megvárta, mikor hagyja abba. Nem szólt bele, nem tett ellenvetést. Pedig mind ez ideig pontosan ő volt ebben a témában az Öreg legfőbb ellenfele.
– Nos – folytatta a professzor –, sajnos most nem tudok Equasszal foglalkozni. Sürgősen áthívtak valamiért az ESZ-központba. Amint visszajöttem, megbeszéljük a további kezelést. Apropó... majd elfelejtettem! Ma talán csendesebb napunk lesz. A felügyelő pedig ne is izgassa! Ma reggel visszahívtam, és még nyomatékosabban kifejtettem az álláspontomat Equas ügyében! Tehát... meglátogathatnám újra, ma este?
– Természetesen – felelte Heliantha.
A professzor máris izgatott lett.
– Jól van! Equasnál most még csak azt kell majd kiokoskodnunk, hogy mi legyen a következő pszichoterápiái impulzus? Ami újra előrelendítené egy lépéssel! Még nem tudom, mi legyen ez... Maga is gondolkozzék rajta!
Heliantha visszament az osztályára, és egész nap gondolkodott. Elsősorban Equas tegnapi, harmadik írásán, amelyben már... De hát Equas még mindig nem beszámítható! A további kezelésén is gondolkodott. Attól félt, hogy a gyógyulás mégsem lesz olyan zökkenőmentes, ahogy remélik. Equas agyi látásközpontját féltette leginkább. A legutóbbi szemfenékvizsgálatnál kisebb bevérzések mutatkoztak. Nehogy a következő fázisban a beszédközpont blokkja ide váltson át! Equas most még lát. Jól lát. De vajon – meddig? Most már benne is felötlött egy normálerősségű elektrosokk-dózis gondolata. De rögtön el is hessegette, és nevetségesnek tartotta, hogy egyáltalán felmerült benne. Hiszen az első pillanattól kezdve legfőképpen ettől akarta megkímélni! De hátha most éppen ez kellene? Hátha mégsem... hátha mégis csak színészkedik, és egy utolsó figyelmeztetés még használna?
Amikor mindent ellátott az osztályon, visszavonult a szobájába. Elővett néhány szakkönyvet, de csakhamar belátta, hiába keresgél. Equas “arteficialis" skizofréniájához hasonló kóreseteket sem talált. Következésképp az ilyen kérésetekre alkalmazható, a gyakorlatban ismert és bevált terápiát sem. Equasszal tehát ezután sem lehet mást csinálni, mint eddig: lassan, tapogatózva, lépésről lépésre kis hatásfokú pszichoterápiás impulzusokkal próbálkozni.
Tizenegykor visszaérkezett Gallos professzor, és azonnal hívatta.
– Nos, Heliantha drága, döntöttem! A következő pszichoterápiás impulzus ismét maga lesz!
– Már megint én? – tiltakozott Heliantha.
– De hogyan? Mit csináljak vele? Most már nyugodtan a nyakába borulhatok? Vagy vetkőzzem is le, és... De hiszen már nem kellek neki!
– Hát... hát ezt meg honnan a csodából veszi? – döbbent meg a professzor. – Természetesen nem erre gondoltam. Távolról sem. Megmondtam tegnap is: ezzel még várnunk kell! l Túl sok fenne. Most csupán az enyhülés kezdeti fokozatára van szükség. Igen: jól értette. Enyhülést mondtam. Egészen kevésre gondolok: egy mosolyra. Egy biztató, sokat ígérő, kedves arckifejezésre, érti?! A változás első jelére! Hiszen ez, ha nem is vallotta még be önmagának sem, már végbement magában! Nem lesz – tehát nehéz megvillantani belőle valamit... egy keveset... Equasnak!
– Téved, professzor – suttogta Heliantha. – Kétszeresen téved. Már bevallottam önmagámnak, és... ezért... nagyon nehéz lesz.
– Nos, annál jobb! – nevetett a professzor.
– Tehát: értjük egymást! így, ilyen “mosolykörítéssel" ad neki ma egy új füzetet, és megkéri, hogy fejezze be, amit elkezdett. Főleg arról írjon őszintén és részletesen, ami a legutóbbi hetekben, napokban történt vele! Legfőképpen azon a napon, amikor félholtan esett össze a maga ajtajában!
Amikor bementek hozzá, Equas felállt, elébük jött, és teljesen normális módon üdvözölte őket. A hangos köszöntés helyett kézmozdulatokkal fejezte ki örömét, egyben mentegetőzését a kényszerű némaságért. Heliantha a belépés pillanatától kezdve kereste Equas tekintetét, ő viszont – nem tudni, szándékosan-e? – igyekezett elkerülni Heliantháét. A haja már nőni kezdett, apró, sötétbarna pihék borították be a fejét. A professzor ma is először a szemét kezdte vizsgálni. Heliantha türelmesen várt, mikor kerül sorra a füzettel. Amikor a professzor végzett a vizsgálattal, a helyébe lépett, szó nélkül a kezébe adta, miközben végre sikerült tartósan bekapcsolódnia Equas tekintetébe.
A pszichoterápiái akció látszólag sikerült, a remény azonban – hogy a következő pillanatban feloldódik a beszéd-blokk Equas agyában, megszólal, mindenre fény derül, és eloszlik minden fenyegető kétség – nem teljesült. Heliantha szemterápiája a vártnál gyengébb hatást váltott ki, vagy talán a blokk volt erősebb, mint gondolták. Equas szemében és viselkedésében csak a meglepetés, csodálkozás jeleit észlelték, semmi többet. Úgy nézett rájuk, mintha nem tudná, ezek után mit gondoljon róluk.
A professzor intett Helianthának. Kimentek. Orchidea kint várta őket, és ott is maradt. Alig értek a professzor szobájához, Orchidea máris jött és jelentette, hogy Equas ír.
Heliantha egy székre roskadt, és sírt.
– Keresek magának valami jó nyugtatót! – csóválta a fejét a professzor. – Most pedig legyen szíves, magyarázza meg nekem: miért sír? Mi oka lehet a sírásra? Jó úton haladunk, hát nem látja? Nagyobb, erősebb hatásra számított? Az igazat megvallva, én is. De semmi baj! Haladunk szép lassan előre, és ez a lényeg! Nézze csak: maga most volt életében először kedves ehhez a szerencsétlen fiúhoz! így van? Maga mesélte, milyen volt hozzá eddig. Természetes tehát, hogy meglepődött. Csodálkozik. Később tépelődni fog. Lehet, hogy kételkedik is a maga őszinteségében! Nem baj! Hiszen pontosan ez kell most neki, és ez a gyógyító szándékunk is egyben. Ez fogja majd teljes mértékben helyrebillenteni az agyműködését! írás közben szép lassan átgondol, megemészt mindent. És ha maga ezután mindig ilyen lesz hozzá, sőt egyre kedvesebb, akkor meglátja, célhoz érünk! Ez lesz egyben az utolsó kontroll is. Ha ugyanis Equas történetesen bűnös és szimuláns lenne, akkor most, az utolsó pillanatban végképp be kellene zárkóznia előttünk! Máskép mi értelme lenne számára az egész színjátéknak?
– És ha – szipogta Heliantha –, ha Equas nem tudatos szimuláns, hanem... beteg, de valóban elkövette azt a szörnyűséget Nepenthával... ha nem ő, hát akkor ki tehette? Akkor mit tegyünk vele?
– Sajnos, ez a változat is lehetséges – ismerte el a professzor. – Sőt a negatív változatok közül ez a legvalószínűbb. Én mégis változatlanul kitartok a tiszta, csupán a szándékon alapuló kényszerképzet mellett! No de most már tényleg hagyja abba a sírást, Heliantha drága! Semmi értelme!
Heliantha tovább sírt. A professzor egymás után húzgálta ki íróasztala fiókjait. A konyakosüveget kereste. Amikor megtalálta, bosszankodott, mert az üveg tartalmának több mint fele elfolyt, íróasztala alsó fiókja tömény konyakillatot árasztott. Elosztotta a maradékot, Helianthába is beleerőltetett egy fél vizespohárnyit.
A nap hátralévő részében Heliantha alvajáróként szédelgett a klinikán. Folyton attól rettegett, mikor hívja fel vagy a professzor vagy Leporin felügyelő.
Este fél kilenckor megjött Gallos. Heliantha éppen fürdött, az Öreg alig hagyta, hogy megtörülközzön.
Amikor a professzor elment, Orchidea jelentkezett a televifonban. Nemsokára személyesen is megjelent Equas teleírt füzetével! Heliantha úgy döntött, még ma este elolvassa. Úgysem tudna elaludni, amíg Equas titkának a végére nem jár.

Reggel, nem sokkal hét óra után, Orchidea ébresztette Helianthát a televifonban. Már akkor elszorult a torka az aggodalomtól, amikor azzal kezdte, hogy az éjszaka nem ő volt szolgálatban az osztályon, csak reggel ment be, nem tehet semmiről...
– Equas!? Mi történt vele? Mondd már meg végre! – kiáltott rá Orchideára.
A főnővér táskás, rémült arcán könnyek folytak le.
– Igen! A betegünk, doktor kisasszony! Equas doktor már nincs itt! Elvitték...
– Elvitték?! Ki vitte el? Hová? Mikor?
– Az inspekción mondták, hogy éjjel fél kettőkor. A Biztonsági Szolgálattól jöttek érte. Az a Leporin felügyelő, akivel azt a nem igazi villanyozást csináltuk. Többen voltak, és azt mondták az ügyeleten, hogy mielőtt elvitték, a felügyelő felhívta Gallos professzort a lakásán, és... és hogy... hogy olyanokat mondott neki a televifonba, hogy a professzor úr sem tudta megakadályozni.
Helianthában minden összeomlott.
– Köszönöm, hogy felhívtál! Azonnal megkeresem Gallos professzort! – mondta halkan Orchideának.
– Hiába, úgysem tetszik megtalálni! Már én is többször kerestem reggel óta! Nincs otthon. Hajnalban elment valahová. Ne tessék aggódni, doktor kisasszony, biztosan Equas doktort keresi.
– Nem hagyott üzenetet?
– Nem, doktor kisasszony. Senki sem tudja, hová ment.
Heliantha bement a klinikára. Az üres 7-es megfigyelőben összegyűrt, kitépett füzetlapokat talált. A golyóstoll, amivel Equas írt, széttaposva hevert a padlón.
Sírva rohant a szobájába. Először a lakásán hívta televifonon a professzort. Még nem jött haza. A felesége szerint annyira felizgatta Leporin felügyelő éjjeli hívása, amelyben egyik betegének letartóztatását közölte, s amit semmiképp sem tudott megakadályozni, hogy utána már nem tudott elaludni. Felöltözött, és sietve a kocsijába ült.
Hívta a Biztonsági Szolgálatot: Leporin felügyelő közvetlen számát. Senki sem vette fel. A központon keresztül kérte a helyettesét vagy a csoportjából valakit – senki sem volt bent. Megpróbált konkrétan Equas felől érdeklődni: elzárkóztak.
Délelőtt sok munkája volt az osztályon. Déltájban újra kezdte a keresést – eredménytelenül. Orchidea egész délelőtt a sarkában volt, mindenáron segíteni szeretett volna. Végül is rávette, hogy menjen haza, pihenjen le nyugodtan. Ő majd tovább keresi a professzort, és rögtön felébreszti a televifonnal, ha előkerül.
Heliantha szót fogadott.

8. FEJEZET

Leporin felügyelő szavai pisztolylövésként csattantak Gallos professzor fülében.
– Ezek szerint tehát a sajnálatos, tragikus eset 14 óra körül történhetett. A főnővér 15 órakor ért ide, Heliantha doktornő lakására. Jó lenne, ha ezeket az időpontokat León professzor tudomására hoznánk! A mentők minden itt talált gyógyszert, magukkal vittek. Reméljük, nem késtek el a beavatkozással.
Leporin elhallgatott.
Gallos professzor a televifonhoz ment, és felhívta az EBSZ toxikológiai osztályát. Amikor León professzor szigorú, merev arca megjelent a képernyőn, üdvözölte, és röviden elmondott neki mindent Heliantháról. León megköszönte az információt, majd hozzátette, hogy személyesen vette kezelésbe a beteget. Állapotát igen súlyosnak tartja, és nem sok reményt fűz életben maradásához. Eddig még azt sem tudták megállapítani, milyen összetételű altatót, és mennyit vett be.
Amikor eljött a televifontól, Gallos professzor arca, homloka verejtékezett.
Leporin felügyelő a karórájára nézett.
– Késő van, professzor! Fejezzük be mára! Hajnal óta talpon vagyunk mindketten. Egyelőre úgysem tudunk továbbhaladni. Embereim holnap – azaz ma estére – befejezik a helyszíni nyomozást az üdülővárosban. A szembesítés, illetve azonosítás után engedélyezni fogom a boncolást.
– Miféle “szembesítésről" beszél, felügyelő?! – csattant fel a professzor.
– Equas doktort mint a gyilkosság alapos gyanújával terhelt személyt fogom szembesíteni Nepentha asszisztens holttestével – felelte Leporin. – Ezért halasztattam el a boncolást. Ez lesz az én “placebó-terápiám"! – tette hozzá nem kis iróniával.
– Tiltakozom! – ugrott fel a professzor, és öklével az asztalra csapott. – Ezt nem teheti meg! Maga oda akarja cipelni ezt a szerencsétlent a hullaházba, annak a nőnek a holttestéhez?! Hát még mindig nem érti, miről van szó? Nem látja be, hogy Equas beteg? Az éjjel elvitte tőlem, letartóztatta! Azt állítja, hogy csak formaságból, törvényesen előírt óvintézkedésként! Állítólag nem vallatják, orvosi felügyelet alatt tartják, megfigyelőben, mint nálam. Elismerem, mindehhez joga volt, felügyelő! De ezt... ezt a tetemrehívást nem engedem meg! Ezzel megölné! Hát nem érti meg, hogy tönkretenné a gyógykezelést, amelyben eleinte ön is közreműködött! A teljes siker, a gyógyulás küszöbén állunk! Ráadásul a maga elhamarkodott “törvényes" akciója Heliantha doktornő életébe kerülhet!
Leporin felügyelő sem hagyta magát, és tőle szokatlan hevességgel reagált Gallos professzor vádjaira:
– Még ön mer tiltakozni, professzor! Hiszen én csakis szolgálati kötelességemet teljesítettem! Amit ezen túlmenően tettem, abba ön vitt bele! Kizárólag ön a felelős azért, hogy engem bevontak egy ilyen hamis terápiába! Magam is bűnpártolóvá váltam! Segítettem egy magát betegnek álcázó gyilkosnak! Késleltettem az igazság felderítését! Mennyi időt vesztegettünk el... nem csoda, hogy most már alig találunk nyomokat! Ami pedig a doktornő véletlen vagy szándékos öngyilkosságát illeti, azért is elsősorban ön a felelős! Miért nem ment be ma reggel a klinikára? Miért nem mondta el neki, miről van szó? Miért nem tartotta szemmel? Ha ő a nap folyamán beszélni tudott volna önnel, megakadályozható lett volna, ami történt! Ehelyett ön kora hajnaltól rám akaszkodott, egész nap a sarkamban volt, és csak akadályozott a munkámban!
Gallos professzort szinte letaglózták a felügyelő érvei, és jobbnak látta, ha visszavonul.
– Jól van, jól van. Igaza van... Kössünk békét, felügyelő! – indítványozta. – Ismerjük el, hogy kölcsönösen hibákat követtünk el. Súlyosakat is. Elismerem. Lehet, hogy jóvátehetetlen hibákat. De legalább utólag tegyünk meg mindent az érdekükben!
Most már Leporin felügyelő is sokkal csendesebb hangon ígérte meg, hogy Equas érdekében természetesen mindent meg fog tenni, ami nem haladja meg a hatáskörét.
– Egyelőre csak ahhoz járuljon hozzá, felügyelő – kérlelte a professzor –, hogy ezt az ön által tervezett szembesítést előzetesen megtárgyalhassam az önök orvosszakértő főnökével, Oxelin professzorral! Higgye el nekem: ez a jelen esetben alaposan megfontolandó orvosi probléma, nem csupán rutinszerű aktus az áldozat és feltételezett gyilkosa között! Hiszen könnyen előfordulhat, hogy Equas doktor ártatlan, és a szembesítés után a holttest válik gyilkossá, Equas pedig áldozattá! Érti már, felügyelő? Egyszóval: engedje meg, hogy reggel felkeressem Oxelint, és megbeszéljem vele a dolgot. Nézze, őszintén megmondom, az is lehet, hogy a megbeszélés után én is a szembesítés mellett döntök! Igen. Azt hiszem, most már érti, miről van szó. A történtek után egyedül nem merem vállalni a felelősséget! Nos, még valamit szeretnék kérni öntől, ha lehetséges! Rendelkezésemre tudná-e bocsátani, természetesen kölcsön, a hivatalos anyagot erről a Nepentha-féle eltűnési, illetve feltételezett gyilkossági ügyről? Szeretnék tájékozódni, mielőtt beszélek Oxelin professzorral.
Leporin azonnal kotorászni kezdett a táskájában.
– Parancsoljon: ez itt az üdülővárosi BSZ-kirendeltség jelentése. Ez pedig a holttest megtalálásakor felvett jegyzőkönyv. Mással egyelőre nem szolgálhatok. A tanúkihallgatások anyaga még a nyomozócsoportnál van, embereim újabb tanúkat keresnek, és egyeztetik az időpontokat. Szeretnénk pontosan rekonstruálni Nepentha és Equas doktor halállal végződő utolsó találkozását. Nézze csak, professzor, ezeket is elviheti! – mutatott rá Leporin az asztalon levő füzetekre: Equas “vallomásaira". – Ugye, ön még nem olvasta el őket? Heliantha doktornőnél voltak. Jó lenne, ha elolvasná, még mielőtt összeülnek Oxelin professzorral!
Gallos professzor táskájába tette a két jegyzőkönyvet és a füzeteket. Leporin felügyelő lezárta Heliantha lakását, egy papírszalaggal külön is leragasztotta, és lepecsételte a szalagot. Kint elköszöntek egymástól és elhajtottak, ki-ki a saját kocsiján.

Ezen az estén Gallos professzornak nem ízlett a késői vacsora. Eltolta maga elől a tányért, és dolgozószobájába vonult.
A Leporintól kapott iratokat vette elő. A BSZ-jegyzőkönyvekből csak egyes részletek érdekelték.
“...Augusztus 20-án 9 óra 05 perckor a BSZ 213. sz. üdülővárosi kirendeltségén Jazmina EF-2541609 asszisztens bejelentette, hogy munkatársa, Nepentha EF-2608911 asszisztens, akivel együtt tölti szabadságát, második napja nem jött haza. Feltehetően eltűnt.
Kérdés: Együtt laktak az eltűnt személlyel?
Válasz: Igen. Jó barátnők vagyunk. De ez természetesen nem jelenti azt, hogy mindig együtt vagyunk. Nepentha külön utakon jár. Jóformán csak aludni jön haza... De két éjszakára még sohasem maradt el!
Kérdés: Mikor látta utoljára az eltűnt személyt?
Válasz: Mikor is? Várjunk csak. Azt hiszem, két napja. Két éjjel nem aludt itthon.
Kérdés: Pontosabb választ kérek! Melyik napon, hány órakor látta utoljára az eltűntet?
Válasz: Igen, kérem. Megpróbálok pontosan visszaemlékezni. Tizen... tizennyolcadikán reggel. Előtte való nap, tizenhetedikén volt a bál a vitorlásklubban. Mind a ketten ott voltunk. Másnap későn keltünk fel, ő kiment a strandra. Máskor is ott volt egész nap. De nem mondott semmi különöset. Jó hangulatban volt.
Kérdés: Az eltűnt személynek volt kabinja a strandon?
Válasz: Igen. A számát azonban nem tudom. A kulcsát mindig magánál tartotta. A kabinon sem közösködtünk. Nem jártam soha a kabinjában. Nem érdekelt, mit csinál ott és kivel. Én sem avattam be őt a magánügyeimbe.
Kérdés: Van-e tudomása arról, hogy az eltűnt személy kikkel járt szórakozni?
Válasz: Nem is tudom, mit mondjak... Mindenkivel. Nepentha sohasem beszélt nekem erről. Nagyon bukott a férfiakra. Mindig hajtott valakit. Még a főnökünket, Equas doktort sem hagyta békén. Igaz, közvetlen munkatársak... Azt hiszem, Nepentha mindennapos vendég itt minden klubban és bárban. Mindenütt ismerik. Tessék: hoztam róla néhány fényképet, hogy könnyebben megtalálják... A bőröndjében voltak. Mindig egy egész albumra való fényképet hord magával!"

Gallos professzor felsóhajtott. Mivel a hátralévő részben már csak aprólékos BSZ-rutinkérdéseket és semmitmondó válaszokat talált, félretette a jegyzőkönyvet.
A másik irat Nepentha EF-2608911 asszisztens holttestének megtalálására és helyszíni azonosítására vonatkozott.

“... A ruhátlan női holttestet az üdülővárosi strandtól 800 méternyire északkeletre kezdődő nádasnál találta meg Axelon CF-248762 technikus, aki csónakon horgászni indult. A holttest kiemelését a BSZ baleseti vízijárőre végezte. Az augusztus 20-án megtett 0708/EF. sz. eltűnési bejelentés alapján a helyszíni azonosítási eljárás haladéktalanul megindítást nyert. Az eltűnést bejelentő személy – Jazmina EF-2541609 asszisztens – a holttestben minden kétséget kizáróan felismerte az eltűnt személyt, Nepentha EF-2608911 asszisztenst. A kiegészítő azonosítások egyértelmű pozitív eredménnyel jártak, az azonosító tanúk a következők voltak:..."

Ezt sem olvasta tovább. Visszatette a táskába 3 másik jegyzőkönyvvel együtt. Holnap visszaadja őket a felügyelőnek. Equas füzetei és egy notesz akadtak a kezébe. Előbb a noteszt vette elő. Ma hajnalban, amikor Leporin felügyelő Equasszal kapcsolatos önkényes intézkedéséről értesült, sebtében feljegyzett néhány Equasra vonatkozó adatot és időpontot. Felnyitotta és megnézett benne valamit.
– Igen! Ez sajnos egyezik! – mondta ki hangosan.
Equast augusztus 19-én reggel hozatta be Heliantha a mentőkkel a – lakásáról a klinikára. A férfi hajnali 3 óra körül érkezett Heliantha lakásához. Tehát az előző napon – augusztus 18-án – történhetett a gyilkosság, és ugyanaznap reggel látta utoljára életben a barátnője azt a nőt – Nepenthát!
A noteszt is visszarakta a táskába. Most már csak Equas füzetei maradtak előtte az asztalon. Egy darabig még habozott, majd sorrendbe rakta őket, és felnyitotta az elsőt.

(1)
Igenis vallomásom írásban a következő Csakis, az Igazat késsel felvágtam a hasát Nem. Számítottam a thalamus reakciójára odajött az átkozott és kinevetett Nem. lehetett kibírni meg kellett tenni Azt Mondta Felügyelő hogy én Equas Nemtudommennyi vagyok? Ki az nem tudom közel van az orvosnő is aki civilben vallatásomnál asszisztált Beteg. Vagyok? Látok de nem tudok beszélni a kés. A torkomban vág. A hasán vízcseppek csillogtak, vércseppek. Aranyszínű hasán a vörös heppinetizáció. Az én boldogságom feldarabolta autoerotista Kínoz és libidót érez Sajnálom Későn vettem észre nem kellett volna megcsinálni a szomnifónt Hol vagy Néró? A fején maradt a viziofon meg kell találni. Igenis Mindent Elismerek. Tarkón ütöttem és fel100 vágtam a hasát nem volt. Pikkelyes aranyszínű bőre. Végre az enyém vagy Igenis kérem a Biztonsági szolgálatnak Csakis Az Igazat. Kínozzatok Meg akármit Csinálhattok velem kétszázat is kibírok nem Vallom Be Mert Ártatlan vagyok! Engedjetek ki! Miért nem tudok beszélni? Elvettétek a hangomat! Mit csináltatok velem? Mit akartok a koponyámmal Tűelektródok már nem. Kések jobb az üvegelektród Még Jobb A Vizisztor az igazi a Thalamus

A második már valamivel hosszabb volt:

(2)
Miért nem tudok beszélni? Miért nem gyógyíttok már meg? Miért kínoztok és vallattok villanyárammal? Biztonsági Szol-Gálat Igenis Én Vagyok Equas BF-2540620 látjátok már a névszámomat is tudom Talán Én vagyok az Egyik pillanatban. Mindenre emlékszem Máskor semmire. Én vagyok A Nagy Heppinetizátor! Én vagyok a Nagy Boldogságcsináló! Akinek Hálás Lesz Az Emberiség! Önmagámmal nem sikerült. Heliantha, hol vagy? Te talán még segíthetsz rajtam. Hová lett Néró? Meg kell találni azt a dögöt! A fején van a viziofon leadó-receptroegysége. Utánad vágyódtam Mindig Heliantha Nem hagytad Hogy szerethesselek Nem szerettél soha de nem baj mert Már Én Sem Szeretlek de Téged Ismerlek és azért indultam el Hozzád Néróval hátha segítesz rajtam. Hol van Néró? Ő volt az én Élő Szemem Igen. most már emlékszem Sokáig gyakoroltunk. Én vezettem ő látott. Heliantha minden Temiattad történt Mindenkiben Téged kerestelek. Ha, pontosan oda néz ahová Én Akarom akkor de csakis akkor jól látok. Megőrjített ez az átkozott folyton körülöttem lebzselt simogatott csókolt rámfonódott mint Egy Kígyó de amikor Szeretkezni akartam vele mindig kinevetett Elutasított Te Nem így Kínoztál. Eltűntél, elmentél kijelentetted Becsületesen Hogy Nem kellek neked Benne, is Téged kerestelek Vele együtt Te is meghaltál. Ő jött hozzám utánam jött oda is ott sem hagyott békén arányló mellei csillogtak sima hasa aranyszínű. Kihúztam és tarkón vágtam. Felhasítottam Á Hasát Feldaraboltam még tátogott enyém lettél aranyhasú Ponty-Nepentha... Ponty-Heliantha... Melyik volt nem kínozol többé milyen régóta vártam hogy tőrbecsalhassalak falánk ravasz Kígyó De én Még ravaszabb. Vihar villámlás zúgás elmúlt és kettéhasadt Minden Kettő Lett két test két fej két csónak, “Schizophrenia paranoides" Klasszikus eset kieveztem a partra Hol vannak a kutyák Néró Beesteledett. Nagyon félek Heliantha hol vagy Hozzád Akarok Menni. Sötétség. Miért nem tudok beszélni? Újra nem emlékszem semmire. A szomnifónnal kezdődött. Megsajnáltam Nérót sokszázezer kísérleti állat hal meg az emberért Kis Hősök Kis Katonák kutyák, tengerimalacok, macskák, majmok, fehéregerek, patkányok közönséges szürkeegerek Én. Mindig csak kutyákkal dolgoztam Keressétek meg Nérót a Fején van a viziofon! Hol a kocsim? Hol vagy Heliantha? Nem fogadtál be ugye kirúgtál mint akkor sokszor pedig Valahol Itt Vagy Érzem a jelenlétedet de nem tudom hol vagy. Az orvosnő aki jelen volt a vallatásomnál Nem Te Voltál te máskép kínoztál engem. Mégis Te vagy? Nem vagyok biztos Benned, egyik pillanatban felismerlek, a következőben Már Nem Te Vagy miért nem szólsz hozzám? Mégsem Te vagy Ha igen tudom mit akarsz El akarsz bújni előlem most is Befogadtál de feljelentettél Kihívtad Őket Segítettél Leleplezni a gyilkost. Esküszöm Meg Akartam Ölni már régóta de Téged is Elég volt a kínzásotokból Vallassatok Ki! Bűnhődni akarok! Nepentha nincs többé de Te is sorra kerülsz Félsz ugye? Rettegsz tőlem ezért nem árulod el Hogy Te Vagy! Én is félek. Vajon mi történhetett az agyammal? Én tudom. De már nem emlékszem sem

A harmadik füzet következett:

(3)
Hány vallomást akartok még tőlem? írtam már néhányat. Talán mutatkozzam is be? Jól van, megteszem. Ha tehát még nem tudnátok, Equas vagyok, igen, Equas BF-2540620, úgy ám, jól sejtettétek azzal az okosképű doki-smasszer fickóddal, Helianthám! Hová lett? Már tegnap sem láttam! A prof ugrott be helyette? Igen, kutató orvos vagyok, és kizárólag agykutatással foglalkozom én is, hahaha, rokonszakma, igaz, már amikor történetesen nem bolyongok a világban félőrülten! De hiszen te, Heliantha jól ismersz engem. Most már én is kezdelek felismerni. Nem tudok beszélni, az isten verje meg, jól elszomnigrafizáltam az agytekervényeimet!
Ismersz engem, ugye, de nem elég jól, nem elég közelről, te... te átkozott rin... Nem. Nem vagy az. Még az sem. Én vagyok őrült. Egyedül én. Aki Mindig Csak Téged Szerettelek! Csak Utánad Sóvárogtam Mindig! Még most is, amikor így utolért a végzet ezzel az önszomnigráfizálással és heppinetizálással! Amikor ilyen jóvá tehetetlen helyzetbe kerültem! Ennek is te vagy az oka! Mindennek a Te Önzésed Hiúságod Nagyravágyásod az oka! Én nem voltam neked elég, hát persze, Te a partnereidet mindig Csak Feljebb kerested Csak Fent Minél Magasabb Kategóriában! Téged mindig csak az egyéni érdek hajtott. Most mégis hozzád jöttem Hozzád igyekeztem eljutni hogy segíts rajtam. Csak ezért. Más nem kell Tőled. Szerelem? Boldogság? Ostoba közhelyek. Már a szánalmad sem kell. Csak segíts, ha még lehet, gyógyítsatok meg saját ostobaságom következményeiből. Mint régi barátot, orvost kérlek erre. Amikor az előbb bemutatkoztál ezt az új füzetet adtad a kezembe. Ez az öreg doki a főnököd, ugye? Nagyon ismerős az arca, mintha már láttam volna valahol! Ugye az övé voltál már? Kezd tisztulni a fejem. Én is nagyon szeretnék mindent leírni. Mindent, ami történt velem. Jobb lenne élőszóval elmondani. Nem megy. Megnémultam! Ugye ez a beszédközpont blokkja? Vajon mikor oldódik fel? Mi az ördögöt vallják be, megmondanátok végre? Egy kicsit azért még hülyének érzem magam. Ami a placébó-villanyozásotokat illeti: remek terápiás ötlet volt, fokozatosan helyredobott! Csak ez a némaság idegesít. Remélem, a következő kezelés megszünteti. Beismerem, hogy Anthrusnak volt igaza. Könnyelmű voltam, nem végeztem elég kontrollvizsgálatot. Pedig ez a legutolsó kitűnően sikerült! Megvan a viziofon! Ha nem így lenne most én sem lennék itt. Sikerült. Itt vagyok! De milyen állapotban? Valahol mégis elhibáztam.
De mit keres itt a Biztonsági Szolgálat? Miért vallattatok engem a hazugságvizsgálónak álcázott ócska EEG-tekkel? Azt hiszitek, nem jöttem rá a trükkre? Miféle gyilkosság után szaglásztok? Nem volt itt semmiféle gyilkosság. Csak elintéztem végre valamit. Végre elintéztem! Megérdemelte az a kis autoerotista ringyó! Ő valóban az volt. Körmönfontabb, ravaszabb, hazugabb, mint te voltál, Heliantha! Vegyétek tudomásul: nem öltem meg senkit! Hiába erőlködtök, nem tudtok rám bizonyítani semmit! Minden nyom eltűnt. A víz, a hullámzás elmosott mindent. A hullámok! Selymesen, puhán nyaldosták a deszkákat, lemosták a vért, a belsőrészeket, a pikkelyt, nyálkát, epét, uszonyt és a kopoltyúszirmokat, a kivájt szemeket. Mit akartok még tudni? Miért nem hallgattok ki végre tisztességes emberi módon? Mit idétlenkedtek itt ezzel az ál-skizofréniás grafológiával? Miért nem gyógyíttok meg előbb? Miért zártok gumifalak közé? Ne féljetek, nem vagyok dühöngő stádiumban. Nem harapom át a torkotokat. A tiédet sem, Heliantha. Már elmúlt. Minden elmúlt.
Miért nem adjátok vissza a hangomat? Szeretném a pofátokba üvölteni: igenis gyilkos vagyok! Megöltem Nepenthát! Hisz ő volt, de még az milyen hízelgő rekedt hangú méz csöpögött az ajkáról, búgva szédített mint paradicsommadár átdöfött a melleivel, és én őrült sokáig nem jöttem rá miért az ördögbe is? Nem vagyok én skizofréniás őrült igaz lehetnék az is még lehetek is amilyen szörnyű balszerencsém volt veled és a többivel is mindig. Ahelyett hogy hazudtam volna neked, nektek a végtelenségig, hisz nektek csak az kell: hazudni, ígérni, dicsérni, magasztalni szépségeteket, jóságotokat, angyali lényeteket! Nincs fogalmad arról, Heliantha, mennyit szenvedtem miattad. Nincs. Nem is lehet. Hiszen Benned nincsenek érzelmi töltések felfogására alkalmas bioreceptorok, vizisztorok, agysejtek, idegpályák, ingerületek, szinapszisok. Érzéketlen vagy. Amikor eltaszítottál, depresszióba estem, meg akartam halni, nem sikerült, visszahoztak. Megpróbáltam tovább élni nélküled. Csak azért, hogy tovább kereshesselek, meg is találtalak sokszor, ugye drágám, bárhová is rejtőztél előlem. Nem sok örömöm telt benne, levelekkel árasztottalak el, de te sohasem méltattál válaszra. Meg akartalak lepni, hirtelen bukkantam fel előtted meglesett hazatérő útvonaladon. Emlékszel? Legutoljára – ez is nagyon régen volt már, hat vagy hét éve? – egy konferenciáról szöktem el hozzád órákon át vártalak a kórház előtt ahol akkor dolgoztál televideón nem mertelek felhívni féltem a megvetésedtől közönyös hangodtól kifogásaidtól elutasításaidtól. Inkább vártam megvártalak amíg fel nem bukkantál útközben, nem tudtál lerázni, végül bekönyörögtem magam hozzád a lakásodba egyedül voltál a szeretőd akire akkor szükséged volt az előlépésed miatt elutazott valahová. Boldog voltam azt hittem végre megértesz megérted mit jelentesz nekem de te jégcsap maradtál kirúgtál ridegen könyörtelenül indulat nélkül pedig nekem akkor már a szánalmad a tested is elég lett volna.
Most már nem kellesz.
Kint az utcán forgott velem a világ. Vettem valahol egy üveg italt, leültem egy padra, megittam és visszamentem a konferenciára. Ott nagy botrányt csaptam, végül onnan is kirúgtak. Büntetést kaptam, néhány évre vissza is minősítettek.
Mit bántam én az egészet? Akkor és utána hosszú időn át semmi sem érdekelt. Csak éltem. Vegetáltam. A hullámok nyaldosták a deszkákat! A hullám! Az én egész életem is egy vad hullámverés. Fel-le, oda-vissza. Fel-le, oda-vissza! De hol van a part? Mikor érek ki a partra? Sohasem. Keserű furcsa hullámzás az egész életem. Óriási tévedésben vagy, ha azt hiszed, szexuális zavaraim Vannak. Tévedés. Éppen ez az, amit magam sem értek. Nekem sohasem csak a tested kellett, Heliantha! Csak az nem is elégítette volna ki bennem azt, ami folyton űzött-hajtott utánad! Kivéve talán akkor, egyetlenegyszer, amikor magadhoz engedtél. Amikor nálad voltam és mégsem lettél az enyém. Hiszen nálad szebb, érzékibb partnereim is voltak már, mégis mindig mindegyiknél csak Rád gondoltam.
Megtagadtalak, menekültem előled. Elhatároztam, hogy végkép megsemmisítelek önmagámban, elfelejtlek. Legszívesebben lobotómiát hajtottam volna végre saját agyamon, kiirtottam volna azt a gócot, amelyben Te vagy, amelyben olthatatlan vágyam gyökerezik. Hajszoltam magam mindenfélével: munkával, nőkkel, itallal.
Egy ilyen anti-periódusban villant fel bennem a szomnifon ötlete. Kutatásaim főirányát a cerebrológián belül kezdetben az agy globális titka, működésének mechanizmusa avagy technológiája? – képezte. A Nagy Egész izgatott. Mi a tudat? Hogyan keletkezik? Mikor s miből áll össze? Helyes-e a pavlovi elmélet? “A befutó ingerületek gondolati folyamattá válnak, szóbeli fogalmi jelentést kapnak..." Vagy a többiek? “A tudat visszacsatolások visszacsatolása!" “Több idegrendszeri egység, agykérgi és kéreg alatti neuroncsoportok egy kritikus tömeget elérve szinkronban összeálló működési rendszerré – tudattá – válnak!"?
Eleinte csak kerülgettem a Nagy Titkot. Általánosságban foglalkoztam az agyműködés és a kibernetika szerkezeti és működési összefüggéseivel és hasonlóságaival. Wilson és Gay nyomdokain indultam el és sokáig nem tudtam eltávolodni tőlük, eredményeiktől és tévedéseiktől egyaránt. Egy helyben topogtam. Ugyanolyan sötétségben tapogatóztam, mint ők és utánuk sokan mások.
Rájönni hogy így oldalról erről az agysejtek elektronmikroszkópos biológiai receptorálásából és analíziseiből kiindulva semmire sem eljutni lehet csak egy helyben maradni. Természetesen végeznem kellett rengeteg állatkísérletet kutyák patkányok tengerimalacok százait halálra kínozni. Lobotómiát végeztem rengeteg kutatócsoportommal de az agykéreg önpótló funkciópótló behelyettesítő minden kiirtott mezőt másmás mezők bekapcsolásával titkára mechanizmusának nem képes voltam mégcsak közelébe sem jutottam.,
A sok kísérleti állat között nagyon megszerettem egy kutyát. Nérónak hívták, remek, barnásfekete szőrű német juhászkutya volt. Rá is a szokványos, halálos végű tortúra várt. A kísérleti állatok csupaszra borotvált koponyatetőjébe lyukakat fúrtunk és platina csövecskékben bevezetett különféle elektródokkal próbáltuk feltérképezni agyukban az életjelenségek és feltételes reflexek gócait, központjait. Egyes állatoknál a teljes koponyatetőt is lefűrészeltük és közvetlenül a felnyitott agyban manipuláltunk az elektródokkal. Megpróbáltuk szűkíteni a kört; kizárásos – fokozatos lobotómiából álló – módszerrel szerettük volna megtudni, hogy az agyból eltávolított tekervények, gócok helyett mely más gócok lépnek be és milyen bioelektromos jellemzőkkel?
Úgy éreztem, Néróval mindezt nem tudom végigcsinálni. Annyira megszerettem s ő annyira ragaszkodott hozzám, hogy levett a lábamról. Bejelentettem az intézet Ellátó Szolgálatánál, hogy állatpszichológiai magánkísérletek céljára igénybe kívánok venni egy kísérleti állatot.
Néró az enyém lett, ellenértékét leírták ELF-kontingensemről. Hazavittem és többé sohasem tért vissza az intézetbe kevésbé szerencsés társai közé. Eleinte sok bajom volt vele, otthon is, de főleg kint a vízparton, amikor őt Is elvittem horgászkirándulásaimra. Horgászás közben mindig körülöttem lábatlankodott, de a legnagyobb baj az volt vele, hogy valahányszor meglátott egy vízimadarat, szárcsát vagy vadkacsát, éktelen csaholással a vízbe vetette magát utánuk. Amikor rájött, hogy úszva nem éri utol őket, visszafordult, felkapaszkodott a stégre vagy a csónakba és jól kirázta a bundáját. Engem nyakig eláztatott és minden valamirevaló halat elriasztott a környékről.
Egy este a nyaralómban a laboratóriumban dolgoztam. Néró a sarokban aludt egy szőnyegen, a szokott helyén. Hirtelen arra lettem figyelmes, hogy kutyám felvakkant álmában, majd halkan, visszafojtottan csaholni kezd. Éppen úgy, ahogy mi emberek is kiabálni szoktunk álmunkban: erőteljes, szabad hang csak akkor fakad ki a torkunkból, amikor a rossz álom végén felébredünk! De Néró nemcsak csaholt, hanem a lábait is mozgatta, jellegzetes csapkodó, “kutyaúszó" mozdulatokkal. Mindezt oldalt fekve művelte, végül teljesen a hátára. fordult.
Rögtön kitaláltam, miről álmodik. Az utóbbi időben szigorú fegyelmezéssel leszoktattam a vízbe ugrálásról. Ezt az eltiltott kedvtelését művelte most – álmában.
– Jó neked, Néró! – gondoltam magamban. – A te vágyaid legalább álmodban teljesülnek! Ekkor ötlött fel bennem az ötletszikra, amely azóta sem hagyott békén. Arra gondoltam először, hogy – mi is történik most a kutya agyában? Agyi látóközpontjában, az agykéregből kiindulva: képek keletkeznek, amelyek sorozatban, filmszerűen peregnek! Film... “Álomfilm"! Hiszen “képileg" az álom sem lehet más, mint egy “belső film". Egymás után pergő képek sorozata, de ennek a filmnek vetítőgépe, filmszalagja és vetítővászna egyaránt az agyban van. Mind a három funkció előidézője és kivitelezője maga az agy. Mivel ezt az álomfilmet Néró kutyám szemlátomást élvezi, álma valószínűleg nem olyan torz, mutáns élmény-reprodukció, mint az enyéim. Olyannyira nem az, hogy benne, általa végigélvezi mindazt a kellemes, izgalmas élményt, amelytől őt én, a kegyetlen gazda – eltiltottam!
A feladat tehát a következő: lehetséges volna-e vajon ezt a belső filmet valamilyen módon kihozni, kivezetni Néró agyából? Külső, vizuális filmmé változtatni! Felfogni – tehát képjelekre bontani és kivezetni, egyidejűleg pedig mágneses szalagra vagy valami másra lerögzíteni, éppúgy, mint egy tévéfelvételt a telerecordingra!
Ettől kezdve folyton az “álom-recording", vagy ahogy elneveztem: a “szomnifon" terve motoszkált bennem. Már másnap tanulmányozni kezdtem a szakirodalmat, és beleástam magam az álmok tudománya, a szomniológia rejtelmeibe. Az álom lényegével és funkciójával természetesen addig is tisztában voltam. Jól tudtam, hogy az álom önmagában véve nem más, mint az alvás egyik fázisa, szakasza – de típusának is tekinthető: az un. REM-fázisok alatti alvási szakaszok termékének, agyi produktumának. Szabályos periódusokban jelentkezik, és az ébrenlétből + alvásból álló emberi életfolyamat létfontosságú részét alkotja. Nélkülözhetetlenségét egész sereg kutató kísérlete támasztja alá, akik önkéntes kísérleti pácienseiket az álomképző REM-periódusok kezdetekor rendre felébresztették, vagyis nem hagyták álmodni őket. Néhány nap múlva kénytelenek voltak abbahagyni, mert valamennyi kísérleti alanyon súlyos pszichiátriai és idegrendszeri zavarok léptek fel. Már ez is egyik legkoraibb előjelzése volt annak a nagy veszélynek, amelyet az emberi aggyal folytatott kísérletezés, manipuláció, működésébe való művi beavatkozás jelenthet. Én is beleestem ebbe a verembe: nem hittem a veszélyben! Mindegy. Most már csak a keserű, visszavonhatatlan tanulság maradt számomra. Igaz, már látok. De vajon tartós lesz-e a javulás? És mikor tudok újra beszélni? Milyen más veszély fenyeget még?
Az álom ma már elavultnak tekintett freudi analízise, állítólagos parapszichológiái kapcsolatai, ál-pszichoanalitikus indítékai akkoriban sem érdekeltek. Sőt akkor még a tudatos, “kívánság-álom" megvalósítása sem, ami később vesztemet okozta. Engem akkor, az elején, kizárólag az álom képi mechanizmusa érdekelt. Nagyon sokszor akartam, szerettem volna Veled álmodni, Heliantha! Szép álmot álmodni. Az álom néha sikerült is, de hogyan? Többnyire utaztam, mentem, futottam, csúsztam-másztam feléd, utánad, de sohasem értelek utol! Mindig akadályok gubancolódtak elém, s mire elérhettelek volna, Te magad is mindig átváltoztál valamivé, többnyire valamilyen fantasztikus, undorító szörnyűséggé. Agyonvert kígyóvá, az úttestre autóból kidobott csecsemővé, széttaposott békává, egyszer pedig az országúton, kocsim reflektorfényében óriási, sárga szemekkel felém világító, laposra gázolt testű macskafejjé!
Tovább keresgéltem a szakirodalomban. Főleg arra voltam kíváncsi, hogy Burtonon és Keynon kívül kik foglalkoztak még és milyen eredménnyel az ilyen mechanikus, képi szemléletű szomniológiával. Stafford munkájára figyeltem fel, az övé volt a legfrissebb ebben a témában, de ő is inkább az álom indítóoki pszichológiájában merült el; a képkeletkezési mechanizmus problémáját éppen csak felvetette, de nem keresett vagy javasolt vele kapcsolatban magyarázatot, illetve megoldást. Ezt a kérdést valamennyi kutató elhanyagolható részletproblémának tekintette. Nem úgy én, aki a teljes agyműködés-komplexum megfejtése kezdeti, legelső lépésének tartottam! Ezek- a kutatók álomelemzéseiket nem terjesztették ki a teljesen ismeretlen agyműködési- és tudatalkotó mechanizmus irányába sem. Természetesen előttem is felmerültek a később bekapcsolható kutatási perspektívák. Egyszer majd én is el akartam indulni az álomtól, a képek sorozatától – visszafelé – az agysejtek, az agykéreg, a gondolatot és a tudatot termelő szürkeállomány felé is. De akkor – először – csak az álom képkeletkezési mechanizmusát akartam megismerni és felhasználni.
Kép az agyban! Hogyan keletkezik? Miből áll össze? Természetesen apró ingerületelemekből, amelyek bizonyos optimális vagy maximális szinten az ideghártyán képpé szerveződnek. De vajon ezek az idegimpulzusok hogyan állnak össze képpé? Az állati vagy emberi agyban keletkezett kép nyilván több egyszerű tükörképnél, hiszen nem élettelen fizikai rendszerben, hanem élő – biológiai – rendszerben keletkezik! Kérdés – miből áll ez a többlet? Ez a kulcskérdés, a titok, amit fel kell derítenem! Ez pedig valószínűleg abban a bizonyos “legmagasabb szervezettségi fokban" rejtőzik, amely a működő emberi agy jellemzője. Az emberi agy titka a Legnagyobb Titok, amelynek felderítéséhez eddig jóformán még hozzá sem fogtunk. Sőt könnyen lehetséges, hogy eddig ismert kiindulási alapjainkból, eddigi logikánkkal soha nem is tudjuk megfejteni! Talán paradoxon is ez, hiszen én – azaz egy “legmagasabb fokon szervezett élő anyag" – kutatom saját szervezettségem titkát! Nem tudom. Talán nem paradoxon. Tény, hogy mindenképpen új kiindulási támpontokat, új logikai koncepciókat kell keresnünk. Eredmény csakis így remélhető. Ez az új kiindulás, új logika, új módszer pedig talán nagyon is egyszerű. Nem egyéb, mint egy újszerű, új alapokra fektetett komplex együttműködés a társtudományok között! Valami újfajta “legmagasabb szervezettségi fokát" kell megtalálni az orvostudománynak, a biológiának, a pszichológiának, a kémiának, fizikának és kibernetikának ahhoz, hogy végső soron eljuthassunk saját “legmagasabb szervezettségünk" titkához!
Hónapokig érlelődött, formálódott bennem az ötlet, miközben a reálisnak ígérkező megvalósítási lehetőségek egész, sorát vetettem fel és vetettem el. Oly félelmetes távlatok, variációs, mutációs lehetőségek és veszélyek jöttek elő, hogy visszariadtam tőlük. Amikor kissé lehiggadtam, kompromisszumot kötöttem önmagámmal. Olyan kutatási tématervet dolgoztam ki és adtam át főnökömnek, Anthrus professzornak, amely kizárólag az álomkivezető és rögzítő készülékre, tehát a szomnifonra vonatkozott.
Anthrus – amint reméltem azonnal ráharapott a felkínált csalétekre! Elolvasta tématervemet, utána behívatott, és tüzetesen kifaggatott elképzeléseimről. Személyes indítékaimról. Rólad, Heliantha! – természetesen mélyen hallgattam, nem akartam eleve nevetségessé válni előtte. Megbeszélésünk vége felé egy kicsit akadékoskodni próbált, fújta a szokásos nótákat “a kiindulási alapok helyes megválasztásáról", “az emberi agyműködés megfejtésének állítólagos erkölcsi tabujáról", “a hallatlan veszélyekről" – de én rögtön rájöttem, hogy egész prédikációja mögött csak a főnöki tekintély fenntartásának kicsinyes szándéka lapul. Hiszen egy olyan ötlet megvalósításához kellett hozzájárulnia, amely nem az ő agyából pattant ki! Nincs a világon olyan főnök, aki ezt örömujjongással tenné. Végül megegyeztünk, s a témán belül teljes kutatási szabadságot és korlátlan anyagi kereteket kaptam.
Nem akarom itt és most részletesen leírni, milyen hosszú és fáradságos kísérletsorozattal jutottam el a szomnifonhoz. Ha nagyon kíváncsiak vagytok, a nyaralómban, a laboratórium páncélszekrényében megtalálhatjátok a kísérleti naplókat. Most csak röviden, a legfontosabbakat próbálom leírni; jó kis agytorna lesz, hátha közben teljesen normalizálódik az agyműködésem is. Most jól érzem magam, élvezem az írást; kitűnő pszichiátriai-grafológiai dokumentumot kaptok tőlem, ami bizonyítja “szomnigrafizált" agyam fokozatos helyreállását.
Először azokat az agykérgi mezőket, “látóközpontokat" akartam megkeresni és feltérképezni, amelyekben az álom képeffektusai már kialakultak. Innen terveztem egy valamiféle különleges elektróddal – “neurotranszmittens bioreceptorral" – ezeket felfogni, felerősíteni, kivezetni és telerecordingszalagon rögzíteni; majd innen tévémonitorra kivetíteni. Csakhamar sikerült igen nagy pontossággal körülhatárolnom ezeket a központokat az area peristratában és a Corti-féle szerv primer és szekunder mezőiben; de a kivezetésre szolgáló bioreceptor megvalósításától még nagyon távol voltam. Kezdetben én is a hagyományos tű-, platina- és üvegelektródokkal próbálkoztam. Ezeket vezettem be a kísérleti állatok feltérképezett látóközpontjaiba – természetesen elektronmikroszkóp közbeiktatásával –, azonban nagyon csekély eredménnyel. Mindössze néhány rövid fényfelvillanást értem el velük a tévémonitor képernyőjén. Ráadásul ez a tűelektródos módszer – az elektronmikroszkóp beiktatása miatt is – rendkívül nehézkes, körülményes volt. A következő lépésben kiadtam a bioreceptor megszerkesztésének részfeladatát egy kibernetikus csoportnak. Ők néhány hét alatt el is készítettek nekem egy valamivel tökéletesebbet, amivel már jóval biztatóbb eredmények mutatkoztak: képképződési folyamat kezdeteire utaló foltok jelentek meg a képernyőn, de semmi több. Ennél tovább ezzel a receptorral sem jutottam.
Megnehezítette és lelassította a munkát az is, hogy kizárólag mélyen alvó állatokon kísérletezhettem. Altatás előtt az állat fejét, illetve az egész állatot tökéletesen le kellett rögzíteni a tűelektródok miatt, így is sok kutyánk vakult meg vagy pusztult el már a kísérletsorozat elején, mert az agyukba bevezetett receptorok elmozdultak, és végzetesen megsértették az agyállományt.
Rengeteg hiábavaló fáradozás után végül beláttam, hogy ez az út nem járható. Pontosabban megfogalmazva: nem ez a járható út! Az egész tűelektródos módszer nem jó. Az elérhető eredmény nincs arányban a körülményes alkalmazási lehetőségekkel és a roncsolás okozta károsodás veszélyeivel. Valami egészen más módszert kell keresni a képeffektusok felfogására és kivezetésére: olyat, amely nem roncsolja az agyszöveteket, nem veszélyezteti az agyi látóközpontok épségét, és a gyakorlatban könnyebben, egyszerűbben alkalmazható.
Elővettem a szakirodalmat, és olyan elektronikus működési elven alapuló “távreceptor" után kezdtem kutatni, amelyet az EEG elektródjaihoz hasonlóan kívülről – a kísérleti állat koponyatetőjén keresztül – lehetne működtetni. Napjainkban a távirányítás az űrhajózás területén fejlődött a legtöbbet. Az automata működésű és vezérlésű kutatószondák ma már a Naprendszer határain túlról vesznek fel és küldenek haza információkat és képeket! Legelőször tehát itt néztem körül, és csakhamar meg is találtam, amit kerestem: a “vizisztort"! Ez egy néhány méter hatósugarú – eredetileg a feltételezett “Földön kívüli értelmes lényekkel" való kommunikációs kapcsolatfelvételhez konstruált – miniatűr távreceptor. Elektromágneses elven működik, fókuszált elektronsugár-nyalábokkal oldja meg a felvevés, modulálás és elvezetés bonyolult, összetett feladatát. – “De hiszen némi biológiai módosítással nekem is ugyanez kell!" – gondoltam. – Ha ezt a vizisztort össze lehetne házasítani az én állati-emberi agyra szerkesztett bioreceptorommal: meglesz az, amit kerestem! Ha ez sikerül, nem kell többé átfúrni, fűrészelni, trepanálni a szerencsétlen kísérleti állatok koponyáját, és tűreceptorokkal szurkálni az agyukat, ehelyett elég lesz a koponyájukon rögzíteni a távreceptort! Az elektronsugár-nyalábok a koponyacsonton keresztül is, agyroncsolás nélkül végezhetik munkájukat: a képeffektusok kivezetését a látóközpontokból!
Az Ellátó Szolgálat jóvoltából hamarosan kaptam néhány különböző méretű és kapacitású vizisztort. Kibernetikus csoportom haladéktalanul munkához látott. A bioreceptorunkkal való egybeépítés a vártnál könnyebb feladatnak bizonyult. A moduláció átvezetése adva volt, csak a felerősítéssel voltak kezdeti nehézségek. A megszületett új “biovizisztort" egyszerű ragtapasszal helyeztük fel a kísérleti állatok csupasz koponyatetőjére. Vezeték nem kellett, a vizisztor miniatűr adója a felvett képjeleket URH-sávon továbbította a szomszéd asztalon elhelyezett telerecording-készülékhez. Az utóbbival is voltak kisebb műszaki problémáink. Mivel a kutya agyából nem az optikai képjeleket akartuk kivezetni, hanem az azokat indukáló bioelektromos impulzusokat, így a TR-készülékben az optikai jelátvétel funkciója feleslegessé vált. A felvevő optikai kamerarendszert is kiiktattuk. Mindez végül is semmiség volt a receptorálás alapvető problémáinak megoldásához képest.
Eljött a nagy nap. Valamennyien diadalkiáltásban törtünk ki, amikor a mélyen alvó Cézár kutyánk koponyáján rögzített biovizisztor működni kezdett, s a másik asztalon, a szomnifonrecording képernyőjén felvillant az első “kutyaálom-film"!
Egy lapos tálat láttunk felénk közeledni a képernyőn, tele húsdarabokkal és csontokkal. Az egészet szinte úgy láttuk azután, mintha mi magunk, saját kutyaszájunkkal habzsolnánk, rágnánk a finom falatokat! Mindez természetesen némafilm volt. Ami a képek minőségét illeti, be kell vallanom, hogy ebből a szempontból a szomnifon még most sem tökéletes. A képek nem elég élesek: az emberi szem igényéhez és felvevőkapacitásához viszonyítva homályosak, életlenek. Bebizonyosodott, hogy nemcsak a biovizisztor képfelbontó-kapacitása korlátozott, hanem maga a kutyaszem-kamera álomreflexképeiben is gyengébben lát, mint az emberi szem jóval tökéletesebb felvevőkamerája. “Semmi baj! Hisz végeredményben még csak a kezdet kezdetén vagyok! – vigasztaltam magam akkor. – A tökéletesítésre még számtalan lehetőség kínálkozik!"
De másféle problémáim is adódtak. Nagyon sokat vesződtünk például az altatással. Rájöttem, hogy kisebb-nagyobb mértékben valamennyi altatószer befolyásolja az alvás mélységét – ezzel egyben az alvás alatt keletkező “álomtermelő" REM-fázisidőszakok hosszát is. Sőt egyes altatószerek olyannyira károsnak, alkalmatlannak bizonyultak, hogy a velük előidézett alvás során a REM-fázisok teljesen elmaradtak. Ezek a kutyák tehát nem álmodtak, és valamennyi, ezzel az altatóval kezelt állatunk a hatodik-nyolcadik altatás után nem ébredt fel többé, kimúlt. A halál oka minden esetben heveny agyvérzés volt a hátsó agyfélben. (Ekkor még nem tudtam, hogy a végzetes agyvérzést. végső soron nem egyedül az altatószer, hanem a beavatkozás, a szomnigrafizálás és az altatószer együttes hatása okozza!)
Sokáig egy Evipan-származékot használtunk, amely nem befolyásolta kimutathatóan az álom mélységét, a REM-fázisok keletkezését és időtartamát, és csak elenyésző mértékű utóhatása volt. Végül mégis felhagytunk a gyógyszeres altatással, és a Hörsche-féle “vibrációs altatógépet" vettük használatba. Ez a készülék gyógyszeradagolás nélkül rezegteti normális lefolyású álomba a nyugalmi állapotban rögzített kísérleti állatokat.
Megvolt tehát a szomnifon! Kutatási programom első, talán legfontosabb része ezzel be is fejeződött. Szalagra rögzítettem néhány kutyaálom-filmet, és bemutattam az intézetben. Bemutatómat mindenki egyértelműen rendkívüli, korszakalkotó sikerként értékelte!
A sikert nem adják ingyen. Elfáradtam. Kutatócsoportomat határozatlan időre feloszlattam, és írtam egy beszámolójelentést Anthrus professzornak. Ebben az elért eredmény tudományos leírásán és összefoglalásán kívül meghatároztam a további kutatásokra vonatkozó tervemet is. A jelentést beadtam a titkárságon, és szabadságra mentem.
Mindez egy éve, tavaly nyár végén történt. Szabadságomat – mint mindig – a Platón tóparti üdülővárosban levő nyaralómban töltöttem. Pontosabban – főleg a nádasban megbúvó horgásztanyámon. Utóbbi tulajdonképpen nem egyéb, mint egy néhány négyzetméteres, cölöpökre épült stég, kabinnal. A nyaralóm kint van a parton. Ez már jóval nagyobb, több szobás, kétszintes; laboratóriumot is berendeztem itt, az alagsorban. Ha nagyon megundorodtam jól megszervezett világunk nyüzsgésétől, és magányra vágytam, dolgozni is mindig ide vonultam.
Nyár végén – ősz elején szeretek itt tanyázni leginkább. Hatalmas halak – pontyok, csukák – vannak a nádasokban. Karkis barátom, aki egyben az üdülőváros természetvédelmi felügyelője is, nyár közepétől etetni kezdi a nádöblöket és hínárfolyosókat a tanyám körül. Vödörszám szórja be a főtt kukoricát, burgonyát, ételmaradékot, hogy odaszoktassa az “aranyhasúakat". Volt köztük egy feltűnően nagy, testes ponty, amelyet évek óta megfigyeltem. Éppen olyan elérhetetlen volt, mint Te! Ő volt az én “Ponty-Helianthám"! Jelenlétét mindig ott éreztem a közelben. Láttam körülötte a vízben a hatalmas burványokat, hullámkarikákat; olykor aranybarna háta is feldomborodott, és üdvözölt lapátnyi, vörös farkuszonyával. A horgaimon felkínált csalétek azonban sohasem érdekelte.
Ami a legszomorúbb: ennek a paradicsomi világnak a napjai is meg vannak számlálva. Magas fokon szervezett társadalmunk vívmányai ide is betörtek már, és előbb-utóbb megváltoztatnak mindent. Nem messze a horgásztanyámtól már hozzákezdtek egy új, hatalmas területű üdülőváros és strand építéséhez. Úszó gépóriások acélfogai szaggatnak ki hatalmas falatokat a hínármezőkből és nádasokból, elszívják az iszapot, s a laposra simított tófenékre finom folyami homokot terítenek.
A hajnali és az alkonyati-esti órákban szoktam a nagy pontyokra lesni a nádasban. Később, október elejétől a tómeder felé nyíló nádöblökben hatalmas csukákat és fogassüllőket lehetett fogni, arasznyi élőhallal csalizott horoggal.
Egy-egy napi magányos horgászat nálam maréknyi idegcsillapítóval egyenértékű. Kint a vízen érzem magam a legjobban. Itt vagyok a legnyugodtabb, itt látok mindent legtisztábban, itt támadnak a legjobb ötleteim. Ugyanakkor itt vagyok a legmagányosabb is. De ez a magány egészen más, mint a másik, amely bent a nyüzsgő városban vesz körül. Ez itt a Természet nagy, alkotó, nyugtató magánya.
Pihentem egy hétig, fogtam három nagy pontyot és több kisebb halat, közben rengeteget gondolkoztam.
A jelentésemben meghatározott kísérleti célon és programon belül felmerült bennem egy másik kérdés is: tulajdonképpen mit akarok elérni ezzel az egész fantasztikus kísérletsorozattal? Miért fogtam hozzá? Mit kezdjek majd a tökéletesített szomnifónommal? Szabadalmaztassam? Szerezzek vele néhány ezer pluszegységet ELF-kontingensemre? De minek?
De féltem is valamitől. A Legnagyobb Titoktól – amely felé talán most én tettem meg a legelső lépést!? Ugyanakkor a tudományos hírnév és dicsőség szelét is benne éreztem a nádast csapkodó, hűvös északnyugati szélben, mely egyre nagyobb hullámokat vert a Platón zöldeskék tükrén. Mit is mondott erről Anthrus professzor? “Vigyázzatok, mert csak addig marad ember az ember, amíg a Legnagyobb Titok is titok marad! Ha egyszer megfejtjük: vége lesz fajunknak és a minket körülvevő világnak is!"
Mindez természetesen badarság! Mélységesen elavult szemlélet! A Természet valamennyi titka felderíthető – s az Ember előbb vagy utóbb meg is fogja fejteni – valamennyit! Az emberi lényeg nem csupán az egyének biológiai működésében, az egyesekben meglévő elvontságban definiálható! Az emberi lényeg a maga valóságában a társadalmi viszonyok összessége; az ember fejlődése pedig nem más, mint az ember lényegi erői és az adott történelmi valóság kölcsönhatásának dialektikus folyamata!
Egy hét elteltével teljesen elromlott az idő, kénytelenek voltunk Néróval hazajönni a Fővárosba. Az intézetben újra belevetettem magam az osztály rutinfeladataiba, de a munka sehogy sem ment. Nem éreztem jól magam, ingerült voltam, nem találtam a helyem. Folyton a lezárt kibernetikai laboratórium járt az eszemben, ahol egyelőre tétlenül pihent első nekirugaszkodásom eredménye, a szomnifon. Anthrus professzor külföldön volt, az én beszámoló jelentésem is az íróasztalán hevert, az elintézendő ügyek halmazában. Titkárnője azzal vigasztalt, hogy ne is számítsak egy-másfél hónapnál hamarabb arra, hogy hazajön, és engedélyt ad a kísérlet folytatására.
Valamelyik délután elmentem egy sztereómoziba. Három-négy sorral előttem észrevettem egy nőt, mire torkomba ugrott a szívem: de hiszen ez ő, Heliantha! Alig bírtam kivárni a szünetet, a kitóduló tömegben “eléd" tolakodtam és megszólítottalak! Természetesen nem Te voltál. Utána zavartan kértem a hasonmásod elnézését.
Mindent elsöprő erővel újra felbukkantál emlékeim homályából, és mindent betöltöttél, minden mást háttérbe szorítottál. Vége lett a nyugalmamnak. Másnap felhívtam a Nyilvántartó Szolgálatot, és megtudtam, hol dolgozol, hol laksz... Aznap délután már a lakásod környékén sétáltam. Vártalak. Vártam, hogy felbukkanj a mozgójárda lépcsőházában. Előtte nem hívtalak fel a klinikán, meg akartalak lepni! Kíváncsi voltam, milyen lesz az arcod, a szemed villanása, amikor rámnézel és felismersz! Vajon mi csillan fel benne? Vajon változott-e valami?
Én bolond: ilyenkor mindig azt reméltem, vártam, hogy másképp nézel rám: kedvesen, örömmel, biztatóan!
Feljöttél végre a lépcsőházból, és felém közeledtél; kimert, büszke járásoddal, magasan tartva karcsú nyakad, hideg-szép fejed. Amikor elhaladtál mellettem, gőgös tekintettel, ismeretlenként végigmértél – most sem tudom, felismertél-e? – aztán befordultál toronyházatok lépcsőházába, és elnyelt a lift.
Nem kiáltottam rád, nem futottam utánad, mint korábban sokszor megtettem; csak álltam és vártam. Vártam, hogy megfordulsz, a nyakamba ugrasz, megcsókolsz... utána felhívsz magadhoz. Odafent beszélgetünk, iszunk valamit, mindent tisztázunk. Minden rendbe jön, és szeretjük egymást
A kocsimat otthagytam a parkolóban, és gyalog indultam valamerre. Útközben eszembe jutott, hogy nem is ismerhettél fel, hisz jó néhány éve már, hogy szóba álltái velem, és én azóta bajuszt-szakállt növesztettem! Ezen annyira elkeseredtem, hogy befordultam a legelső bárba, és addig ittam, amíg a pohár ki nem fordult a kezemből.
Másnap reggel egy idegen szobában ébredtem, ágyban, meztelenül. Egy vörös hajú lány tett-vett körülöttem, s amint észrevette, hogy ébren vagyok, visszabújt mellém.
A Boldogság tehát nem más, mint Közvetlenül átélt Érzelem. Egyfajta, semmi máshoz nem hasonlítható, speciális érzelmi állapot. Mint ilyen – kizárólag egyvalakinek, egyénnek, személyiségnek belső élménye; kizárólag egyéni felfogású, pozitív – tehát abszolút legjobbnak, legkellemesebbnek érzékelt – érzelmi állapota, amely azonban legtöbbször fizikai-biológiai kellemességgel is társul! (A B-t jelentő egyéni tudatállapot természetesen csakis egy jól munkálkodó társadalom kollektívájában valósulhat meg!)
A TBI (Tökéletes Boldogság Igénye) képletében igen fontos tényező a szexuális kielégülés, a libidó. (X tényező = 25% súllyal.) Természetesen valamennyi TBI-tényező belső összetevőinek, elemeinek aránya, súlyozása egyénenként más és más lehet. Az előbb említett X tényező is különböző elemeket foglal magában, amelyek súlyozása egyénenként változik. A egyénnél például az X tényezőn belül a változatosság, a minél több partner (Casanova-komplexus), az önálló partnerválasztás megvalósulhatóságának lehetőségei a döntő elemek; míg B egyénnél például a maga választotta partner százszázalékos viszontaktivitása léphet túlsúlyba az X tényezőben.
Konzervatív teoretikusok szerint évezredeken át hasonló 25%-os súllyal szerepelt a TBI képletében az L tényező. (L = létfenntartás, anyagi javak felhalmozásvágyának kielégítése, családfenntartási ösztönindokok stb.)
Az L tényező ekkora aránya ma már természetesen illuzórikus, sőt az egész tényező kiküszöböltnek tekinthető. A Szolgálatok Rendjének valamennyi tagja számára e tényező kielégítése – az egyes személyiségek igényeinek megfelelő legmagasabb szinteken – biztosított. Természetesen viszonttényező: a személyiségek képességeinek maximális szintjén végzett THM (Társadalmilag Hasznos Munka) ellenében.
Az L tényező 25%-os súlya tehát kilép a TBI képletéből. Nullára csökken. De mi lép a helyébe? Megállapításom szerint az SZ tényező. (SZ = szerelem – azaz speciálisan felfokozott, szexuális vonatkozású érzelmi töltés.)
Az SZ tényező szorosan kapcsolódik az X tényezőhöz.
Az együttes (X + SZ) tényező súlya a TBI összértékén belül megállapításom szerint – az SZ hatásfokától, belső töltésfeszültségétől függően – egyes személyiségeknél a 80-90%-ot is elérheti! Ezt az arányt a teoretikus társadalmi értékelés természetesen nem tekinti helyesnek, reálisnak. Sőt az M és T tényezők rendkívül alacsony “maradék"-szintje miatt egyenesen társadalomellenesnek degradálja!
Az (X + SZ) együttes tényező súlyozásának optimális felső határa a teoretikus társadalmi normatíva szerint legfeljebb 50% lehet a TBI képletében. Természetesen az SZ tényezőbe számítják bele a nem szexuális vonatkozású, egyéb érzelmi töltésféleségeket is. (Pl. családi vagy másféle közösségi érzelmi kapcsolatok.) Ezek súlya értékelésem szerint csökkenő tendenciát mutat; ugyanakkor a szexuális vonatkozású egyéni töltések súlya az SZ tényezőben a társadalmasítás fokozódásával egyenes arányban növekszik.
Következik az M tényező.
M = a munka élménye, öröme, sikerélmény a munkában. Alkotóelemei, illetve indítékai: egyéni feltűnési vágy, alkotásvágy, társadalmi elismerés szerzésének vágya, a kiemelkedés és középpontba kerülés vágya stb. A definíciós képlet szerint az M tényező súlyának el kell érnie a TBI érték 25%-át, a T tényezővel együttesen pedig 50%-át. Ennyi szükséges minimálisan a Szolgálatok Rendje fenntartásához, az L tényező 0-ra redukálhatóságának biztosításához.
T tényező = tudásvágy, ismeretek szerzése, bővítése, az Ismeretlen megismerésének soha meg nem szűnhető vágya, felfedezések a tudomány valamennyi ágában (25%). A T tényező az M-mel szorosan együtt hat, illetve társadalmilag ahhoz kapcsolódva a leghasznosabb.
A konzervatív értékelésben volt régen egy P tényező is, 10% súllyal. (P = pihenés, kikapcsolódás, játék.) Ez a korszerű definíciós képletből hiányzik, illetve súlyozása az L tényezőhöz hasonlóan 0-ra csökken. Az M tényezőn belül ugyanis a személyiségeknek – kinek-kinek képességei, illetve igényei szerint – mód nyílik a P tényező legmagasabb fokú kielégítésére is. Rendünkben a munkát ma már nem a ráfordított időtartammal, hanem a megtermelt társadalmi értékkel mérjük.
A TBI mai – teoretikus illetve optimálisképlete a következő:
TBI = 0,25 X + 0,25 SZ + 0,25 M + 0,25 T
A Tökéletes Boldogság Igénye átlagosan tehát a következő tényezőkből tevődhet össze: negyedrész szexuális kielégülés + negyedrész ehhez kapcsoló érzelmi töltés + negyedrész munkában és negyedrész tudásgyarapításban való kielégülés.
Az én speciális “heppinetikai" képletem (heppinetika = boldogságelemzés, boldogságelmélet; heppinetizáció = boldoggá tevés, “boldogságcsinálás") viszont a következő:
TBI = 0,15 X + 0,45 SZ + 0,25 M+0,15 T
Nálam tehát 0,10 X és 0,10 T az Sz-be megy át, s az így megnövelt 0,45 súlyú SZ válik döntő tényezővé az egyének többségének TBI-képletében. Természetesen magamat is ide sorolom, SZXTM-típusúnak.
A felsorolt TBI-tényezőket összetevő elemek belső súlyozásával természetesen még tovább lehet finomítani a személyiségek TBI-definícióit. (Készülő átfogó heppinetikai művemben részletesen elemzem majd ezeket. Jelen vallomásomban, ezt nem tartom szükségesnek.)
Nem érzed magad boldognak? Nem tudod elérni a TBI-képletedben saját magad elé kitűzött tényezők megvalósítását? Sikertelenségednek te vagy az oka – kizárólag te magad! Sohase hibáztasd ezért sem a társadalmat, sem egy másik egyént! Magadat okold! Nem vagy jó Happyness-Maker, nem értesz a boldogságcsináláshoz! A megoldás csak egy lehet: tanuld meg!
Hiszen nagyon sok jól bevált módszere van ennek! Először is nézz körül az útmutató szakirodalomban! Utána – ha nem okosodtál ki belőlük – nézz magad köré! Nyisd ki a szemed, ne élj tovább boldogság-vakon!? Ne menj pszichiáterhez! Magad tanuld meg az ön-heppinetizáció gyerekjáték-művészetét! Fedezd fel a kis dolgokat! Hajolj le az úton-útfélen körülötted heverő, feléd kínálkozó legapróbb boldogságkavicsokért is! Fedezd fel végre a lépten-nyomon lábad alá guruló boldogságrögöcskék TB impulzusokat nyújtó illúzióit! Sok kicsi sokra megy! Tárd hát fel agytekervényeidet a milliónyi apró TB impulzus befogadására! Hiszen agysejtjeid működése nyomán is csak akkor éled tudat benned, ha funkcióik összproduktuma elér egy minimum szintet!? A sok-sok apró boldogsághomokból majd csak összeáll neked is az óriási, csillogó TB aranyrög! Miért mosolyogtok rajtam? Miért vagytok vakok? Miért nem veszitek észre, hogy TBI-tek teljesülése kizárólag Önmagátoktól függ?! Mert ti mindenben és mindig csak a rosszat, a fájót, a negatívumot értékelitek és tekintitek döntőnek! Miért csak Ő kell neked? Holott rájöhettél végre, hogy Te Viszont Nem Kellesz Neki! Kész! Vége! Ehhez Neki Is Joga Van! Az ő TBI-képlete más összetételű, mint a tiéd. Az ő TBI-képletének SZX tényezőjéből TE hiányzol!
Látod, látod. Az egyént körülvevő apró kis boldogságporszemek megtalálásában és összegyűjtésében rejlik a heppinetizáció igazi tudománya! Foglalkozz többet Néróval, a kutyáddal! Halmozd tovább a T tényezőt! Munkádat, amelyet elkezdtél. Hisz minden elért részeredményed morzsája is átértékelt TBI-képleted megvalósulását segíti elő! Sőt még jobb javaslataim is vannak! Törj ki iszonyú magányodból! Mi lenne, ha nem egyedül akarnál mindent végigcsinálni? Életedbe, munkádba vond be embertársaidat is. Nincsenek barátaid? Nincsenek. Teremts hát magadnak baráti kört! Lépj velük szoros kapcsolatba, oszd meg velük örömeidet és gondjaidat, sikereidet és vágyaidat. Meglásd, ők is segítenek majd neked! Vesd el eddigi teljesülhetetlen kétszemélyes TBI-igényedet! Lásd be: reménytelen ügy, képtelen vagy kielégíteni! Keress és teremts helyette tágabb perspektívákat. Fejts ki nagyobb aktivitást a társadalomban, a munkában, a TBI-képlet MT tartományában. Teremts magadnak minél több sikerélményt, ehhez viszont – gondosabban válaszd meg kitűzött céljaidat! Ne tűzz magad elé eleve elérhetetlen célokat, melyek képességeidet meghaladják! Ugyanez vonatkozzék SZX tényezőidre is! Légy aktív és tevékeny, foglald le minden percedet hasznos, alkotó munkával. TBI-d beteljesülését ne hamisan választott ideálod testében, hanem a Legnagyobb Titok szövevényeinek megoldásában keresd!
Végül, ha ennyi jó tanács megfogadása és teljesítése ellenére sem vagy boldog – még mindig maradt egy utolsó lehetőséged! Gyakorolj magadon önszuggesztiót! Igen! Beszéld be önmagadnak, győzd meg önmagadat, értesd meg önmagaddal, hogy: Igenis Boldog Vagy! BOLDOG! Viselkedj úgy, mintha eddigi életed során semmi különös sem történt volna. Mintha TBI-képleted eddig is száz százalékban teljesült volna! Mintha már régóta Tökéletesen Boldog lennél! Járj felemelt fejjel, derűs homlokkal, optimistán. Ne dőlj be minduntalan feltörő szorongásaidnak. A hajdani bölcs intelme lebegjen előtted mindig, aki így szólt: “A boldogságnak az a legnagyobb titka, hogy egyetértésben éljünk önmagunkkal!"
Hát még mindig nem érted? Nevess, kacagj, hahotázz! Simuljanak ki a ráncok homlokodon. Nem érted? Máris boldog vagy! Érted? Boldog!
Lehet, hogy később majd kifejtem legújabb heppinetizációs elméletemet is, amelyet a szomnifonra alapozva állítottam fel. Elmélet? Több annál! Világrengető találmány, amely megoldja majd az egyéni TBI-k tökéletes kielégítését! Mindenkiét – minden igény szerint!
Nem bírok már tovább írni. Elfáradtam. Amikor egyszer végre hazaérkezett Anthrus professzor, behívott. És közölte, hogy áttanulmányozta a jelentésemet. A szomnifont. Fáradt vagyok. Nem tudom.

Gallos professzor nagyon fáradt volt már, de még mindig nem hagyta abba Equas múltjának szellemidézését. Elővette a negyedik, utolsó füzetet is.

(4)
Nem emlékszem pontosan, hol is hagytam abba? Miért nem adtátok vissza az előbbi füzetet? Azt hiszem, a heppinetizációs elméleti összefoglalásnál. Igen. Azt végig leírtam. Szeretném látni, mit írtam le eddig! Hátha kifelejtettem valami lényegeset? Meg is mondom Helianthának, amikor legközelebb ismét meglátogattok! Ő az! Mégis ő az! Be is mutatkozott – nekem az őrültnek! Elképesztő! Hová jutottál, Equas? Hová? Talán oda, ahová legjobban kívánkoztál: TBI-piramisod csúcsára! Hiszen most... félórával ezelőtt: rád nézett! Úgy nézett rád, Equas, ahogy mindig vártad!? Várjunk csak. Ezen még el kell gondolkodni. Ez nem lehet ilyen egyszerűen igaz! Ha mégsem képzelődtem volna, akkor... igen, valamilyen meghatározott cél érdekében tette! Hiszen ő mindig, mindenben így cselekedett! Hogy miért? A válasz kézenfekvő. Nem is kell különösebben elgondolkodni rajta. Én is orvos vagyok. Némileg értem is a szakmát. “Pszichoterápia" volt, semmi több!
Engem többé nem csapsz be! Különben is én már kiégtem. Vége a mindent elsöprő Nagy Érzésnek, a szűnni nem akaró olthatatlan sóvárgásnak. Csak tudnék már beszélni! Mindenesetre köszönöm, hogy nem hagytál magamra. Egyébként ez a legutolsó “érzelmi töltésű pszichoterápiái mosoly-dózis" – hatástalan maradt. Nem tagadom, az első pillanatban nagyon meglepődtem. Még az a bizonyos TBI-illúzió is felvillant előttem. De utána minden maradt a régiben.
Egy bizonyos: jó terápiát találtatok ki számomra, hiszen agyműködésem fokozatosan helyrebillen. Logikai és asszociációs képességeim máris normálisak. A memóriámmal még bajok vannak: Még mindig nem tudok például pontosan, részletesen visszaemlékezni: hogyan jutottam el ide a klinikára? Hová lett a kutyám, Néró? Augusztus tizennyolcadikán délutánig szinte mindenre emlékszem. Arra is, ami a vízen, a nádasban történt! Le is fogok írni sorjában, mindent. De hogy azután mi történt velem, még mindig nem tudom... Most már csak abban reménykedem, hátha írás közben fokozatosan visszakapcsol majd a memóriám erre az időszakra is. Ez az utolsó – nem is olyan biztos, hogy az utolsó!? – blokk, a beszédközpont zárlata, nagyon nyugtalanít! Vajon mivel lehetne feloldani?
Elkalandoztam a lényegtől és az események menetétől. Ott folytatom tehát, hogy Anthrus professzor végre hazaérkezett, és elolvasta beszámolómat a szomnifonról. Azonnal behívatott és kijelentette, hogy mindent látni akar. Átjött velem az osztályomra, és működésben mutattam be neki mindent. Mondanom sem kell, mennyire el volt ragadtatva attól, amit látott. A további munkára vonatkozólag hatpontos tervet állítottam össze; ezt minden változtatás nélkül jóváhagyta. Egyedül az volt a kérése, hogy ha lehetséges lesz – mielőbb, akár a közbeeső ütemek kihagyása árán is! –, próbáljak meg eljutni magához a kitűzött THC-programhoz*: a hatodik ütemre szánt “viziofonhoz"! Természetesen azért, mert ez a fokozat lenne a társadalmi szempontból hasznos végcélja egész munkámnak. A viziofon sok ezer olyan vak ember számára jelentené az életbe való visszatérést, akiknek agyi látóközpontja ép, csak a szemgolyó, tehát a “felvevőkamera" betegsége vagy károsodása okozza vakságukat.
Anthrus professzor tehát zöld utat adott a viziofonnak.
Ebben az időszakban TBI-képletemben az MT szektor volt túlsúlyban, ezért nagy lelkesedéssel láttam munkához. Személyi gondjaim is voltak, régi asszisztensnőm, Begónia, akivel évek óta együtt dolgoztam, anyai örömök miatt hosszabb idejű szabadságra ment. Az EÉSZ most arról értesített, hogy helyettesítésére egy Nepentha EF-2608911 nevű, 27 éves asszisztensnőt irányítottak hozzám.
Amikor kikísértem Anthrust a “bemutató" után, az előcsarnokban láttam meg őt először. Rám várt, hogy bemutatkozhasson és munkába álljon. Elbúcsúztam a főnöktől, és intettem Nepenthának, fáradjon be hozzám. Dekoratív jelenség volt: középmagas, kissé molett, de karcsú lábú, göndör barna hajú lány. Kreol bőrű, ovális babaarca és kissé rekedtes, behízelgő althangja már az első pillanatban nagy hatást tettek rám. Érdekes, ekkor már nem Téged kerestelek benne, Heliantha, mint addig minden nőben; és nem is próbáltam hozzád hasonlítgatni gondolatban sem.
Feltettem a szokványos kérdéseket: hol dolgozott eddig, ki volt a főnöke, mi a szakképzettsége és a kategóriája? Cigarettázott, blúza mélyen ki volt gombolva. Azonnal megkívántam őt. Ez a megkívánás természetesen egészen más volt, mint amit irántad éreztem addig. Ez egy teljesen érzelmitöltés-mentes, szexuális vonzalom volt: a hím ösztönhajtotta vágya a felkínálkozó nőstény iránt.
Érdes-rekedt hangján mosolyogva válaszolgatott, közben folyton a blúza kivágásával és a ruhájával babrált, s így bőven volt alkalmam megtekinteni formás lábát is. Végigkísértem az osztályon, a biológiai, élettani és kibernetikai csoportokon, és mindenhol bemutattam, mint leendő közvetlen munkatársamat. Közben tájékoztattam őt az egyes csoportokban folyó munkáról is. Elődje, Begonia tulajdonképpen a személyi titkárnőm volt, intézte és rendszerezte a dolgaimat, kapcsolatot tartott a kutatócsoportokkal, megszövegezte és leírta a jelentéseimet, de szükség esetén asszisztensi munkát is rábízhattam. Természetesen hasonló szerepet szántam Nepenthának is.
Nagyon hamar megszokott, berendezkedett nálam. Már az első napon kikérdezett szokásaimról, és jobb kávét főzött, mint Begonia. Egyébként is nagy különbség volt a két nő között. Begonia vékony csontú, csendes, zárkózott fekete lány volt. Sokszor két szót sem szólt hozzám egész nap, de a gondolataimban is olvasott, és a kezem alá készített mindent. Már az első kávét úgy hozta nekem, hogy előbb a csípőjével enyhén, majd a melleivel érezhetőbben hozzám ért, és a fülembe rezegte: “Parancsoljon, Equas doktor!"
– Tudja mit, Nepentha? – feleltem. – Hagyjuk a formaságokat! Szólítson ezentúl egyszerűen Equasnak, jó? Sőt legjobb lenne, ha tegeznénk egymást! Nálunk ez a szokás. Hozz konyakot is, légy szíves! Az első munkanapod tiszteletére iszunk!
Este már úgy tűnt, mintha évek óta ő lett volna mellettem. Amikor már indulni készültünk, arcon csókolt, de közben úgy tette könnyedén vállamra a karját, hogy mellei majd átdöftek, és egész testével hozzám simult. Mindezek közben elbűvölően mosolygott rám. Előre akartam engedni, de ő elnézést kért, és valami ottfelejtett táska ürügyén az öltözőbe ment.
Kint az intézet előtt vártam rá. Elég sokára jött meg, kipirult arccal, és újra elnézést kért egy elszakadt és sebtében megvarrt ruhadarab miatt. Már ezen az első estén megtudtam, hol lakik: a folyó túlsó partján, az F szektorban. A távolsági mozgójárdára szálltunk fel, belekaroltam, ő kedves-közömbös szavakat duruzsolt. A lakása ajtajában újra elköszöntünk egymástól, ugyanúgy, mint előbb a laboratóriumban. Így kezdődött kínlódásom Nepenthával.
Elkezdtem a munkát. Felfrissítettem kísérleti állatállományunkat. Egész sereg új kutyát kellett beszereztetnem az Ellátó Szolgálattal, mert a szomnifon kikísérletezése során használt állomány legnagyobb része kimúlt, a maradékot pedig az intézet más osztályainak adtuk át.
Sokat ígérő viselkedése mellett Nepentha igazán kitűnő munkatársnak is bizonyult, és hamarosan nélkülözhetetlenné tette magát mellettem. Kutatási tervem első ütemét a szomnifonnal felvett és mágneses szalagon rögzített kutyaálomfilmeknek egy másik elaltatott állat agyába való átjátszása képezte.
Elkezdtem a munkát a kutyákkal.
A Cézár agyából származó első álomfilmet egy másik mélyen alvó kutya, Plútó (német juhász, kan) agyába kíséreltem meg bevezetni, egy fordított működésre – tehát befogadásra – állított szomnifonnal. Az időpont Plútónál is az “álomtermelő" REM-fázis előzetesen megállapított időszaka volt. Az eredmény lesújtónak látszott: Plútó a bekapcsolás pillanatában felébredt és rángatózni, ugatni, vonítani kezdett! Amikor ketrecébe visszavittük, még órákon át nyugtalan volt. Ugyanezt a műveletet megismételtem más kutyákkal és valamennyi eddig felvett kutyaálom-filmemmel is: hasonlóan negatív eredménnyel!
Ez a módszer tehát nem jó. Hamar rájöttem, miért: a “saját álom" erősebb, mint a bevezetni szánt idegen!
Egy másik változattal próbálkoztam, ugyancsak Plútóval. Eddigi kísérletezéseim alapján már percnyi pontossággal tudtam, hogy nála az elaltatás után 85-87 perc múlva kezdődik az első REM-fázisidőszak, és 70-75 percen át tart. A Cézártól kivezetett álomfilm – több részfelvételből összevágva – 30 percesre kerekedett ki. Plútónál most az elaltatás utáni hatvanadik percben: tehát a REM-fázis kezdete előtt 25-27 perccel kapcsoltam be az idegen álmot. Már az első pillanatban láttam, hogy a kísérlet sikerült! Plútó agya átvette, s az állat szemmel láthatóan sajátjaként élvezte az idegen álmot! Már az első kísérletnél végigpergett Plútó agyában Cézár teljes, harmincperces álomfilmje – tehát 2-5 percet elvett saját álomképző periódusából is.
A kísérletet több állattal megismételtem, és minden esetben hasonló sikerrel! Káros utóhatást egyiküknél sem tapasztaltam. Ellenkezőleg: a kutyák az álomfilm-bevezetés után virgoncak, vidámak lettek, láthatóan felüdítette őket az idegen álom élménye.
A sikert mi is megünnepeltük Nepenthával. A laboratóriumban kezdtük: vidáman csaholó kutyáink között megittunk egy fél üveg konyakot. Nepentha elemében volt. Hazakísértem, és lakása ajtajában a siker biztos tudatában súgtam a fülébe: Ugye beengedsz?
Felkacagott, megcsókolt és besurrant előttem az ajtón. Utána hiába csengettem, dörömböltem, nem engedett be! Másnap, mintha mi sem történt volna, újra folytatódott minden. Nepentha kedvesen mentegetőzött: “Ne haragudj, drága Equas! Nagyon becsíptem! Majd legközelebb bejössz hozzám, jó? Most különben sem lehetett volna..." Anthrus délelőtt váratlanul meglátogatott minket. Kissé morgott, amiért nem mentem rá azonnal a IV. ütemre – a közvetlen látás kivezetésére. de amikor bemutattam neki az I. ütem lefolytatásának teljes anyagát, belátta, hogy igazam van. Ezt az utat – ha egyáltalán járhatónak bizonyul – csak lépésről lépésre lehet végigjárni! Minden lépéskihagyás vagy ugrás veszélyt, kudarcot jelenthet!
Hozzákezdtem a második ütemhez.
Ebben a kitűzött célom az volt, hogy a telerecordingra felvett álomfilm mellőzésével, közvetlenül vezessem át egy alvó kutya álmát egy másik alvó kutya agyába!
Ismét Plútóval kezdtem. Ő volt az első “álomátvevő", és Brutust (német juhász, kan) választottam ki “átadónak". Mindkettőjük REM-fázisának kezdeti időpontjait, illetve időtartamait ismertük. Brutust altattuk el hamarabb, úgy időzítve a kísérletet, hogy “álomtermelő" REM-fázisának kezdeti időpontja Plútó hasonló időpontjánál 30-35 perccel előbbre essék.
Ez a kísérlet is elsőre sikerült. Mindkét állat nyugodtan viselkedett. Többszöri kivezetéses ellenőrzéssel győződtem meg a pozitív eredményről, vagyis hogy Plútó valóban “egyből" átvette Brutus álmát. A később előjött “képkvantumprobléma" már most is megvolt, de – mivel most még “csak álomról" volt szó, a kutyák nem reagáltak rá olyan vehemensen, mint utóbb, amikor a közvetlen látásuk sötétült el! Igen, Brutus kivezetés alatt megmaradó “saját álmának" képminősége gyengült, az álom halvány, homályos lett. A Plútó agyában megjelenő “idegen álom" is hasonló minőségű volt. Mindebből a két kutya csupán a halványabb, homályosabb álmot érzékelte, s ez nem izgatta fel különösebben őket.
A megoldást hamar megtaláltam: valamiféle felerősítést kell alkalmazni! De mivel Anthrus sürgetett, s ezt a kísérleti ütemet úgyis csak közbenső lépésnek szántam, a megoldás technikai kivitelezését későbbre halasztottam.
Rátértem a harmadik ütemre: álomfilmbejátszás megkísérlésére ébrenléti állapotban lévő kutyák agyába.
Ennél a fázisnál már a tervben is agyi zavarok fellépésétől tartottam. Megérzésemet a valóság sajnos teljes mértékben igazolta. Az ébren levő kutyák agyába szomnigrafizált álomfilmek – kivétel nélkül mindegyiknél! – izgalmat, ugrálást, vonítást, feltehetően erős fejfájásszerű fájdalmakat okoztak! A veszély láttán takarodót fújtam. A fellépett agyi zavarok műszeres kivizsgálásával megbíztam egy kutatócsoportot, és én magam nem foglalkoztam tovább a harmadik ütemmel.
Közben elmúlt a tél. Nepenthával még mindig nem jutottam semmire! Különös viselkedése miatt most már egyre elviselhetetlenebbnek éreztem a jelenlétét mellettem. Valószínűleg a megfeszített munkatempó is tetézhette elkeseredésemet. Megbetegedtem. Idegösszeroppanás környékezett. Egy letargikus pillanatomban elhatároztam, hogy engedélyt kérek Anthrustól néhány hét otthoni munkára, a nyaralómban. Távol akartam maradni az intézettől és Nepenthától. Több készülékre való anyagot és alkatrészt szállíttattam a nyaralóba. Ott minden munkát magam végeztem. Bár még csak a negyedik ütem – az “élő látás" kivezetése és rögzítése – előkészületein dolgoztam, főnököm, Anthrus nagyon örült, mert tudta, hogy ezzel is a THC-program mielőbbi megvalósulását segítem elő.
Nepentha természetesen észrevette megváltozott viselkedésemet. Eleinte csodálkozott, de nem szándékozott eljönni velem a nyaralóba, és napirendre tért elbujdosásom fölött. Ha valami miatt mégis be kellett néha mennem az intézetbe, azonnal körülfont.
Kitavaszodott. A Platón befagyott jégtükre zajlásnak indult. Hatalmas jégtáblák torlódtak fel a partokon és a nádasok mentén. A mólókon és a parton megjelentek a horgászok. Én nem követtem a példájukat, teljesen elmerültem a munkában. Ezalatt az intézetben a harmadik ütem agyi zavarainak kivizsgálására alakított csoport befejezte vizsgálódásait. Egy lépéssel sem haladtak előre, de kimúlt nyolc kutya, köztük a két veterán, Plútó és Brutus.
Kénytelen voltam visszamenni az intézetbe – Nepenthához. Felhagytunk a harmadik ütemmel, és a télen végzett munkám alapján elkezdtem a negyediket. Ha ez sikerül, ötödiknek marad a közvetlen látásátvezetés “élő átvevőre" – kutyára –, majd jöhet az utolsó, a THC-program: a “kutya szemével látó ember"!
Az első kísérletet egy Martin nevű kuvasszal kezdtem el. Rögzítettem koponyáján a receptoregységet, és a finomszabályzóval keresni kezdtem az optimális gócot, ahol a biovizisztor a látás képanyagát érzékelni, felvenni tudja. Tizenhét másodperc múlva Martin megvadult! Nem sok hiányzott ahhoz, hogy kitépje magát a szíjakból, és rám ugorjon. Azonnal kikapcsoltam a receptort.
Más kutyák következtek, de valamennyi ugyanígy viselkedett! Amikor a sikertelen receptorálás után a kutyákat ketreceikbe vittük, észrevettük, mi a baj: megvakultak! Szerencsére a vakság csak átmenetinek bizonyult, 80-85 percig tartott.
Ismét szembetaláltam magam a képkvantumproblémával, ugyanazzal, amely az emlékezetes második kísérleti ütemnél is mutatkozott. Az történt, hogy az “élő látásra" kapcsolt biovizisztor a kísérleti állatok agyi látóközpontjából a teljes látáskvantumot elvonta, kivezette. A második ütemnél, az álomkép-kivezetésnél a kutyák még különösebb riadalom nélkül elviselték, hogy álmaik a szokottnál halványabbak lettek; most viszont a receptor bekapcsolásakor az egész külvilág elsötétült előttük! Ezt a hirtelen rájuk tört teljes vakságot már nem bírták elviselni!
Újra ellenőrzések, kontrollvizsgálatok következtek. Hamarosan megállapítottuk, hogy a kutyák szeme, agya, idegrendszere nem szenvedett kimutatható károsodást, időszaki vakságuk nyomtalanul elmúlt.
A fő kérdés az volt: hogyan tovább? Az elvi megoldást már annak idején, a második kísérleti szakasz abbahagyásakor megtaláltam: felerősíteni és elosztani!
A felerősítés volt a feladat nehezebbik része, de ezt is aránylag rövid idő alatt megoldottam. Egy miniatűr, elektromos impulzusgenerátort kapcsoltam a receptoregységhez, és állatonként külön-külön beszabályoztam az adagolást. Az elosztást magával a biovizisztor finombeállítójával is el lehetett végezni. Hosszabb-rövidebb ideig tartó manipuláció után valamennyi kísérleti állatnál sikerült optimális szintre felerősítem, illetve elosztani az agyból kivezetett látás képkvantumát. A kutyaszemkamerával felvett “élő filmek" a képernyőn megszokott emberi látásigényünkhöz képest bizony eléggé homályosak, életlenek voltak. Azzal vigasztaltam magam, hogy ez az eredmény még csak a legelső kísérlet gyümölcse; s a képfelvevő bivizisztoros receptoregység felbontókapacitásának növelésére számtalan mód és lehetőség kínálkozik! A legjobban annak örültem, hogy az élő látáskivezetések alatt a kutyák most már teljesen nyugodtak maradtak. Látásuk tehát a kivezetések alatt sem csökkent, a felerősítés és az elosztás annyira optimálisra sikerült, hogy jóformán ügyet sem vetettek a receptorálásra.
A siker után is sok kontrollvizsgálatot végeztem. Ezek befejeztével üzentem Anthrus professzornak, hogy újabb bemutató “előadást" szeretnék tartani. Nem akart hinni a szemének, amikor a telerecording képernyőjén megjelentünk mi magunk, amint a kísérleti asztalon nyugodtan ülő Martin kuvasz lát bennünket! Amikor szóltam Martinhoz, és ennivalót nyújtottam neki, elfordította a fejét, szemkamerájának látószögei is változtak, s ennek megfelelően változtak a TR-monitoron is a képek! Más-más beállításban láttuk viszont önmagunkat és a laboratórium berendezéseit a képernyőn – Martin kutyánk szemén át!
Főnököm el volt ragadtatva az eredménytőr, ám néhány nap múlva váratlanul magához rendelt. Kiderült, hogy időközben áttanulmányozott egy sereg szakirodalmat, amelyek szerzői “lehetetlennek", “kivihetetlennek" és “hallatlan ismeretlen veszélyekkel fenyegetőnek" bélyegezték az “élő látás" kivezetésére irányuló kísérleteimet. Órákon át vitatkoztunk. Végül az eredményeim győztek. Minden eshetőségre Anthrus aláíratott velem egy úgynevezett “veszélyességi nyilatkozatot"... Közöltem vele, hogy hajlandó vagyok bármennyi papírt aláírni, kísérleteim folytatásától semmiképp sem állok el! Sőt hogy teljes mértékben mentesítsem őt és intézetét e “hallatlan veszélyekkel fenyegető könnyelműség" felelőssége alól, meghatározatlan időtartamú egyéni alkotószabadságot kértem. A nyaralómban egyedül, saját felelősségemre fogom befejezni a kísérletet, a még hátralévő ötödik és hatodik ütemet! A THC-programot! Az ember által is felhasználható viziofont!
Végül a legnagyobb egyetértésben váltunk el. Megegyeztünk, hogy a kísérletsorozat ötödik ütemét – a két kutya közötti közvetlen látásátvezetést – még itt az intézetben fejezem be, illetve valósítom meg; és csak annak sikeres leküzdése után vonulok el az emberi használatra is alkalmas viziofon összeállítására és kipróbálására.
Martin kuvaszra osztottam a “felvevőkamera" és egy Glória nevű nőstény kuvaszra az “átvevő" – tehát a “vak" – szerepét. A két kutya egy tenyészetben nőtt fel, összeszoktak, és a kísérlet sikere érdekében az intézetben is közös ketrecben helyeztük el őket. A két hatalmas állatnak eddig nem okoztunk fájdalmat, megszerettek minket, és ragaszkodtak hozzánk.
Erre a kísérleti fázisra vezetékes impulzustovábbítást terveztem. Egyrészt azért, mert kibernetikus csoportom közben megállapította, hogy ilyen módszerrel sokkal jobb minőségű képeket továbbít a biovizisztor; másrészt úgy terveztem, hogy a viziofont használó vak emberek úgyis pórázon vezetik maguk mellett kutyáikat, amelyhez hozzákapcsolható lesz a viziofon vezetéke is. A minél nagyobb termetű, magasabb fejtartású kutyák lesznek alkalmasak erre a tökéletesített vakvezetői feladatra. A viziofon látásátvevő receptoregysége a vak ember fején nem lesz nagyobb és feltűnőbb, mint egy közönséges hallókészülék.
Az első közvetlen átvezetéses állatpárkísérletet az intézet parkjában folytattam le. Egy füves tisztáson felcsatoltam a viziofon felvevő receptoregységét Martin, képátvevőjét Glória fejére. Utóbbi “vaksapkát" kapott, amely tökéletesen eltakarta szemét a külvilágtól. A vaksapka viselését előzőleg már gyakoroltattam vele, s azt játéknak fogta fel. Felszerelés után mindkét állat nyugodtan állt, és várta, mit fogunk velük “játszani"... Nepentha és én kétfelől, külön pórázokon tartottuk őket; a két kutyát közvetlenül csak a viziofon-vezeték kötötte össze. A finombeállítást telerecording-kivezetéssel mindkét állatnál már előzőleg elvégeztük, így ezzel most nem volt tennivalónk.
Bekapcsoltam Martin fején a receptoregységet. A kutya továbbra is nyugodt maradt, társa, Glória azonban lekuporodott és morogni kezdett. Martin csodálkozva ránézett – erre Glória még jobban morgott, sőt vicsorgott! Nem csoda, hiszen ekkor Martin szemén át egy idegennek tűnő kutyát látott: saját magát! Szóltam Martinhoz, és fejét egyenes irányba fordítva lassan elindulásra késztettem. A vezeték húzásának Glória sem állt ellen, ő is elindult, eleinte bizonytalanul, mindig abba az irányba oldalozva, amerre “élő szeme" – Martin – haladt.
Néhány napos gyakorlás után Martin és Glória megszokták az új játékot, a viziofonos együttjárást. Martin megtanulta, hogy mindig közvetlenül Glória mellett, kissé előtte haladjon; Glória pedig rájött, hogyan kell beszámítani az új távközt, amely különmozgó “élő szeme" és saját teste között van.
A kísérletek után a két kutyán minden létező kontrollvizsgálatot elvégeztünk. Valamennyi látás- és reflextesztjük és vizsgálati eredményük kitűnő volt.
Mire idáig jutottam, május vége lett. Elköszöntem Anthrus professzortól, aki a sikeres állatpár-bemutató után örömmel bocsátott el “egyéni alkotószabadságom" megkezdésére.
Kiköltöztem tehát a Platón mellé, a nyaralómba. Csak esténként horgásztam, nappal mással voltam elfoglalva. Az állatpárkísérlet gyors, sikeres befejezésén felbuzdulva elhatároztam, hogy egy kis időre félbeszakítom a viziofonnal való további munkát, és valóban “egyéni" kísérletet fogok végrehajtani: önmagamon – a szomnifonnal!
Kezdeti legnagyobb problémám az volt, hogyan kapcsoljam be az álomkivezető készüléket saját alvásom alatt, a saját REM-fázisomnak megfelelő időpontban? Első lépésként természetesen önmagámnál is csak az álmom – kivezetésére és a telerecordingon való rögzítésére gondoltam.
Kapcsoló- és mérőszerkezettel építettem össze egy kisméretű, de nagy kapacitású WPC-számítógépet. Több napon át esténként mindig a Hörsche-vibrátorral altattam el magamat. Az agyamat regisztráló műszerek méréseit a számítógépes mechanizmus feljegyezte és rendszerezte, így megtudtam saját alvásom jellemzőit, a REM-fázisok kezdetét és időtartamát; és ennek megfelelően programoztam be azután az álomkivezetés automatikus indításait. A szomnifon receptoregységének finombeállítását is a számítógépes szerkezet végezte el.
Az első álomkivezetésem előtt koponyámon akrobatamutatványnak is beillő módon kinyírtam és simára borotváltam négy pénzdarab nagyságú helyet a receptoregység elektródjai számára. Ráfésült hajam jól eltakarta őket. A biztonság kedvéért elalvás előtt le is szíjaztam magam, nehogy forgolódás közben összetörjem a műszereket.
Reggel kitűnő hangulatban ébredtem. A fejem nem fájt, nem törtem össze egyetlen műszert sem, és a lekötözés ellenére tökéletesen kipihentnek éreztem magam. A telerecordinghoz mentem, és nagy megkönnyebbüléssel állapítottam meg, hogy rajta volt a tekercsen az ötperces álomkivezetés vékony szalagja.
Remegő ujjakkal indítottam lejátszásra a készüléket, és végignéztem a saját agyamból kivezetett első álomfilmet!
Két nappal ezelőtt egy megbeszélésre be kellett mennem az intézetbe, ahol nem kerülhettem el Nepenthát. Így azután nem csodálkoztam azon, hogy első álomfilmem főszereplője is ő volt! A kissé életlen képeken jól felismertem, bár az arca torz, megnyúlt volt. A kávét hozta nekem, blúzán a két felső gomb szokása szerint kigombolva. Amikor belenéztem a dekoltázsába, ott egy nyújtózkodó, hátát görbítő fehér. macskát pillantottam meg! Váltott a kép: Nepenthát a nyitott ajtajú fürdőben láttam meg, háttal nekem, a tus alatt, de amikor felém fordult, hirtelen Néró kutyámmá változott! Ő forgolódott a tus alatt, Nepentha helyén, aztán farkcsóválva hozzám jött, és rám rázta a vizes bundáját! Újra snitt: Nepentha a karjaimban vergődött, bal kezemmel a derekát fogtam át, a jobbal a blúzát téptem volna fel, de ő nevetve elmenekült, és máris a vízparton voltam. Ültem a stégen, előttem a bedobott horgok. A nagy, fehér úszók lágyan ringatóztak a víztükrön, a nádfal tövében. Az egyik elfeküdt – bevágtam! Megakadt a nagy hal! Fárasztottam... jött... valamit húztam kifelé a vízben, de nem láttam jól, mi az... recsegett az orsó – és vége volt az álomfilmnek.
Naponta rögzítettem egy-egy álomfilmet. Terjedelmüket fokozatosan növeltem. Ezekben már Te is felbukkantál, Heliantha! Érdekes, Téged egyikben sem próbáltalak – Nepenthához hasonlóan – levetkőztetni, csókolni, megerőszakolni vagy megölni! Téged mindig csak úgy megláttalak és követtelek. Mindig előttem mentél, magasan tartott szép fejeddel, büszke járásoddal. Ugyanígy láttalak akkor – legutóbb –, amikor elhaladtál előttem a mozgójárdától a lépcsőházig, és nem ismertél fel, és én nem szólítottalak meg... Aztán eltűntél... Jól tudom, mindez mit jelent. Sohasem állítottam, hogy nincs hiba bennem. Van. De hol van az én naiv idealista inkongruenciám Nepentha szadista szintű autoerotizmusához képest! Jól ismerem az emberi szexualitás összetevőit, érzelmi rugóit, társadalmilag elismert vagy helytelenített variációit. Elismerem, hogy magas fokon megvan bennem a szimbolikus ingerelhetőség. Téged, Heliantha, fel tudlak idézni a tudatomban, függetlenül bármiféle külső ingertől. Előttem vagy most is, de már nagyon távol. Távolodóban vagy. Végképp eltűntél a messzeségben. Semmire sem értékeltél engem. Legfeljebb ha szánalmat ereztél irántam. De nem. Még azt sem.
Egymás után sokszor levetítettem a szomnifon-recordingon a saját agyamból kivezetett álomfilmeket. Feljegyzéseket készítettem róluk, elemeztem, analizáltam őket és önmagamat. Az eredmény egy ötlet volt. Az “irányított álom" vagy inkább: “kívánságaiéin" fantazmagóriája!
Vajon lehetséges volna-e előre meghatározott, megkívánt álmokat álmodni?! Természetesen olyanokat, amelyekben minden úgy történne velünk, ahogy legjobban szeretnénk, hogy legalább álmunkban boldogok legyünk; elérhessük TBI-piramisunk csúcsát!?
Heteket áldoztam erre az őrültségre. Az eredmény csak az lett, hogy jóvá tehetetlenül megkínoztam, tönkretettem magam... Mindenáron azt akartam megálmodni és kivezetve lerögzíteni, amire a legjobban vágytam! Veled... Téged akartalak megálmodni, Heliantha! Leittam magam. Memóriámat és fantáziámat a végsőkig megerőltetve, napokon át Csak Rád koncentráltam! Megpróbáltalak elképzelni, felidézni; kettőnket olyan gondolati-képi szituációkba helyezni, amelyek TBI-teljesülésem tetőpontját jelentették volna. Az elképzelés felidézése még úgy-ahogy sikerült, de az álombéli képi megismétlődés soha, egyetlenegyszer sem! Bármennyire is a bűvöletedben lebegtem napokon át, álomkivezetéseim sohasem alkalmazkodtak ébrenléti kívánságaimhoz. Ellenkezőleg: álmaim egyre groteszkebbé, torzabbá váltak! Ha fel is bukkantál bennük, most már egyre-másra Te is átváltoztál! Mindenfélévé: leginkább halakká. Hatalmas, kövér, aranyhasú pontyokká. Egyszer pedig megfordítva: egy ilyen hatalmas halból változtál át Helianthává. Egy meztelen nővé, akiről álmomban azt hittem, hogy Te vagy. Az arcod elmosódott volt, tulajdonképpen a tested is, hiszen sohasem láthattalak ruhátlanul.
Ekkor kezdett el fájni a fejem. Nem túl erősen, de sűrűn, szinte állandóan. A szokványos csillapító gyógyszerek hatástalanok voltak. Rájöttem, mi ez: az első figyelmeztetés, hogy jó lesz abbahagyni!
A figyelmeztetés használt. Elhatároztam, nem kísérletezem tovább sem a felvett álomfilm újra bejátszásával, sem a “kívánságálommal".
Pihentem néhány napot. Horgásztam. Közben nem voltam nyugodt, hiszen még hozzá sem kezdtem “hivatalos" kutatási programom utolsó, legfontosabb részéhez: az ember által is használható viziofonhoz! Ha Anthrus megtudja, mennyi időt vesztegettem el hiábavalóan saját “boldogságcsinálásomra", azonnal véget vet “egyéni alkotószabadságomnak", és visszarendel az intézetbe!
Már néhány hete nem voltam a Fővárosban. Nepenthát is csak néha láttam viszont, sikertelen “kívánságálom"-kísérleteim szirénjeként. Legszörnyűbb álmaim rendre őhozzá kapcsolódtak. Ő is többnyire egy-egy kifogott nagy halból változott át, de őt mindig meg akartam ölni! Ez természetesen sohasem sikerült. Amint rávetettem magam, hogy megöljem, vagy átváltozott valamivé, vagy felébredtem.
Elővettem a Martin-Glória páros viziofonját, és annak mintájára összeállítottam a kutya-ember viszonylatú viziofon prototípusát. A Néró kutyám fejére szánt felvevő receptoregységen nem kellett változtatnom, annál inkább az eredetileg Glória fejére szabott átvevőegységen. Utóbbit saját koponyámra kellett méreteznem, úgy, hogy az elektródok a szomnifon felhelyezési pontjaira kerüljenek.
Az alapvető vakvezetői feladatokra már korábban, csak úgy szórakozásból, megtanítottam Nérót. A vízimadarak utáni vízbe ugrálás helyett, játékos módszerekkel a viziofonos vakvezetés alapvető elemeit gyakoroltuk. Legfőképpen azt, hogy mindig oda nézzen, és annyi ideig, ahová és ameddig én akarom! Sőt arra is megtanítottam, hogy autóvezetés közben az ölemben üljön, és kitartóan az útra nézzen!
A saját fejemre méretezett viziofon tulajdonképpen négy elektródból és egy öngyújtó nagyságú készülékből állt. Utóbbit zsebben vagy bárhol el lehet helyezni. Ebben van a képátvevő receptoregység és az erősítő. A finomszabályzóval pontosan be lehet állítani és rögzíteni a viselő agyának optimális képátvevő fókusztávolságát. Az elektródvezeték a jobb fül mögött húzódik lefelé a dobozig. Az egész nem feltűnőbb egy hallókészüléknél.
A magam számára vaksapka helyett egy kevésbé feltűnő, amellett teljes sötétséget biztosító, zárt szemüveget készítettem. Önmagámnál is be akartam tartani a kutyáknál már bevált sorrendet: viziofonommal legelőször Martin kutya laboratóriumi látáskivezetésének felvételét kíséreltem meg átvenni. Saját álomfilm-kivezetéseimnek közvetlenül az agyamba való visszajátszását – akár alvás közben, de különösen ébrenléti állapotban! – meg sem mertem próbálni. Jól emlékeztem még a harmadik ütemre, a kutyák megvadulására és későbbi pusztulásukra!
Martin látásfilmjét tehát lejátszásra állítottam a telerecordingon, magamra kapcsoltam a felvevő receptoregységet, feltettem a vakszemüveget, és elindítottam a készülékeket.
Semmiféle fájdalmat nem éreztem, mégis felkiáltottam, amikor elsötétített látásom “helyén" – a vakszemüveg homályában, tehát közvetlenül az agyamban! – beugrottak azok a képsorok, amelyekkel Martin látott minket Anthrusszal a laboratóriumban!
Hihetetlenül furcsa érzés volt ez a közvetett, “agyi" látás! Akkor, legelőször nem is bírtam elviselni! Pánik fogott el, ösztönös mozdulattal letéptem az arcomról a szemüveget, és kikapcsoltam a viziofont.
Utólag felidézve a történteket, egyre határozottabban érzem, tudom!, hogy itt követtem el a végzetes hibát! Igen. Ekkor – ha csak néhány másodpercig is – kinyitottam a szemem: tehát magam is láttam! Ugyanekkor a viziofonon át még mindig áramlottak az agyamba Martin kutya látáskvantumai is! Ez az állapot pedig teljesen hasonló volt a végzetes harmadik fázis helyzetéhez! A különbség csupán annyi volt, hogy ott “álomfilmet", itt most pedig élőlátás-felvételt vezettem át ébrenléti állapotban lévő agyba.
Most már jól tudom, mit kellett volna csinálnom: legelőször kikapcsolni a viziofont, és csak a legvégén levenni a szemüveget! Most már mindegy. Elkéstem. Valószínűleg ekkor, emiatt indult meg, kezdődött el az agyamban az a károsodás, az a működési rendellenesség, amely egyre fokozódva végül ide juttatott! Vagy már jóval előbb elkezdődött volna? Az első, ötperces sajátálom-kivezetésemnél? Nem tudom. Ez is lehetséges!
Másnap folytattam a kísérletezést! Addig gyötörtem magam, amíg teljesen hozzá nem szoktam az “agyi látáshoz"!
Amikor Néróval először kíséreltem meg az udvaron a viziofonos élő látást, már nem estem pánikba. Ekkor már csak az volt a szokatlan, hogy különállóan mozgó “élő szemem" máshonnan, más perspektívából, saját szememnél alacsonyabb helyzetből látott! Először nem is tudtam többet megtenni néhány lépésnél, tántorogtam, elestem. Néró előzetesen megtanult vakvezetői tudományának minden részletét fokozatosan kipróbáltuk. Az autóvezetést is, este, egy néptelen mellékúton. Akkor láttam a legtökéletesebben, amikor Néró is saját szemének optimális látótávolságával nézett azokra a tárgyakra, amelyeket én akartam látni! írni és olvasni is megpróbáltam Néró szemével. Az olvasás kitűnően ment a leghosszabb, nyolcméteres viziofonvezeték távolságából is. Az írásnál Nérót szorosan magam mellé ültettem, fejét a fejem magasságában tartotta, és parancsomra merően nézte a papírt, amire írni akartam.
Egy teljes héten át kísérleteztünk. Nagyon boldog voltam. Úgy éreztem, a viziofonos látásvezetéssel mindaz megvalósítható lesz, amit elterveztem. Az utolsó nap délután egyszer csak hirtelen forogni kezdett szemem előtt a világ: a viziofonnal hozzám kapcsolt Néró ugrálni, vonítani kezdett. Azonnal kikapcsoltam a készüléket, és levettem a szemüveget.
Ekkor jöttem rá, hogy a múltkor – elhibáztam a sorrendet!
Elhatároztam, pihenünk egypár napot, utána bemegyünk az intézetbe, és Néróval bemutatót tartunk Anthrus professzornak. Naphosszat horgásztam. Néró kezdett furcsán viselkedni. Hiába hívtam magammal, nem jött! Nem látszott betegnek, inkább úgy tűnt, haragszik rám és távol szeretne maradni tőlem. Otthon maradt, őrizte a nyaralót.
Egyre inkább fáradok! Már alig bírok írni... Röviden befejezem. Úgysem emlékszem már sok mindenre... a végén. Az egyik délután kifogtam végre az óriáspontyot! “Ponty-Nepentha" ráharapott a felkínált csalétkemre! Nagy küzdelem után emeltem a csónakba arányló, sikamlós testét. A lábamnál feküdt a csónak alján, és annyira kifáradt, hogy vergődni sem bírt, csak tátogott és bámult rám óriási, merev halszemével. Én is holtfáradt voltam. Pihentem egy kicsit, erőt akartam gyűjteni, mielőtt kievezek vele a partra.
Ekkor váratlan esemény történt. Egy jól ismert női hangot hallottam! Ő volt. Nepentha! Először el sem akartam hinni, jól hallok, jól látok-e, valóban Nepentha az a nő, aki a strand felől idesodródott gumimatracon feltérdelve integet, kiáltozik. Közeledett felém, én rákiáltottam, hogy menjen el innen, hagyjon békén! De ő csak jött... jött! Erre felkaptam az evezőt, és ellöktem a gumitutajt. Ő a vízbe borult, de nem törődtem vele, jól tudott úszni, és a víz sem volt túlságosan mély. Aztán elmenekültem onnan. Gyorsan eloldoztam a csónakot, és beeveztem a nádcsatornába, a horgásztanyám felé. Nem tudom, utánam jött-e, nem néztem hátra.
Amikor kikötöttem, és a csónakból a stégre emeltem át a nagy pontyot, az hirtelen feléledt és dobálni kezdte magát. Rávetettem magam, birkóztam vele, és egy kezem ügyébe akadt ülésdeszkával tarkón csaptam, hogy elkábuljon. Sikerült. Megkönnyebbülve tápászkodtam fel. Ekkor hirtelen úgy éreztem, mintha megváltozott volna a világ körülöttem! Mintha egy hatalmas üvegprizma belsejébe kerültem volna: mindent valószínűtlen fénytörésben láttam magam körül, és a nagy hal helyén egyszerre csak Nepenthát láttam! Ő feküdt ott a padlón, hason, csaknem meztelenül, a kis nadrágjában, és ömlött a vér a tarkójából! Felordítottam – vagy kacagtam? már nem is tudom –, és ugyanúgy, mint az álmokban tettem: kaparászni kezdtem magam körül valamilyen gyilkos szerszám után. Kezembe akadt a nagy haltisztító késem, és azzal kezdtem el szúrni, vágni Nepentha testét! Az első csapások után már nem őt, hanem “Ponty-Nepenthát" – mert most újra a nagy ponty feküdt mellettem! Őrült módjára szabdaltam őket, mert most már egymás mellett láttam mind a kettőt, és minden másból is kettőt! Egyszer csak abbahagytam az öldöklést. Felemeltem és a csónakba löktem őket, a testeket. Utánuk dobtam a késeket is. Beugrottam a csónakba, és eleveztem velük – valahová...
Eddig tudok visszaemlékezni. Nagyon elfáradtam, és félek. Itt vagyok – tehát valószínűleg kieveztem a partra. De vajon mit csináltam addig? Mit tettem velük! A hallal és vele... Nepenthával? Megtaláltak és idehoztak... De hiszen én is Hozzád akartam menni, Heliantha! Milyen jó, hogy itt vagyok! Gyógyítsatok!

9. FEJEZET

Gallos professzor nem tudott elaludni. Equas írásainak elolvasása után kissé jobban érezte magát. Csak olyankor érzett valami lelkiismeretfurdalás-félét, amikor Helianthára gondolt. “De hiszen ő igazán jót akart! Heliantha és Equas egymásra találását... boldogságuk beteljesülését! Ezért harcolt, kiabált a televifonban, amikor hajnalban Leporin felügyelő felhívta, és közölte vele, hogy őrizetbe kell vennie Equast! Ezért érezte félgyőzelemnek a Leporintól kicsikart ígéretet, hogy Equast csakis az ő jelenlétében fogja vallatni, kihallgatni; addig csupán orvosi felügyelet alatt őrizteti a BSZ vizsgálati központjában. Ezért ragadt rá Leporinra egész nap, nehogy az megszeghesse ígéretét, és jóvátehetetlen sokkot, visszaesést okozhasson Equasnak! Abban igaza van Leporinnak – ismerte el magában –, hogy miért nem hagyott otthon üzenetet... Igen, megírhatta volna pár sorban Helianthának, hogy nyugodjon meg... ne aggódjon, ő mindvégig Equas mellett lesz, az ő gyógyulásáért és életéért harcol! Miért nem tette meg ezt a csekélységet? Az igazság az, hogy megfeledkezett róla. Pedig ha ezt megteszi, Heliantha nem borult volna ki, nem vesztette volna el a fejét... nem omlott volna össze benne minden, ami az elmúlt napok alatt oly csodálatosan felépült! Amikor pedig Helianthával kapcsolatos saját viselkedése jutott eszébe, gyorsan megpróbált elhessegetni magától minden vele kapcsolatos gondolatot.
Inkább arra gondolt, milyen nehézségek árán tudott akkor hajnalban bejutni Leporin felügyelőhöz a BSZ-nél, milyen barátságtalanul fogadta, de ő ennek ellenére egész napon át a sarkában maradt, nem tágított mellőle! Ellenőrizte az őrizetbe vett Equas elhelyezését, majd elkísérte Leporint az üdülővárosi BSZ-kirendeltséghez is. Előzőleg a hullaházban ő is megtekintette Nepentha összevagdalt, megcsonkított holttestét. Rettenetes látvány volt. Most, hogy visszagondolt rá, újra megborzongott. Pedig a holttest nem is volt felpuffadva, másfél-két napig lehetett csak a vízben. Az eltűnést bejelentő társnőjén, Jazminán kívül több más tanú is azonosította. Köztük egy Karkis nevű férfi is, aki Equas barátjának vallotta magát, és megemlítette, hogy Equas váratlanul és hirtelen távozott a nyaralóból. Ez a bejelentése Leporin felügyelőnél már nem sokat nyomott a latban, hiszen ő már a névsorok egyeztetése után eldöntötte Equas őrizetbe vételét. Egy homályos dolgot nem ejtett még Leporin. Összefügghetett-e vajon, és ha igen, hogyan, a cserbenhagyásos gázolás ügye Equasszal? Eddig véletlen egyezésnek tartotta, hogy a központi nyilvántartó szerint Equasnak is piros Delta-10-es kocsija volt! De hol lehet ez a kocsi? Egyelőre nem találták. Karkis már első szavaival eloszlatta Leporin eddigi kétségeit: igen, Equasnak piros Delta-10-es kocsija van, a rendszámát is tudta. Azzal jött le Equas a nyaralóba néhány héttel ezelőtt, és feltehetően azzal is ment el valahová, mert a kocsi nem volt a garázsban.
“Nem! Equas nem gyilkolt! Meg akarta... meg tudta volna ölni azt a nőt, de mégsem tette! Abban az állapotában egyszerűen képtelen volt rá!" – állapította meg magában Gallos professzor. Már csaknem elaludt a fáradtságtól, de az agyában még mindig gondolatok kavarogtak. Délután, amikor elkísérte Leporint az üdülővárosi BSZ-kirendeltséghez is, kimentek Equas nyaralójához. Az odahívatott Karkis Gallos professzornak is elmondta mindazt, amit két napja a hivatalos tanúkihallgatás során vallott. E szerint 20-án reggel Equas doktor csónakján ki akart evezni a horgásztanyára egy vödör ételmaradékkal. A csónakot azonban nem találta a helyén! Erre kerített egy másikat, és azzal Equas csónakjának keresésére indult. Csakhamar meg is találta, fél kilométernyire a strandtól, egy elhagyatott partrészen, felborulva a sekély vízben. A csónakot visszavitte a kikötőhelyére, ő pedig elment Equas nyaralójához. Ott mindent tárva-nyitva talált, de Equas nem volt sehol. A kutyája sem jött elő, és üres volt a garázs is. Equas máskor is csinált már ilyet, ezért Karkis mindent gondosan bezárt, magához vette a kulcsokat, és hazament. Csak akkor kezdett el nyugtalankodni, amikor másnap előkerült a holttest a tóból, és a nyomozók mindenkit elővettek az azonosításhoz. Karkis ismerte Nepenthát. Tudta, hogy Equas doktor közvetlen munkatársa a kutatóintézetben; ugyanakkor azt is hangoztatta, hogy itt, az üdülővárosban sohasem látta együtt őket. Equas nyaralója eléggé távol volt a társasüdülőktől, a nádas mellett; ő maga is többnyire csak a nyaralójában és a nádasban levő horgásztanyája körül mutatkozott.
Leporin és emberei augusztus 23-án jelentek meg először Equas nyaralójában. A laboratóriumban különös látvány fogadta őket: üvegcserepek, törött üvegcsövek, műszerek hevertek szanaszét. Mintha valaki szét akarta volna rombolni a berendezést – de nem fejezte be, valamilyen okból abbahagyta. Vérnyomokat is találtak a padlón, de nem olyan mennyiségben, hogy igazolódni látszott volna Leporin felügyelő feltevése, amely szerint Equas ide hurcolta és itt tovább kaszabolta a feltehetően még élő Nepenthát. Ennek ellenére Leporin megvizsgáltatta a vért, amelyről tegnap végül kiderült, hogy tökéletesen egyező Equas vércsoportjával! így hát, amikor most újra itt jártak Gallos professzorral, Leporin már inkább csak az egyes műszerek rendeltetése felől érdeklődött a professzornál. Equas páncélszekrényét nem tudták kinyitni. Sehol sem találták a kulcsát.
Karkisszal hármasban kieveztek Equas horgásztanyájához. Leporin felügyelő időközben beszereztette az elmúlt két hét tóparti időjárására vonatkozó meteorológiai jelentéseket. Az elmúlt időszakban két nagy vihar volt a Platón fölött, jégesővel és nagy hullámveréssel: augusztus 19-én délután és 20-án késő éjjel. Az első vihar volt az erősebb.
Equas horgásztanyáján nem találtak különösebb nyomot. Karkis alaposan körülnézett, és megállapította, hogy Equas legerősebb horgászbotja és a merítőszákja hiányzik. A kabin ajtaját nyitva találták, de a hullámverés nyomai nem érték el a belsejét. Kívül, a stég padlóján egy horgonysúlyon kívül semmi mást nem találtak. A viharos hullámverés minden kisebb tárgyat elsodorhatott, ami a kabinon kívül maradt.
Karkis javaslatára újra csónakba szálltak, és elindultak a nádasba vágott csatornán a nyílt víz felé. Az egyik bevágásban fennakadva megtalálták Equas horgászbotját. Kieveztek a nyílt vízig, és sokáig keresgéltek a csendesen hullámzó nádöblökben. Végül a tómeder felőli nádszegélynél Karkis felfigyelt valamire, és odaevezett. Egy úszó nádcsomóról Leporin felügyelő élénkpiros rongydarabot szedett le. Fürdőruhafoszlánynak látszott. Ekkor kiáltozásra lettek figyelmesek. Leporin egyik embere a partra hívta őket.
Kieveztek. A BSZ-tiszt jelentette, hogy Gallos professzort keresik televifonon a klinikáról, életbe vágóan fontos ügyben. Orchideának végre sikerült megtalálni a professzort, Heliantha öngyilkosságának bejelentésére most már a BSZ sem titkolta tovább Leporin felügyelő és Gallos professzor hollétét.
Leporin kiadott még néhány utasítást a helyi nyomozócsoportnak, utána a BSZ légpárnás riadókocsiján visszasiettek a Fővárosba. Közvetlenül Heliantha lakása előtt álltak meg.
Gallos professzor végre elaludt.

Oxelin AF-097610 professzort régi barátság fűzte Galloshoz. Amikor ma reggel ellátogatott hozzá, szívesen fogadta, és perceken belül elmerültek Equas speciális orvosi-kriminalisztikai esetének megvitatásában. Amikor befejezték az eszmecserét, átmentek Oxelin dolgozószobájából a BSZ-vizsgálati központ egyik különálló épületébe, ahol Equast őrizet és orvosi megfigyelés alatt tartották.
Equas zárkájának berendezése nem sokban különbözött a klinikai megfigyelőszobától. Itt is megfigyelhették kívülről, észrevétlenül, amint gondterhelt arccal ült az ágya szélén. Előtte egy kis asztalon tányér és csésze volt. Nemrég reggelizhetett.
– Még mindig nem beszél? – kérdezte Gallos.
– Nem – felelte Oxelin. – Az őrizetbe vétel és a helyváltoztatás kisebbfajta sokkot okozott, de nem elég erőset ahhoz, hogy a beszédközpont blokkja feloldódjék. Amikor ideérkezett, meglátta a berendezést és engem! Rögtön megnyugodott. Papírt és írószert kért, de nem adhattam. Meg kell várnunk ezzel a hivatalos eljárást. Én addig csak őrizet és megfigyelés alatt tarthatom, de természetesen kezelést is kap, ha szükséges! Ha észreveszi, hogy figyeljük, ujjaival kezd mutogatni: egy nevet ír le a falra vagy az asztallapra. Igen, az övét. Az első pillanattól kezdve őt követeli rajtunk, hiába mondtam meg neki, hogy Heliantha nem jöhet ide. Mindenesetre akár szimuláns, akár beteg: úgy viselkedik, mint akinek sejtelme sincs róla, miért került ide!? Pedig tudja, hol van, hová hozták. Magad is meggyőződhetsz róla, Gallos, hogy ez az egész őrizetbe vétel csupán formaságnak tekinthető, és a legcsekélyebb visszaesést sem okozta az állapotában. Itt is folytathatjuk vele azt a terápiát, amit elkezdtetek Helianthával. Ha az a szerencsétlen nem annyira türelmetlen és meggondolatlan, Nepentha holtteste helyett most újra ő lehetne a következő fázis Equas pszichoterápiájában. Örülök, hogy végül is elfogadtad javaslatomat, és beleegyeztél, hogy a következő “hivatalos" – egyben terápiás – aktusként Equast közvetlenül szembesítsük Nepentha holttestével. Meglásd, igazam lesz. Nincs más kiút. Az eddigi lépcsőzetes, “szoktató" kezelés után most már rá kell szánnunk magunkat az utolsó, döntő " lökésre!
Gallos professzor nem felelt. Arra gondolt, hogy amikor hosszú vita után végül is elfogadta Oxelin javaslatát-még voltak kétségei. Azóta ő maga is rájött, hogy nincs más választása. Két eset lehetséges: Equas megbolygatott, agyonmanipulált agya erre a döntő sokkra vagy teljesen visszaáll a normális mechanizmusra, vagy végképp összeomlik. Nepentha holtteste viszont – mint kétségbevonhatatlan tény – minden kétsége ellenére arra is figyelmeztette, hátha ez a második alternatíva még mindig jobb lesz Equasnak, mint a gyilkosnak kijáró büntetés? Különösen akkor, ha Heliantha nem marad életben. De hát ez semmiképp sem következhet be! Erre nem is szabad gondolni!
Oxelin visszakísérte vendégét a szobájába, és itallal kínálta. Gallos professzor azonban csak kávét kért.
– Menjünk! – indítványozta Oxelin. – Essünk túl rajta! Utána azonnal elrendelem a boncolást. Délutánra a kezünkben lesz a boncolási jegyzőkönyv. Bár nem hiszem, hogy mond valami újat számunkra. Remélem, addigra Leporin emberei is befejezik a nyomozást.
Az alagsorban, a hosszú, csempeborítású folyosó végén néhány ember várt rájuk. Leporin felügyelő volt két emberével és Equasszal. Utóbbi nyugodtan állt köztük, nem volt megbilincselve.
Oxelin félrehívta Leporin felügyelőt, és halkan pár szót váltott vele.
A hűtőkamra egyik asztalára kicsúsztatták Nepentha betakart, merev testét. Oxelin Equashoz lépett, belekarolt és az asztal mellé vitte.
– Kedves barátom – mondta –, mielőtt sor kerülne a hivatalos kihallgatásra, megkérem, segítsen nekünk.
A következő pillanatban egy váratlan mozdulattal lerántotta a takarót a testről, hangja pedig parancsolóan csattant fel:
– Felismeri ezt a nőt?!
Oxelin sokkterápiája korbácsütésként hatott valamennyi jelenlevőre, még Gallos professzorra is, bár ő már látta tegnap a holttestet. De gyorsan erőt vett magán, és minden eshetőségre Equas mellé ugrott.
Equast a szó szoros értelmében letaglózta a látvány. Szeme elé kapta mindkét kezét, elvette, újra eltakarta, szeme kidülledt, és iszonyú rémület ült ki az arcára. Verejték öntötte el, és kiáltozni kezdett:
– Nem! Nem! Nem igaz! Ez nem igaz!
Gallos professzor átölelte, nyugtatni próbálta. Equas újra arca elé kapta a kezét, és összeroskadt.
Oxelin intésére előjött a háttérből két ápoló, hordággyal, felfektették Equast, és kivitték.
Oxelin gépies mozdulattal betakarta a holttestet, amikor Gallos professzor megállította a kezét.
– Várj csak, Oxe! – mondta. – Valamit jobban meg szeretnék nézni rajta. Tegnap csak felületesen láttam, de... Mondd, mi a véleményed ezekről? Itt – a háton és a végtagokon – ezekről a vágásokról? A karokon és a lábakon is, végig, szinte párhuzamos harántvágások vannak. Öt-hat centiméternyire egymástól, szinte szabályos, egyenlő távközökben! Szerinted ejthet ilyen vágásokat egy őrülten vagdalkozó szadista gyilkos az áldozatán, késsel? Én ezt lehetetlennek tartom! Nos, mi a véleményed?
Oxelin befejezte a mozdulatot, és betakarta a tetemet.
– Semmi. Egyelőre semmi. Ez nem az én feladatom. Majd a boncolóorvosok megállapítják, mi ez, nyugodt lehetsz: a legjobb két szakemberem boncolja! De most már menjünk innen. Felügyelő, ön következik. Remélem, azóta már magához tért a gyanúsítottja. Mi – ölelte át Gallos professzor vállát – kihallgatható állapotba hoztuk a betegünket magának! Most már engedélyezem a kihallgatását.
Gallos professzor előreengedte Oxelint, verejtékező arcát törülgetve utána sietett. Equas megszólalásának nagyon örült, ugyanakkor baljós érzések gyötörték. Csak akkor derült fel az arca, amikor menet közben eszébe jutottak azok a különös vágások a halott Nepentha testén.
A kihallgatásra Leporin felügyelő hivatali szobájában került sor. Kitettek egy széket a felügyelő íróasztala elé. Equas lehorgasztott fejjel, kezét az ölében összekulcsolva ült ott. Mögötte a falnál két őre állt, Oxelin és Gallos oldalt, külön asztalnál foglaltak helyet.
Leporin felállt, és torkát köszörülve elkezdte a kihallgatást.
– Kérem, álljon fel! – szólt Equasnak. Equas engedelmeskedett.
– Ön Equas BF-2540620 kutató orvos?
– Igen.
Leporin felügyelő előjött íróasztala mögül, Equashoz ment, és átadta neki a füzeteket, amelyekben Equasnak a klinikán írt “vallomásai" voltak.
– Leülhet, kérem! Ön írta ezeket a vallomásokat? Elismeri? Figyelmeztetem, hogy jogában áll valamennyit visszavonni, és élőszóban új vallomást tenni!
Equas átvette a füzeteket, és gyorsan, figyelmesen átlapozta. Teljesen normálisan, értelmesen viselkedett. Gallos professzor Oxelinhez hajolt, és súgott valamit, Oxelin helyeslőén bólintott.
Equas megszólalt:
– Az első és a második értelmetlen zagyvaság. Kérem, hagyják őket figyelmen kívül. A harmadik írásomban is vannak zavaros részletek, de tartalmilag és egészében véve mindaz, amit leírtam reális. A negyediket is elismerem.
Leporin felügyelő a döntő kérdést szegezte neki:
– Beismeri, hogy augusztus 18-án a délutáni órákban, az ESZ Platón tóparti üdülő városában – aljas indokból, előre megfontolt szándékkal, különösen kegyetlen módon megölte munkatársát, Nepentha EF-2608911 asszisztenst?
Equas – mintegy tehetetlenségét jelezve – széttárta karját és nem felelt.
Leporin rászólt:
– Feleljen, kérem! Megölte?
Equas lehajtott fejjel, halkan válaszolt:
– Igen. Nepentha meghalt. Hiszen megmutatták a testét! Tehát megöltem. A szándékot is elismerem. Eddig azonban nem tudtam, nem voltam bizonyos benne, hogy valóban megtettem-e, vagy csak... De most már nem lehetnek kétségeim.
Gallos professzor felugrott, valamit mondani akart, de Oxelin átkarolta, és nem engedte megszólalni.
Leporin folytatta a kihallgatást.
– Hajlandó tehát részletes beismerő vallomást tenni?
– Igen. Minden úgy történt, ahogy a negyedik vallomásomban leírtam. Odajött... elmenekültem előle, de utánam jött és... a csónakba... csónakokba dobtam a testüket! Akkor mindenből kettőt láttam magam körül. Jól tudom, mit jelent ez. Akkor is tudtam. Azt is, mi vár rám azután. Agyam spontán szomnigrafizálódott. Álomképvíziókat láttam ébrenléti állapotban. Az ébrenléti mechanizmus eleinte erősebb volt, de jött a kettőslátás, utána vérzés az agytörzsben, végül a vakság. Egymás után elpusztuló kutyáimon volt alkalmam néhányszor végignézni ugyanezt a tünetfolyamatot. Ezért siettem annyira. Haza akartam érni teljes megvakulásom előtt. Eveztem a part felé, amikor hirtelen lebírhatatlan kényszer jött rám, hogy megszabaduljak tőle! Abbahagytam az evezést, és a testeket a vízbe dobtam. Továbbeveztem, ekkor valami pattant a fejemben, és minden újra normális lett körülöttem. Nem tudtam, hol vagyok, mi történt velem, miért jöttem el a stégről, és hová lett a nagy ponty! A csónakban nem volt sem a hal, sem Nepentha!
Megfordultam és visszaindultam a horgásztanyám felé.
Néhány evezőcsapás után újra pattant az agyam, és újra duplán láttam mindent! Ismét megfordultam, és a part felé eveztem. Igen, így történt. Most már nagyon jól emlékszem. Minél előbb haza akartam menni, a nyaralómba. Nem a kikötőhelyre eveztem, attól távolabb, egy elhagyatott helyen kötöttem ki, és a parti ösvényen támolyogtam végig. Amikor hazaértem, még láttam. Nem akartam feltűnést kelteni, elhatároztam, nem kérek segítséget. Nem kérek sem a felelősségrevonásból, sem a szánalomból. Bezárkóztam. Mintha nem lennék itthon. A laboratóriumban ültem le. Néró velem volt. Már kint farkcsóválva ugrándozott körülöttem, örült, hogy ilyen korán hazajöttem. Gallos professzor közbeszólt:
– Equas doktor, jól érzi magát? Nem kér valami frissítőt? Ha elfáradt, tarthatunk szünetet! – Leporinra nézett, aki beleegyezően bólintott.
Equas legyintett és tovább beszélt:
– Köszönöm, de egyáltalán nem érzem magam fáradtnak. Kérem, hagyjanak beszélni. Olyan jó újra beszélni! Hadd fejezzem be a történetemet, már nem sok van hátra. Azt szeretném még elmondani, hogyan jutottam el végül Helianthához.
– A laboratóriumban ültem tehát Néróval, a kutyámmal, majd elvesztettem az eszméletemet. Néró ébresztett fel, az arcomat nyaldosta. Ekkor már vak voltam. Teljes sötétség vett körül. Lázasan gondolkodni kezdtem. Heliantha! Csak ő segíthet rajtam! Tudtam, hogy még mindig az agyklinikán dolgozik, a lakására is emlékeztem. Ekkor már esteledett. Igen, a lakásán kell felkeresnem, ilyen állapotban talán nem rúg ki, talán segít rajtam. Legalább megbeszélnénk, mit lehet még velem kezdeni. De hogyan jussak el hozzá? Igen, most már tudom, mit kellett volna tennem: televifonon rendelni egy taxit, és “közönséges" vakként elvitetnem magam hozzá. De akkor egyetlen ilyen kézenfekvő, normális lehetőség sem jutott eszembe. A bűntudat nyomasztott talán, az a súlyos, fekete bizonytalanság a tudatom legmélyén, az a bizonytalan sejtés: vajon mit tettem Nepenthával? Valóban megöltem? Őt öltem meg? A nagy ponty volt a vízió, és Nepentha a valóság? Csak ültem, és tépelődtem magamban némán és vakon. Néró nyaldosta a kezemet, szűkölt, vinnyogott körülöttem. Megérezte, hogy nagy bajban vagyok, és segíteni szeretett volna rajtam. “A viziofon! – villant át bennem a megoldás. – Hátha a vérömleny hatása még nem ért el az agyi látóközpontokba? Hátha még nem késő? Mindenesetre meg kell próbálni!" – határoztam el.
Elkezdtem keresni a viziofont a laboratóriumban. Nem emlékeztem rá pontosan, hová tettem legutóbb, amikor Néró viselkedése miatt hirtelen abbahagytuk a gyakorlást. Kerestem, bukdácsoltam a laboratóriumban, elestem, összezúztam magam. Összetörtem néhány műszert. Közben az is eszembe jutott, hogy a legutóbbi kudarc után megkockáztathatom-e még egyszer a kísérletet Néróval? De annyira elhatalmasodott bennem a vágy, és a minden félelmet elsöprő szándék, hogy így, ezzel is bebizonyítsam munkám értelmét, eredményét, hogy nem voltam képes meghátrálni.
Amikor hosszas és fájdalmas tapogatózás után összeszedtem a viziofon alkatrészeit, először Nérót szereltem fel. Éreztem, hogy ragacsos a kezem a saját véremtől. A receptorvezetékes pórázt a csuklómra hurkoltam, és saját magamra is felcsatoltam a látásátvevő receptoregységet. Bekapcsoltam, és újra láttam! Ha csak Néró kutyám szemén át is, de láttam!
Néró egyelőre kifogástalanul viselkedett. Gyakoroltam vele néhány rutinfeladatot, mindent gyorsan és barátságosan teljesített, oda nézett, ahová akartam.
Kimentünk a garázsba, felnyitottam a kocsim ajtaját, és elhelyezkedtünk Néróval. Az ölembe vettem, szétterpesztett lábaim közé, úgy, hogy a feje a kormánykerék fölött elém került. Néró tudta a kötelességét: mereven az utat nézte, úgyhogy elég tűrhetően láttam.
Megindultam a kocsival. Már alig volt forgalom az úton, nem hiszem, hogy bárkinek is feltűntünk volna ketten, Néróval a volán mögött. Lassan hajtottam, eleinte nehezen tudtam egybehangolni a kormányzást a testmozgásommal és akaratommal nem befolyásolható, tőlem külön mozgó kutyaszem felvevőkamerájával. Mégis aránylag jó ütemben haladtunk, többször megálltam, kikapcsoltam a viziofont, pihentünk. Folyton attól rettegtem, vajon az újrabekapcsolás után látni fogok-e még? Láttam, és Néró viselkedésében sem vettem észre még semmi nyugtalanítót. Elhatároztam, hogy nem tartunk több pihenőt, és most már csak Heliantha lakása előtt állunk meg.
Minden különösebb baj nélkül beértünk a Fővárosba. Még az autópálya becsatlakozó útvonalán haladtunk, amikor hirtelen ugrálni kezdett előttem az út, ütközést, csattanást hallottam! Azonnal fékeztem, az út szélére vezettem a kocsit, és megálltam. Néró közben ugrált, vergődött a karjaim között, szűkölt, vonított. Kikapcsoltam a viziofont. Újra pihennünk kellett. Amikor újra elindultam, alig tettünk meg néhány száz métert, amikor ismét hullámzani kezdett az út előttem, Néró őrjöngve vonított az ölemben, és le akarta dörzsölni a fejéről a receptort. Hirtelen befordultam egy mellékútra, és megálltam.
Sokáig várakoztunk. Kikapcsolt viziofonnal, vakon ültem, Néró mellettem forgolódott, sehogyan sem bírtam megnyugtatni. Beláttam: nincs tovább. “Élő szemem" csődöt mondott. Fejemről levettem a receptort, Néróén rajta hagytam, mert a vezetéke egyben volt a pórázzal, s így vakon nem tudtam szétválasztani. Kikapcsolt állapotban nem okozhatott neki újabb fájdalmat.
Kiszálltunk a kocsiból. Néró még mindig nyugtalan volt, összevissza rángatott. Igazi vakként botorkáltam mögötte, biztatva, hogy keresse az utat. Mire kijutottunk a mellékútról az autópályához egy sétányra, éreztem, hogy elszakadt a nadrágom, és a lábam is összekarcolódott a bokrokban. Még a kocsiban feltérképeztem magamban, hol vagyunk, és milyen irányba kell tartanunk Heliantha lakása felé. Késő éjjel, sőt inkább hajnal volt már, a mozgójárdák már nem működtek. Egyszer csak fékcsikorgást hallottam: egy taxi állt meg mellettünk. Beszálltam Néróval, és néhány perc múlva kiszálltunk a toronyház előtt, ahol Heliantha lakott.
A taxi elment, Néró pedig újra megvadult! Vonítani, farkas módra üvölteni kezdett, és mindenáron el akart tőlem szabadulni. Elestem, az erős kutya a csuklómra hurkolt póráznál fogva vonszolt a járdán. Végül a szíj elszakadt, és csend lett körülöttem a sötétségben. Néró üvöltése egyre távolabbról hallatszott. Elmenekült tőlem. Most már teljesen magamra maradtam. A földön csúszva-mászva megkerestem az épületet, kitapogattam a lépcsőházat, és az álló mozgólépcsőn elindultam felfelé. Pontosan emlékeztem rá, hogy Heliantha a hetedik emeleten lakik, jobbra a második lakás az övé. Elbotorkáltam az ajtajáig, és csengettem. Csengetés közben éreztem, hogy fátyol borul az agyamra, elhagy az erőm, elveszítem az eszméletemet.
Ennyire tudok visszaemlékezni. Heliantha nyilvánvalóan felismert és beengedett. Utána bevittek az agyklinikára. Hozzá. Mást nem tudok mondani. De lenne néhány kérdésem! Hol van Heliantha? Miért nincs itt? Mi történt vele? És mi van Néróval? Előkerült? A kocsimat megtalálták?
Leporin felügyelő felállt.
– Köszönöm, Equas doktor – mondta. – A kihallgatást befejeztem!
Equas felugrott, és a felügyelő íróasztalához lépve tovább kérdezősködött:
– Hol van Heliantha?! Miért nem mondjátok meg?! Miért nincs itt?!
Gallos professzor Equas mellé ugrott, átkarolta és igyekezett megnyugtatni.
– Hol lenne? Dolgozik a klinikán! Nálam! Hát nem vagyunk elegen itt az ön védelmére, mi ketten, Oxelin professzorral? Nyugodjon meg, barátom, kitűnően ellátjuk az ön orvosi védelmét a további eljárás során! Semmi szüksége Helianthára, arra az érzéketlen, hisztériás nőre! Mit akar tőle? Mit vár tőle? Nem szenvedett éppen eleget? Hiszen miatta jutott idáig! Ő tette tönkre a maga agyát, egész életét, a boldogságát!
Equas annyira megdöbbent Gallos professzor Helianthát gyalázó szavain, hogy lehiggadt, és eddigi magabiztos, erőszakos követelőzése a visszájára fordult.
– De hiszen, professzor... azt hittem, abban reménykedtem, hogy minden... ő is... megváltozott!? Hát mégsem? Tehát minden... az ő viselkedése is... csak pszichoterápia volt, a gyógyulásom érdekében?
– Miért? Talán valami másra gondolt? – nevetett élesen Gallos professzor, és miközben baráti közvetlenséggel ölelte át Equast, arra gondolt, hogy most már minden eshetőségre számítva végig kell játszani ezt a “fékező" terápiát Equasnál. Legalább őt, az egyiket sikerülne megmenteni! – Csak nem arra, hogy Heliantha doktornő kőszíve egyszeriben meglágyult maga iránt? Nem, barátom: az a nő... annak a nőnek maga sohasem kellett! Az egész pszichoterápia Helianthával különben az én művem! Heliantha mosolya csak gyógyszer volt, amit én rendeltem önnek! Következésképp nekem, csak nekem! köszönheti, hogy szétmanipulált agyával újra észnél van, újra beszél! Természetesen még nincs egészen rendben. Szüksége lesz utókezelésre és hosszú pihenésre! Ne féljen, mindent elintézek Leporin felügyelővel! Ez az ügy Nepenthával orvosilag teljes mértékben kivédhető! Annyi enyhítő körülmény és kizáró orvosi ok adódik, hogy bőven elég lesz a törvényes büntető szankció elhárításához. Végül is ön, bár felelőtlenül, meggondolatlanul kísérletezett, a kutató orvostudomány áldozata! Tehát fel a fejjel! És még egyszer hangsúlyozom, kérem, felejtse el Helianthát! Törölje ki végérvényesen nemcsak az agyából, a memóriájából, hanem az érzéseiből is!
Leporin felügyelő közbeszólt:
– Elnézést, professzor, de Equas doktort, a. gyanúsítottat, vissza kell kísértetnem a zárkájába!
Equast elvezették.
Leporin visszaült íróasztala mögé, és elmerült irataiban, kartotékjaiban. Gallos professzor izzadó homlokkal, sápadtan ült vissza Oxelin mellé.
– Nos, felügyelő: hogyan tovább? – kérdezte Oxelin professzor. – Úgy gondolom, mindenre fény derült. Ami még hátravan, az a bíróság dolga. Azt hiszem – Gallosra pillantott –, az orvosilag alátámasztott enyhítő körülmények, illetve a büntethetőséget kizáró okok bőven elegendőek lesznek ahhoz, hogy védencünk felmentő ítéletet kapjon. Mindössze egy kétségem van még. Ellenőrizték-e, hogy mindazok az állítólagos tudományos kísérletek, amelyekről Equas doktor említést tett, valóban megtörténtek?
– Részben igen – felelte Leporin. – Beszéltem Anthrus professzorral, és ő igazolta a kísérleteket. Ugyanakkor rosszallását fejezte ki, amiért Equas doktor nem tájékoztatta legutóbbi kísérlete eredménytelenségéről; s amikor veszélyes helyzetbe került, nem kérte segítségét. Ami a bizonyítási eljárás teljességét illeti: volna egy javaslatom. Ma délután ki kell mennem az üdülővárosba, a 213. számú BSZ-kirendeltséghez. Az ottani nyomozócsoport befejezte a vizsgálatot. Személyesen akarom lezárni. Equas doktort, a gyanúsítottat, természetesen magammal viszem, ezért nagyon örülnék, ha velem tartanának.
– Önnel tartunk, felügyelő! – állt fel Oxelin. – Mikor indulunk?
– Tizenöt órakor, innen a BSZ-központból. A viszontlátásra!

10. FEJEZET

Oxelin és Gallos professzor együtt mentek le az udvarra. A sárga-fehér csíkos BSZ-légpárnás nyitott ajtaja előtt Leporin felügyelő Equasszal beszélgetett. Őrök nem voltak a közelben, a kocsiban egyedül a vezető ült, az indulási parancsot várta.
Leporin udvariasan köszöntötte az orvosszakértőket, hellyel kínálta őket a kocsiban. Equasys betessékelte, ő maga utolsónak szállt be, és elindíttatta a kocsit.
Gallos professzor fejcsóválva mormogott, látszott rajta, hogy valami izgatja, de végül nem tett szóvá semmit.
Útközben Leporin felügyelő kotorászni kezdett a táskájában, fényképeket vett elő, és Equasnak nyújtotta.
– Ez az ön kocsija, Equas doktor? – kérdezte. Equas meglepve vette át a képeket.
– Igen – mondta. – Hol találták meg?
– Természetesen ott, ahol hagyta! – mosolygott a felügyelő. – A hatos autópálya belső bekötő útja közelében. Kissé sérült, de üzemképes és érintetlen állapotban. Igen, önök karamboloztak Néróval, Equas doktor! Azt a bizonyos csattanást, amikor Néró. nyugtalankodni kezdett, és ön emiatt nem jól látott, egy úttisztító gép okozta!
Leporin részletesen elmondta a “cserbenhagyásos gázolás" történetét, és hozzáfűzte, hogy amikor megpillantotta Equas nevét a piros Delta-1 0-kocsitulajdonosok névsorában, már tudta, hogy jó nyomon van! Végül megnyugtatta Equast, hogy az összeütközésért a tilos helyen tartózkodó jármű ittas vezetője a felelős, aki különben azóta már túl van az életveszélyen. Őt – Equast – a közlekedésbiztonsági szolgálat csak a cserbenhagyásért fogja majd felelősségre vonni.
Gallos professzor is megnézte a képeket. Az egyiken a kocsi belseje volt látható. Az ülésen egy vezetékes doboz hevert.
– Ez itt a “viziofon" felvevőegysége, amely az ön fején volt? – kérdezte Equastól.
– Igen. A másik fele Néró fején maradt A kutya nem került elő? – fordult Leporinhoz.
– Nem... még nem – ingatta a fejét Leporin felügyelő, majd hozzátette: – Az igazat megvallva, a maga kutyájának is külön kartotékja van! Külön esetként foglalkoztunk vele! Több helyen látták, és veszett kutyának hitték. Most már biztosra veszem, hogy Néró volt. Mindenesetre ha visszajöttünk, felhívom az Állatvédelmi Szolgálatot. Ha megtalálják, ne irtsák ki, hanem tartsák fogva, és értesítsenek engem. Remélem, a fején maradt műszer nem pótolhatatlan.
– Nem a műszer izgat, hanem Néró! – felelte Equas bánatosan. – Nagyon hozzám nőtt, és lelkiismeret-furdalást érzek miatta.
Equas szavai olyan őszintén hangzottak, hogy a társaság elcsendesedett. Mindenki hallgatásba merült, vagy a kívül elsuhanó tájat figyelte. Gallos professzor egyszerre csak félig felemelkedett ültéből, mintha kérdezni akarna valamit Leporin felügyelőtől, de aztán újra csak legyintett, és nem szólt semmit. Oxelin gondolataiba mélyedt, olykor meg Equast figyelte. Equas lehunyt szemmel, sápadt arccal hallgatott.
“Vajon kire gondol? A kutyájára vagy Helianthára?" – tűnődött Gallos professzor, és gombócot érzett a torkában. Mielőtt most délután Oxelinhez jött, újra – ma már harmadszor – hívta fel Leont. Sajnos, nem tudta televifonhoz kapni, helyette egy osztályos orvos mondott kétes értelmű, cseppet sem biztató mondatokat Heliantha állapotáról.
A BSZ-kirendeltség csupa üveg épülete közvetlen a tóparton magaslott. Saját kikötője és mólója volt, ahol a csendes, acélkék vízen karcsú, sárga-fehér testű hajók ringatóztak.
Leporin bevezette vendégeit, és az életvédelmi osztály tágas előszobájában leültette őket.
– Engedjék meg, hogy kis időre elvonuljak, és átnézzem a vizsgálat nyomozati anyagát – mondta. – Addig parancsoljanak egy kis uzsonnát, frissítőt!
Bement az osztályra, ahol már televifonhívás várta a Fővárosból. Equast kint hagyta az előszobában.
Gallos professzort majd szétvetette a kíváncsiság. Végképp nem értette Leporin különös viselkedését – Equasszal, a “gyanúsítottal" szemben!
Leporin felügyelő csakhamar visszajött, és leült vendégei mellé uzsonnázni.
– Mondja már, felügyelő, mi újság?! – robbant ki a kérdés Gallosból. – Mikor kezdjük el a helyszíni szemlét?
– Miféle “helyszíni szemlét", professzor? – tárta szét karjait Leporin. Látszott rajta, mennyire élvezi a helyzetet: végre ő került a középpontba, végre ő jelenthet ki nagy fontosságú döntéseket! – A vizsgálat befejeződött. Nincs szükség semmiféle további vizsgálatra vagy helyszíni szemlére. Legfeljebb megkérhetjük Equas doktort, hogy mutassa be nekünk személyesen is különös laboratóriumát... Igaz, a történtek után arról, azt hiszem, mindannyian lemondunk, hogy személyesen is kipróbáljuk a viziofont. Hiszen a készülék még nem tökéletes, és további kísérletekre lesz szükség, így van, Equas doktor?
Felelet helyett Equas a felügyelőnek ugrott, és a torkát kezdte szorongatni. Gallos és Oxelin együttes erővel tudták csak kihámozni Leporint a dühöngő Equas karjai közül.
– Mondjátok meg végre, mi történt?! Mit tettem?! Megöltem azt az átkozott ringyót, vagy nem?! Miért nem mondja meg, felügyelő?!
Néhány perc múlva Equas megnyugodott, bocsánatot kért Leporintól, és tovább kérdezett:
– Ne haragudjanak, elnézést kérek mindenkitől! Nem bírtam tovább ezt a szörnyű bizonytalanságot! Ugye, nem vagyok gyilkos, felügyelő?
Leporin – még mindig remegve az izgalomtól, Equas az előbb alaposan ráijesztett – felállt, és ünnepélyes pózban nyilatkozott:
– Nem! Equas doktor, kijelenthetem, hogy ön nem ölte meg Nepentha EF-2608911 asszisztenst!
Újabb nem várt fordulatként most Gallos professzor esett neki a felügyelőnek.
– Szeretném tudni, miért titkolta ezt mostanáig, felügyelő?! Miért kínozta a betegünket?! Nem látja, mit művelt vele?!
Oxelin professzor a küzdők közé vetette magát, és odébbtuszkolta Gallost. Leporin végképp megzavarodva, homlokát törülgetve próbált mentegetőzni:
– Elnézésüket kérem, polgártársak, de a szabályzat! Hiszen minden lépésemet szigorú rendelkezések szabják meg, és... önök is tudják, mennyi engedményt tettem önöknek! Néhány perccel ezelőtt televifonon olvasták be a boncolási jegyzőkönyv tartalmát. Tessék, megvan írásban is – nyújtott át egy papírlapot Oxelinnek. – Beláthatják, hogy ennek kézhezvételéig. hivatalosan nem erősíthettem meg Equas doktor ártatlanságát!
– Nem igaz! Hazudik! – csattant fel Gallos professzor. – Maga nem felügyelő! Maga egy túlbuzgó, bürokrata irodakukac! Hiszen már nem is úgy hozta ide Equast, mint őrizetben lévő gyanúsítottat! Az első pillanatban észrevettem! Hol maradtak az őrök mellőle, felügyelő? Maga már elindulásunk előtt tudta, hogy Equas nem ölt! Honnan tudta? Miből tudta?! Leporin lassan visszanyerte nyugalmát.
– Igen. Valóban tudtam! – jelentette ki. – Az itteni nyomozócsoport vezetője Equas doktor ma délelőtti kihallgatása után, 12 óra harminckor, televifonon jelentést tett a helyszíni vizsgálat befejezéséről. E szerint a boncolás eredményétől függetlenül bebizonyosodott, hogy Equas doktor nem követhette el a gyilkosságot. Nem ölhette meg Nepentha asszisztenst, azon egyszerű oknál fogva, mivel a nevezettet, a későbbi áldozatot, augusztus 19-én a reggeli órákban összesen nyolc tanú látta az üdülővárosban és a strandon. Élve, egészségesen, sőt igen jó hangulatban! Equas doktort pedig ugyanekkor, tehát 19-én 8 óra néhány perckor eszméletlen, súlyos beteg állapotban szállították be a mentők az ön klinikájára – bólintott Gallos felé.
– A tanúk neveit és vallomásait nem részletezem – folytatta Leporin felügyelő. – Ha kívánják, a lezárt teljes nyomozati anyag rendelkezésükre áll. Annyit emelek ki csupán – itt Equas felé fordult –, hogy amikor ön előző nap délután kint a tavon találkozott Nepenthával, és utána a nagy hallal elevezett a találkozás színhelyéről, nagyon megijesztette őt. Nem fulladt a vízbe, ellenkezőleg! Felkapaszkodott a gumitutajra, és pánikszerűen visszamenekült a strandra. Utána az estét és az egész éjszakát az üdülőváros különböző szórakozóhelyein töltötte, embereink ezzel kapcsolatban is sok tanút találtak. Tizenkilencedikén reggel Nepentha 8 óra körül a Hullám bárból a strandra ment, ott többek előtt kijelentette, hogy ő most Equashoz megy, megkeresi, és... hm... nem meri tovább feszíteni a húrt, lefekszik vele... mert tegnap azzal fenyegette, hogy megöli!
“Hamarabb is meggondolhatta volna magát!" – dörmögte magában Gallos professzor.
Equas magába roskadva ült mellettük, kezében egy üres poharat szorongatott.
– Tehát a boncolástól függetlenül eldőlt – folytatta Leporin felügyelő –, hogy Equas doktor semmiképp sem ölhette meg Nepenthát! Akarta-e, vagy sem? Hallucinált-e vagy sem, mindez más kérdés. Ennek megítélése vagy értékelése már nem az én hatáskörömbe tartozik – fordult a két orvos felé. – Mindenesetre megérthetik, miért nem szóltam erről. Hiszen még mindig nyitott maradt az én kérdésem, a bűnüldözői feladat megoldása: ki ölte meg tehát Nepenthát és miért? Nos: ezt oldotta meg a boncolás. Rövid leszek: Nepentha halálát szívbénulás okozta. A boncolási jegyzőkönyv szerint véredényei telítve vannak a halál beállta után megalvadt vérrel, szó sem lehetett tehát semmiféle szadista feldarabolásról. A holttesten látható hasítások, vágások 24-30 órával a halál beállta után keletkeztek. Az ön ma reggeli észrevétele után – fordult Leporin Gallos professzor felé – azonnal utasítottam az ittenieket, hogy vizsgálják meg a strand bővítési munkálatain dolgozó hínárvágó és mederkotró gépeket. Nos: kiderült, hogy a 4. számú hínárvágó gépegység késszekrénye ejtette a holttesten azokat a szabályos távközű, mély vágásokat, amelyekre Gallos professzor felfigyelt. A többi roncsolást a nádtöveket kitépő karmos exkavátor okozta.
– De hát hogyan halt meg Nepentha? Mi történt vele? – szólalt meg Equas.
– A boncolási jegyzőkönyv szerint tizenkilencedikén délelőtt vagy déltájban érhette a szívbénulás – felelte Leporin. – A tanúk szerint fél tíz körül fürdőruhában, a gumitutaján kiúszott a tóra, a nádas felé, feltehetően Equas horgásztanyájára igyekezett. Előtte otthon, a nyaralójában is kereshette Equast, mert azon a környéken is látták. Ugyancsak feltehetően, mivel erre semmiféle nyomot vagy tanút nem találtunk, mivel Equast nem találta ott sem, visszament a tóra, és ott napozás közben járhatott szerencsétlenül. Ehhez a feltevéshez még egy valószínűsítő tényt tudok említeni: a boncolás jelentős mennyiségű alkoholt talált a vérében. Nepentha meglehetősen másnapos állapotban volt, valószínűleg reggel is ivott. Napozás közben elaludhatott, a mély, hidegebb vízben lecsúszott a gumimatracról, és a szívbénulás álmában végzett vele.
– Tehát Equas doktorral szemben ön már meg is szüntette az eljárást, felügyelő? – kérdezte Gallos professzor.
– Természetesen. Még indulásunk előtt, amikor a jelentést megkaptam a tanúkihallgatások összevont eredményéről. Visszaadom önnek a betegét, professzor!
– Nagyon köszönöm önnek, felügyelő! – pattant fel Gallos, és Oxelinre nézett, aki mosolyogva beleegyezően bólintott. – Equas doktor azonban még hosszabb ideig gyógykezelésre szorul! – jelentette ki. – Remélem, továbbra is rám bízza magát – ölelte át Equast. – Most pedig, hogy minden jóra fordult, ugye mégis nekem lett igazam? Első pillanattól kezdve tudtam, hogy Equas nem ölhette meg azt a nőt! Túl gyáva volt hozzá, és ezt meg is mondtam. He... – torkán akadt a mondat folytatása. – Hehe... ugye, ezt hangoztattam mindig, igaz, Oxe?
Equas halványan, kényszeredetten elmosolyodott.
– Tehát szabad vagyok? Most már találkozhatom vele is? Ő is tudja már, hogy nem én... hogy nem vagyok “szimuláns gyilkos"?
– Még nem tudja, igaz, felügyelő? De hamarosan meg fogja tudni! – nyugtatta meg Gallos professzor. – Előbb még lesz itt egy kis dolgunk. Ha már úgy is itt vagyunk, megkérjük, mutassa be nekünk a laboratóriumát. Azokat a “boldogságcsináló" készülékeket, amelyekről annyi érdekes dolgot árult el a “vallomásaiban"!
Mindannyian nevettek. Equas is, felszabadultan, jókedvűen.
Leporin felügyelő – most már nem hivatalosan – természetesen velük tartott. Equas nyaralójánál Karkis is előkerült. Boldogan üdvözölte barátját, Equast, akinek első szava ez volt hozzá:
– Nem láttad Nérót?
Karkis arca elkomorult.
– Légy erős, Equas! – mondta halkan. – Ma hajnalban jött meg. Reggel, amikor elmentem a ház előtt, sötét csomót láttam kuporogni a garázsajtó tövében. Néró volt. Már nem élt. Az is csoda, hogy ilyen állapotban haza tudott jönni a Fővárosból. Csontig lesoványodott, egyik hátsó lába eltört, a fején hatalmas seb. Ez lehetett a legsúlyosabb, valahol itt a közelben üthették el. Gyere, megmutatom. Még nem temettem el.
Hátul, egy sövény mellett letakarva feküdt Néró. Equas felhajtotta a takarót a kutya fejéről. Tágra nyitott szemmel feküdt, szeme homályos, tejfehér márványgolyóhoz hasonlított.
Equas visszahajtotta a takarót.
– A fején nem volt semmi? Egy műszer?
– Semmi – felelte Karkis.
Equas szomorúan ment vissza vendégeihez. Gallos professzor egy pillanatra sem vette le róla a szemét, és ettől kezdve azon igyekezett, hogy minél rövidebbre szűkítse a laboratórium megtekintését, hogy mielőbb eltávolíthassa innen. E szándékát megsúgta Oxelinnek is. Megtekintették a műszereket – amelyekhez Equas rövid magyarázatot fűzött –, a szomnifont és egy állatpárkísérletnél használt viziofont. Equas levetítette a telerecordingon Cézár első álomfilmjét, és a Martin szemén át a laboratóriumról készített viziofonfelvételt.
Gallos professzor közben Leporin felügyelőnek is megsúgta, hogy erősen aggódik Equas állapotáért, visszaeséstől tart, ezért mielőbb fejezzék be a látogatást. Equas váratlanul búcsúzni kezdett. Itt akart maradni, valamiféle elintéznivalókra hivatkozva! Ez természetesen nem sikerült neki. A két orvosszakértő együttes erővel meggyőzte, hogy semmi esetre sem maradhat itt, orvosi felügyelet nélkül; további gyógykezelésre van szüksége, amit sehol másutt nem kaphat meg, kizárólag Gallos professzor klinikáján! Equas végül csak akkor tett le maradási szándékáról, amikor Gallos professzor végső aduként kénytelen volt újra megjegyezni, hogy “bizonyára Heliantha is örülni fog, ha gyógyult állapotban találkozhat vele!"
Equas bezárta a nyaralót, és elbúcsúzott Karkistól. Ezalatt Gallos professzor verítékező arccal suttogta Oxelinnek:
– Oxe, – én megőrülök ezzel az Equasszal! Mi lesz... mit csinálunk vele, ha... ha Heliantha...
– Nyugalom, Gallo! Ne veszítsd el a fejed! Hazudj neki tovább valamit. Bízzunk Leonban. Te is tudod, milyen reménytelen eseteket hozott már rendbe!
Útban a főváros felé Gallos és Oxelin rábeszélték Equast, hogy ne menjen haza, a fővárosi lakásába. Gallos felajánlott neki egy orvosi vendéglakosztályt a klinikán, ahol néhány napra – amíg elvégzik az utóvizsgálatokat – vendégként szívesen látná. Sőt arra is rábeszélte, hogy a vizsgálat után menjen ki vele a vadászházába, a hegyek közé, ahol tökéletesen kipihenhetné magát. Equas előbb a főnökére, Anthrus professzorra hivatkozva próbált kibújni a meghívás alól, mire Gallos magabiztosan közölte, hogy ő már mindent megbeszélt Anthrusszal.
Leporin felügyelő házhoz szállította őket.
– Köszönöm a fáradozását, felügyelő! – búcsúzott el tőle Gallos professzor. – Természetesen ezután is bármikor rendelkezésére állok! Ha nehéz ügye akad, csak szóljon, segíteni fogunk! Equas doktort is beleértve! Vele ugyanis az a tervem, hogy teljes gyógyulása után elcsábítom Anthrustól, ide. He... hehehe... Mustel doktor helyére!
Gallos professzor egyszerre nedvesnek érezte az ingét a hátán. Megint majdnem elszólta magát.
Este hét órakor érkeztek a klinikához. Orchidea még szolgálatban volt, és kővé meredt meglepetésében, amikor meglátta besétálni Equast, épen, egészségesen, a professzor társaságában.
Gallos professzor előreengedte vendégét, és annak háta mögött integetett Orchideának, hogy hallgasson, ne tegyen említést Heliantháról. Orchidea szótlanul, sápadt arccal kísérte őket a professzor szobájához. Az újra intett neki, hogy maradjon készenlétben a közelben.
– Nos, Equas barátom! Helyezze magát kényelembe a barlangomban! Tekintse magát vendégemnek. Rögtön behívom Orchidea főnővért, hogy... Ugye, emlékszik rá? Ő volt az a nagydarab női “smasszer", aki lefogta magát, hehehe... a “placebó-vallatásoknál"! Emlékszik?
Csengetett Orchideának.
– Nézze csak, ki van itt! – fogadta a professzor. – Visszajött a betegünk! De nem ám betegként, hanem ő az én vendégem, érti? Hozzák rendbe azonnal az orvosi vendéglakosztályt a C pavilonban!
Orchidea arca nyugodtnak látszott, amiből a professzor arra következtetett, hogy távollétében nem érkezett nyugtalanító hír Heliantháról. Amikor a főnővér kiment, a konyakosüveg után nyúlt, és töltött volna két pohárral, de visszahőkölt.
– Nézze csak! Ejnye-ejnye! Most jövök rá, hogy önt, sajnos, nem kínálhatom! Ne haragudjon! Még kávét sem kaphat. Esetleg gyümölcslevet, ha akar? Tudja mit: elrendezzük a vendégszobát, és elmegyünk vacsorázni, utána visszakísérem. Kicsit elbeszélgetünk!
Equas megszólalt:
– De most már őszintén mondja meg, professzor, mikor láthatom végre Helianthát? Hol van? Már nincs szolgálatban, azt látom. Tehát otthon van? Akkor ne fáradjon velem tovább, elmegyek hozzá! Most már csak így, egyedül, Néró nélkül, hála önnek és... és legfőképpen neki!
A professzor felhorkant, kis híján a tüdejére szaladt a pohárka konyak, amit éppen lehörpintett.
– Hát nézze... sajnos... ma este még semmiképp sem mehet el hozzá! Nem, nincs vele semmi baj. Egyszerűen nincs otthon! Nézze, amikor én vettem át a maga kezelését, elengedtem egy szimpozionra. Külföldre. Tegnap reggel repült el. Három-négy nap múlva itthon lesz, ne féljen! Addigra maga is rendbe jön; jól kipiheni magát, elvégzünk néhány kontrollvizsgálatot, és. aztán jöhet Heliantha!
Equas arca elsötétült, mosolya lehervadt, és újra a régi, apatikus arckifejezéssel nézett Gallos professzorra.
– Hát jó – mondta csendesen, alig hallhatóan. – Talán jobb is lesz így. Korai lenne még találkoznom Vele. Talán újra bele is őrülnék. Ettől fél, ugye, professzor? Ezért halogatja a találkozásunkat?
Gallos professzor újabb rögtönzött válaszra készült, amikor hirtelen felcsengett asztalán a klinikai házi telefon. Felvette.
– Halló!? Igen, én vagyok! Hová? A női D épületbe? A tizenhatos öregasszony? Nem tudnak mást találni? Garbel doktor hol van? Konzultáción a C-ben? Jól van, megyek! Két perc múlva ott vagyok! Készítsenek elő mindent! Öt percem van, egy másodperccel sem több!
Letette a kagylót.
– Bocsásson meg – mondta Equasnak –, de néhány percre magára kell hagynom. Orchidea rögtön visszajön, addig pihenjen nyugodtan. Van itt néhány szaklap, nézegesse őket. Konyakot ne igyon, még egyszer kérem! Az önnek méreg... halálos méreg! Őri is tudja, mennyire elnyűtte az agyát, ezután nagyon kell vigyáznia rá!
Equas magára maradt. Arcán gyenge mosoly villant fel, és fáradtan nyúlt el a fotelban. Behunyta szemét, és Helianthára gondolt. Arra, hogy milyen irtózatosan hosszú idő az a háromnégy nap! Vagy ki tudja, mennyi még? A professzor úgy hazudik, mintha könyvből olvasná! De vajon miért?
Két perc sem telhetett el a professzor. távozása után, amikor a televifon riasztotta fel Equast álmodozásából. Felállt, leült a televifonhoz, a felvevőkamera elé. Bekapcsolt, és egy markáns, szigorú arcot pillantott meg a képernyőn.
– Halló!... Gallos professzort keresem! León vagyok, a Baleseti Szolgálat főorvosa.
– Halló! A professzort elhívták, néhány perc múlva visszajön. Equas doktor vagyok – mutatkozott be Equas.
– Halló! Ön az új kolléga? Megkérem, adjon át egy üzenetet a professzornak. Sajnos, szomorú hírt kell közölnöm. Heliantha doktornő, akit tegnap, mérgezéses öngyilkossági kísérlete után beszállítottak hozzánk, ma délután exitált. Mindent elkövettünk, amit lehetett, de olyan méregkeveréket használt, amelynek összetételét... Halló!... Mi az?! Mi történt önnel?! Halló!... Halló!
Amikor Gallos professzor visszajött, és belépett az ajtón, a képernyőn León még mindig hallózott. Mire Equashoz ért, Leon professzor eltűnt a képernyőről.
Pillanatok alatt rájött, mi történhetett.
Az íróasztalra roskadt, eszméletlennek látszó Equast előbb egyedül próbálta felemelni, magához téríteni. Nem sikerült. Ekkor nyomkodni kezdte a csengőket az íróasztalán, válogatás nélkül, egyszerre valamennyit.
Mielőtt Equast kivitték, megvizsgálta. Légzése és pulzusa nagyon gyenge volt. Amikor pedig 182 felhúzta a szemhéját – rémülten visszahőkölt: Equas szemeiből eltűntek a pupillák, a szemgödrökben két homályos márványgolyó pihent.
– Hová vigyük, professzor? – kérdezte Orchidea. – A vendéglakosztályba?
– Hová?! Maga őrült! Hát nem látja, milyen állapotban van?! Intenzív különszobába! De azonnal! Nem érdekel, akárhol... érti?! Oda vigyék! Oxigént rá! Öt percen belül jelentse, hová vitték, és megyek, megnézem, mit tehetünk még!
Gallos professzor magára maradt. Reszkető ujjakkal kaparászni kezdett az íróasztalán mintha ő is megvakult volna –, de nem tudta, mit keres... Ekkor felcsengett a televifon. Bekapcsolta, és León professzor újra megjelent a képernyőn. És beszélt... beszélt!
A professzor ujjai végre megkapaszkodtak valamiben: a konyakosüvegben. Görcsbe szorultak az üveg nyakán, majd karjának teljes erejével León arcába vágta. A dobás olyan erős volt, hogy a képernyő felrobbant, szilánkjai az egész dolgozószobát teleszórták.
Üres tekintettel nézte az elnémult, tönkrement televifont, aztán zsebkendőt vett elő, és törülgetni kezdte vérző arcát. Kihúzta az íróasztal egyik fiókját, elővett egy felvételi kartotékot, és azonmód, véres kézzel hozzákezdett a kitöltéshez. A név rovatba beírta: “Equas AF-2540620"... a diagnózis rovatába: “Schizophrenia arteficialis"...
Amikor befejezte, a szoba sarkába vágta a golyóstollat, és karjával tisztára söpörte az íróasztalt... A visszatérő Orchidea az üres íróasztalra borulva találta. Nem merte háborgatni, könnyeit törülgetve, csendesen visszavonult.

KÖVEK

A tanár úr kezet mosott.
Lassan csorgatta kiázott, fehér sebészujjaira a meleg vizet, s egy kis kefével körmeit sikálta. Páciensére gondolt, akit az előbb tükrözött meg. “Szegény ördög, legfeljebb három-négy hónapja lehet hátra... A bal vese már inaktív, a másik sem bírja sokáig..." Aztán hirtelen egész másra gondolt, a révfülöpi villára, pontosabban a nagy telekre, amelyet nemrég szerzett meg neki Guth elvtárs; hálából a sikeres műtétért. “Legalább egymillióba lesz az építkezés... móló is kell a vitorlásnak, és..."
Ilona nővér sipító hangja riasztotta fel. Egy névjegyet lobogtatott.
– Hárman vannak még kint, tanár úr, kérem; a negyedik elvtárs pedig, aki most jött, ezt küldi a tanár úrnak!
Feltette olvasószemüvegét. “Dr. Kardos Lóránt magfizikus, a fizikai tudományok kandidátusa" – olvasta az elegáns papírkártyán.
– No nézd csak: a Kardos! Hát ez itthon van? Azt hittem, ötvenhat után kinn maradt! – jegyezte meg félhangosan. – Mit tátja a száját!? – rivallt rá a nővérre. – Engedje be soron kívül!
Júlia, a molett, platinaszőke titkárnő gúnyosan felvihogott. A tanár úr másnapi egyetemi előadását gépelte fejhallgatós magnóból a cisztoszkópia új módszereiről... Nem bírták egymást Ilona nővérrel.
A tanár úr a páciens elé ment az ajtóhoz. Görnyedt, sovány, beesett arcú, őszes kefehajú férfi lépett be. Arcvonásai nagy belső fájdalomról árulkodtak. Csak bogárfekete szeme csillant fel élénken, amikor kezet fogott a tanár úrral.
– Szervusz, Bandi! Megismersz még?
– Nahát... Lóri!? Hát téged mi szél hozott erre? Azt hittem, kint maradtál... Júlia! Konyakot és cigarettát kérünk!
– Köszönöm, ne fáradj! – próbált tiltakozni a vendég, de a fürge titkárnő már ott is volt az itallal a várósarokban. Leültek, koccintottak.
– Szervusz, egészségedre!
– Köszönöm... pontosan az hiányzik...
– Csak nincs valami bajod? Ezért látogattál meg? Vigyázz, mert ha nem tudnád, urológus sebész vagyok! Egykettőre megszabadítalak valamelyik vesédtől!
Kardos bágyadtán mosolyogni próbált.
– Úgy jöttem fel hozzád, Bandi, mint régi osztálytársamhoz... vagy inkább riválisomhoz? Hisz mindig hajtottuk egymást, igaz? Nemes verseny volt, és te győztél... Világhírű fej vagy, én pedig egyszerű kuli egy nagyszerű tudományban.
– No, csak ne szerénykedj! – fenyegette meg vendégét a tanár úr. – Hogy ki győzött igazán, arról lehetne csevegni... Gondolj csak Magdára! Nála, úgy hallottam, te győztél! A feleséged lett... De mondd csak: most hol dolgozol?
– Az Atomfizikai Kutatóintézetben. Pontosabban: a ciklotronnál. Rutinmunka.
– Igen, akárcsak az enyém, ha úgy vesszük! Nos, mi a panaszod? Rettenetesen szenvedsz, azt látom!
– Így kínlódom már harmadik napja. Most aztán úgy éreztem, nem bírom tovább, és bevánszorogtam ide, a kórházba. A belgyógyászatra akartam menni, természetesen, de a folyosón véletlenül megláttam a névtábládat... Rettentően fáj a derekam, Bandi! Begörcsölt, és hiába szedem marékszám az Algopyrint meg a Ridolt, nem használ! Sohasem voltak még ilyen reumatikus fájdalmaim. Látod, szinte ki sem bírok egyenesedni. Állandó vizeletingerem is van, meg másféle, eredmény nélkül... Mondd, mi lehet ez? Adj tanácsot, kihez menjek? Te biztosan jóban vagy a főorvosokkal, és...
– Nem mész sehová! Mondd csak, Lóri, volt már valami bajod a veséddel?
– A vesémmel? – csodálkozott Kardos. – Soha semmi...
– Nos, akkor most velem jössz. Átmegyünk az ambulanciára, megvizsgállak. Ha a diagnózisom nem csal, pontosan a legjobb helyre jöttél! A végén úgyis ide küldenének a ke... a kezem alá!
Ilona nővér kíséretében átvonultak az ambulanciára. A páciens levetkőzött, és felfeküdt a vizsgálóasztalra. A tanár úr sokáig nyomogatta a derekát, hasát, aztán bemosakodott a cisztoszkópiához és a röntgenvizsgálathoz.

– Na, mit mondtam?! Tökéletes volt a diagnózisom! Köveid vannak! – harsogta diadalmasan a tanár úr a különszobában fekvő páciensének, miközben az ablaknál a frissen előhívott röntgenfelvételeket nézegette. – A bal vesédben elmozdult egy borsó nagyságú kő, és beékelődött az uréterbe. Görcsöket és általános pangást okoz. Pár napig bent maradsz nálunk, ne félj, egyelőre nem kerülsz a késem alá. Megpróbáljuk kihajtani a köveidet. A jobb vesédben is van néhány, azoktól is megszabadítunk. Júlia majd elintézi a formaságokat. Elsősorban az egészségügyi kartonodra lesz szükségem, a munkahelyedről. Látni szeretném, mekkora sugárdózist szedsz össze a ciklotron mellett.
– Nem sokat... a megengedett dózis egyharmadát sem – suttogta elkínzott, kimerült hangon a beteg. – Különben azt csinálhatsz velem, amit akarsz, de értesítsétek Magdát... a feleségemet.
– Természetesen! Add meg a telefonszámotokat, és ne gondolj semmire, csak pihenj nyugodtan! Ne félj, mindent rendbe hozok! Most pedig kapsz egy kitűnő összetételű görcsoldó koktélt, és meglátod, egykettőre eltűnnek a fájdalmaid!
Az injekció után a beteg elaludt. A tanár úr összeszedte a filmeket, valamit ráfirkantott a beteg fejlapjára, és kiment a különszobából.

– Nyugalom, asszonyom! Kérem, nyugodjék... nyugodj meg, kedves... Magda! Kérlek, ne sírj! Hányszor mondjam már, hogy semmi ok sincs az aggodalomra! – vigasztalta a tanár úr Kardosnét. Közben arra gondolt, hogy a hajdani üde, harsogóan szép Méray Magdi, az egész osztály bálványozott szerelme, most talán még csodálatosabb, mint akkor! Érett, gyönyörű nő, könnyekben úszó, fantasztikusan kék szemekkel... Érezte, hogy hideg verítékcseppek futnak le a hátán az ing alatt, annyira felizgatta az asszony. Aztán erőt vett magán, és megpróbált visszazökkenni az orvos szerepkörébe.
– Lórinak különleges veséi vannak, ez kétségtelen – folytatta a vigasztalást –, de nem lesz semmi baj! A köveket kihajtottam, és meg is fogtam néhányat... Magam vegyelemeztem őket, tudom, mit kell tennem az ilyen vegyi összetételű kövek további képződésének megakadályozására... Szervi bajról szó sincs, a kövek kikristályosodását közönséges vegyi akció okozza. Nincs is szükség semmiféle különleges diétára. Lóri ehet-ihat mindent, amit szeret; valamennyi más szerve egészséges. Egy dologra kell csak vigyáznia: az emésztésére. A pangás, illetve kőkiválasztódás megakadályozására széntablettákat kell szednie. Közönséges carbo medicinalist, háromszor kettő szemet naponta, étkezés előtt. A szénadagolással megjavult emésztés le fogja állítani a kőképződést. A mellékhatás ellen enyhe hashajtót adok... Különben egy hét pihenés után felkelhet, és mehet vissza a ciklotronjához!
– Nagyon hálás vagyok neked, Bandi! – suttogta Magda asszony, és egy Vastagra tömött borítékot csúsztatott a tanár úr köpenye zsebébe.
– Hová gondolsz?! De kérlek, ez teljesen felesleges! – tiltakozott a tanár úr.
– Hagyd csak. Ne tiltakozz! Megérdemled...
– No persze... időnként hívjatok majd fel. Szeretném, ha háziorvosnak tekintenétek. Alaposan kivizsgáltam Lórit, más orvos csak elrontaná. Én már úgy ismerem a veséit, mint a tenyeremet!

Júlia, a titkárnő unott mozdulattal nyúlt a telefonkagylóért.
— Halló? Igen. Nem, kérem, a tanár úr még nincs bent. Negyedóra múlva itt lesz. Ki kereste? Igen, kérem. Átadom. Azonnal átadom! Viszonthallásra...
Alighogy letette, betoppant a tanár úr.
– Valami doktor Kardosné kereste a tanár urat – jelentette a titkárnő. – Azt üzeni, hogy a férje rosszul lett az utcán, és a mentők bevitték a Baleseti Klinikára. Szíveskedjék azonnal odafáradni a tanár úrnak...
A tanár úr arcán furcsa ráncok futottak szét, mintha nevetne és sírna egyszerre.
– Máris megyek! – kiáltotta, azzal sarkon fordult és elsietett.

– Sajnos, be kell vallanom, drágám, a férjed különleges veséi engem is megtréfáltak kissé... De a műtét sikerült. Kitűnően sikerült! Idejében át tudtam hozatni Lórit a Baleseti Klinikáról. Mindkét veséből kivettem az újabb köveket. A jobb vese kevésbé károsodott, és normálisan működik. Sokan élnek manapság egy vesével, Lóri is kibírja vele időtlen időkig! Természetesen most hosszabb utókúrára lesz szüksége, legalább hat hónap teljes pihenésre. Mindent elintéztem. Amint szállítható lesz, áttesszük a szanatóriumba. De ami ennél is fontosabb, drágám, neked is feltétlenül hosszabb pihenésre van szükséged! Nézd csak: meghívót kaptam Londonból, egy nemzetközi konferenciára. Négy napig fog tartani. Eljössz velem, és utána elmegyünk valahová... Emlékszem, mindig Miamiba vágytál!...

Pethő alezredes fejcsóválva csapta íróasztalára az addig gondosan tanulmányozott iratcsomót, és megszólalt:
– Marika, hívja be nekem az “ékszerészeket"!
Néhány perc múlva két jókötésű, fiatal nyomozótiszt jelentkezett, és a főnök intésére helyet foglaltak. A titkárnő kávét tett eléjük.
– Fiúk, én már elég vén róka vagyok a szakmában, de ilyet még nem pipáltam! – kezdte el az alezredes a tényállás ismertetését.
– Jelentést kaptunk Londonból az Interpoltól. Az angol fináncok a reptéri vámnál elcsíptek egy magyar urológus sebésztanárt, dr. Gárdy Endrét... Hallottatok már róla? Nem... Nos, én igen! Nemrég voltam felülvizsgálaton nála, miután kioperálta a derekamból a Kolompár Jóska revolvergolyóját... Na ugye, erre már emlékeztek! A tanár úr – itthon mindenki csak így hívta – valami konferenciára ment ki egy nővel. Nem, nem a feleségével! Hogy is hívták a nőt? Megvan. Valami özvegy Kardos Lórántné társaságában... Nos, amikor a reptéren kisétáltak a gépből, az egyik bőröndjükből furcsa dolgok kerültek elő. Kövek... Fantasztikusan érdekes kövek! A tanár úr megpróbálta beadni a maszlagot az angol fináncoknak, hogy “kioperált vesekövek", meg egy “orvosi kuriózumként" a konferenciára viszi őket bemutatni... Persze, a vámosok sem estek a fejük lágyára, szakértőket hozattak, és rögvest kiderült, hogy a tanár úr “vesekövei" gyémántok! És micsoda gyémántok!? Amikor a tanár úr szemébe röhögték az igazságot, az egyből összecsuklott. Gyorsan kórházba szállították, de akármit csináltak vele, pár óra múlva vége volt. Néhány szót még kipréseltek belőle, de ettől sem lettek okosabbak. A tanár úr élete utolsó perceiben is állhatatos maradt, és csak ezt a zagyvaságot hajtogatta, hogy: “Az enyémek! Biogyémánt! Ciklotron és szén... szén!" Ez minden. Most aztán rajtunk a pokol: jönnek az Interpol gyémántspecialistái! Fel kell készülnünk a fogadásukra. Biztosra veszik, hogy a tanár úr kulcsembere volt annak a nemzetközi csempészbandának, amelyre már évek óta vadásznak! Nézzétek csak, itt van egypár kép a kövekről. Ez a nagyobbik nyersgyémánt valamiféle megkövesedett pókra hasonlít! Vagy inkább polipra? Vajon honnan a fenéből szerezte őket?!

A SÁTÁN HÁROMSZÖGE

Újsághír: 	“A Bermuda-szigetek közelében az Atlanti-óceán egy részét a Sátán Háromszögének nevezték el, mert e területen feltűnően sok hajó járt szerencsétlenül. A helyszínen forgatták a »Satan's Triangle« című filmet, amelyben Kim Novak egy hajókatasztrófa egyetlen életben maradt utasát alakítja." (CINÉ REVUE)

Nathaniel Drake, az United Sex Films Co. producere hátravetette magát a székében, lábát az íróasztalra csapta, és tárcsázott.
– Hello!... Bili?
– Hello!... Nat?
– Hogy állsz az Űrcasanovával?
– Minden oké, főnök. Holnap leadom vágásra az egész nyers szajrét!
– Oké. Te Bili, most már komolyan el kéne merengeni azon, hogy mit csináljunk utána...
– Talán valami repülő csészealjas sztori kellene, főnök. Szivornyás Mars-lakókkal meg földi babákkal persze, és...
– Ez így csupaszon már nem cikk, Bili. A Sátán Háromszögéről, kell csinálni valamit. Most ez a nagy szám a piacon. Az Albatros már így is megelőzött bennünket, javában forgatnak egy ilyen témájú filmet a Bermudákon!
– Miért nem ezzel kezdted, főnök? “El kéne merengeni..." Különben mi az ördög az a “sátán háromszöge"?
– Van az Atlanti-óceánban egy háromszög alakú, jókora terület Florida, a Bermudák és Puerto Rico között, ahol sok hajó meg repülő pusztult el nyomtalanul. Ez egy nagyon veszélyes hurrikánzóna. Néhány jó szimatú fickó felfigyelt erre, évtizedekre visszamenően összeszedték az eltűnések, katasztrófák adatait, és mostanában nagy balhét csapnak körülötte. Mágneses hurrikánokról, örvényekről, tengeri szörnyekről, kalózokról és főleg idegen bolygókról származó repülő csészealjak támadásairól fantáziáinak össze mindenféle marhaságot.
– Oké, Nat! Nekem nyolc, mit csinálok... Kész a forgatókönyv? Mikor kapom meg? Elektronikus díszletezéssel óhajtod megcsinálni, avagy helyszíni forgatást parancsolsz valamelyik stúdióhajónkon? Netán a légierő és a haditengerészet statisztálásával? Persze, kérdés, mennyi pénzünk van a produkcióra!
– A pénz most nem számít, Bili! És szó sem lehet holmi elektronikus pepecselésről kávéfőzőkkel meg játékhajókkal! Nagyon hamar készen kell lennünk vele, hogy mielőbb piacra dobhassuk! Forgatókönyv?... Az még nincs. De lesz... Egy hét alatt kipréselem Jimből!

– Hello, Jim?
– Hello, Nat? Te vagy az? Már megint ilyenkor zavarsz? Jól tudod, hogy éjjel-nappal dolgozom, és...
Jim Blund, az United Sex házi forgatókönyvírója duplán volt mérges: nemcsak azért, mert Nat Drake hívása legjobb ebéd utáni sziesztájából zavarta fel, hanem mert felesége pár perccel ezelőtt már megtette ugyanezt, amikor bevonult takarítani a dolgozószobájába.
– Abbahagynád végre, Jó drágám!? Az idegeimre megy ez az átkozott takarítási mániád!
– kiáltott az asszonyra.
– Micsodaa?! Ki megy az idegeidre? Én megyek az idegeidre?! Hát jó. Majd meglátjuk... Nem csak te vagy az egyedüli... – dühöngött Drake a vonal túlsó végén.
– Az istenfáját, Nat! Nem neked szóltam!
– kapott észbe Jim. – A feleségemhez! Folyton itt takarít körülöttem... Mi van? Mi kellene?
– Forgatókönyv. De gyorsan!
– Oké... Mennyi sürgősségi pénzt fizetsz? – tért a tárgyra Jim.
– Háromszoros dohányt kapsz, ha egy hét alatt leszállítod.
– Oké! A sztori?
– A Sátán Háromszöge... Jim pár másodpercig gondolkozott, aztán rávágta:
– Mégis, mi legyen az eltűnt hajók, pasik és babák meséje? Hurrikánt parancsolsz? Elektromágneses tornádót, nemzetközi kalózbandát avagy repülő csészealjas Mars-lakókat?
– Egyiket sem. Valami új kell! Rád bízom, hogy mi... Agyaid ki és írd meg nekem egy hét alatt!
Jim Blund önfeledten bámulni kezdte Jó asszony kígyókarcsú derekát és a parányi nadrágocskából kinyúló hosszú, remek lábakat... Jó ugyanis éppen a könyvespolc legfelső sorát porolta egy tollseprővel. Jim tekintete üvegessé vált – a tollseprőn.
– Oké, Nat... Már meg is van.
– Micsoda? Mi van meg? A sztori?
– Hát persze. Állati nagy szám lesz, Nat! Vérbeli sci-fi megoldást találtam! QUETZALCOUATL... a HALHATATLAN ÉS FOLYTON VISSZATÉRŐ NAGY TOLLASKÍGYÓ!... Remélem, hallottál már róla, Nat?
– Elég a pimaszkodásból, Jim!
– Oké. Azonnal hozzáfogok, Nat... Egy hét múlva viszem a forgatókönyvet!

Bill Clever és Jim Blund áttanulmányozták a forgatókönyvet.
– Érted már, Bili? A Nagy Tollaskígyó “anyagbeszerzői" évszázadok óta így gondoskodnak az emberanyag-utánpótlásról a tenger alatti birodalom számára, mert... izé... csak felszíni nőkkel oldhatják meg a fajfenntartást. Utána persze átoperálják őket is, a gyerekeket is kopoltyús légzésre, és... és ezért kell mindig újakat szerezniük!
– Világos, Jim! Az induló sztorival tehát nincs probléma: a szokásos szexháromszög Jill, Carter és Burton között... Hajókirándulás a Bermudákra... Eljön a nagy nap!... A hölgyek a fedélzeten napoznak, a férfiak pókereznek, amikor váratlanul megrohanják a hajót a nagy izé... Tollaskígyó halemberei, és kézifegyvereikből különleges bénító gázt lövellnek ki a természetesen fürdőruha nélkül napozó nőkre. A halemberek pikkelypáncélját festés helyett, azt hiszem, mégis ragasztott műanyag lemezekkel oldjuk meg, Jim! A férfiakra valamivel később hat a gáz... a rádiós vészjeleket ad... jön a légierő meg a haditengerészet! Nagy bunyó után Tollaskígyó visszavonulást rendel el, ám búvárcsészealján természetesen magával hurcolja Jillt... A Seabird atom-tengeralattjáró üldözőbe veszi őket az óceán mélyén, s végül atomtorpedóival szétrobbantja Aztlant, a halhatatlan Tollaskígyó tenger alatti kalózfészkét! Persze, mindez még odébb lesz... Előbb a támadás jelenetsorát kell gondosan kidolgozni és felvenni. Remélem, eljössz a forgatásra, Jim? Kitűnő minőségű a női statisztériánk! A főnök természetesen ott lesz!
– Sajnálom, Bili, de ilyen megfeszített munka után pihennem kell. És nekem, tudod, a horgászás az örömöm! Elmegyek pár hétre csukázni Skóciába. Ott talán akadnak még tiszta vizű folyók, tavak...
– Oké, Jim! Jó pecázást!

Az United Sex 5000 tonnás stúdióhajója lehorgonyozva, lágyan ringatózott az Atlanti-óceánon, a Sátán Háromszögének kellős közepén, valahol a Bermudák és Florida partjai között. .: Az idő szép, a tenger csendes volt – a fedélzeten minden pokol elszabadult... Bili Clever már rekedtre üvöltözte magát kézimegafonján, pedig még csak ezután következett leforgatásra a nagy jelenetsor: az óceán mélységeiből felbukkanó Tollaskígyó halemberdeszantjának váratlan támadása.
Minden pontosan a forgatókönyv előírásai szerint ment. Valamennyi színész és statiszta kitűnően úszott, e képességükről Bili személyesen is meggyőződött. A hajótestről körös-körül jól álcázott kötéllétrák lógtak a vízbe, hogy mind a harc hevében a tengerbe zuhant, mind a halemberek által a mélységbe hurcolt szereplők – és végül természetesen maguk a halember-statiszták is – vissza tudjanak majd kapaszkodni a fedélzetre. A cápák ellen a haditengerészet biztosította a terepet: különleges elektromos hálózárat vontak nagy ívben a hajó körül. Alig félmérföldnyire a hálón kívül ott horgonyoztak maguk a hadihajók is: a Resolver romboló, a Rosalie és a Dei Gratia aknakeresők és a Seabird atom-tengeralattjáró.
Bili sok operatőrrel dolgozott, különböző beállításokban. A halemberstatiszták maszkja kitűnően sikerült: halfejüket Géné Tumbler főmaszkmester a ragadozó tengeri csukáról, a barrakudáról mintázta meg... Műanyag pikkelyeik zöld-arany színekben csillogtak, gázkilövő spray-fegyvereik igazi sugárpisztolyoknak tűntek.
– Kezdjük, Töm! – kiáltott Bili egyik segédrendezőjének. – Ugraszd vízbe a halembereket! Sípszóra másszanak fel a hajóra... Az egész banda... figyelem! Forgatásra felkészülni!!...
Az előkészületek tökéletesen rendben voltak. A hölgyek levetkőzve elfoglalták csábpózaikat a napozóteraszon, a férfiak sörös és whyskis üvegek garmadájában verték a blattot. Bili sípolt.
Néhány másodperc múlva éles női sikolyok hasítottak a légbe: a stúdióhajó fedélzetének peremén felbukkant Quetzalcouatl-Tollaskígyó rémületes, aranyvörös pikkelytaréjú halfeje, pontosan a forgatókönyv előírásai szerinti helyen: szemben a napozó Jillel! Körös-körül újabb halemberfejek bukkantak fel, az operatőrök rákapcsoltak...
Bili elégedetten köpött a markába: minden jól ment. Különösen azt találta rendkívül eredetinek, ahogyan a víztől csöpögő, pikkelyes testű halemberstatiszták fegyvereiket előkapták, és kilövelltek a bénító gázfelhőt a rémesen visongó pucér nőkre... Ám a következő pillanatban Bili szemei kidülledtek, és ordítani kezdett:
– Állj!... Állj!... Forgatás leáll!... Mi ez?!... Megőrültetek?! Mindenki maradjon a helyén!... Hiszen ez bénító gáz!?... Őrültek!... Idióták!... Mit csináltok?!...
A halemberstatiszták “sugárpisztolyaiból" kilövellt Madison-féle “enyhe ciklámenillatú desodor-spray" ugyanis szemmel láthatóan igen különös hatásúnak bizonyult. Valamennyi színész, statiszta, segédrendező, világosító, kellékes, sminkes, operatőr és segédmunkás – nők, férfiak egyaránt – felállt, megmerevedett, a szó szoros értelmében vigyázzállásba kapta magát, majd kimért léptekkel a fedélzet széle felé indult. A korlátnál megálltak, átmásztak, és a külső fedélzetpárkányról szabályos talpast ugrottak az óceánba...
Bili Clever hitetlen, üveges szemekkel szemlélte ezt a felfoghatatlan tömeghisztériát, mindaddig, míg ő is be nem szippantott egy adagot a halemberstatiszták gázfelhőjéből. Akkor ő is vigyázzállásba kapta magát, és elindult a hajótat felé, ahol – a többiektől eltérően – helyből magasugrással repült át a korláton...
A halemberstatiszták a hajó minden zugát elgázosították. A kapitány, a tisztek, gépészek, stewardok és stewardessek, szakácsok, kukták, pincérek, fűtők, rádiósok és hajósinasok libasorban vonultak fel a fedélzetre talpast ugrani. Nat Drake-t utolsónak füstölték ki az egyik fedélközi betegszobából. Jobb kezével egy gyengélkedő, karcsú, fekete stewardess, baljával félig telt konyakos palack derekát szorongatta. Ugrás közben sem vált meg tőlük...
A Dei Gratia aknakereső őrtisztjének tűnt fel legelőször a szokatlan csend és nyugalom a Mary Celeste stúdióhajó fedélzetén... Miután percekig meresztette a szemét, és megállapította, hogy egy lélek sem mozog rajta – rosszat sejtett, és riadót fújt.
A vizsgáló bizottság – a Sátáni Háromszög eddigi eseteihez hasonlóan – most sem talált érdemi magyarázatot a 343 ember nyomtalan eltűnésére... A fedélzeten és a hajó belsejében minden érintetlen volt, bár látszott, hogy az emberek váratlanul és nagy sietséggel hagyták el a hajót. A sörös poharak oldalán még fehérlett a hab, a whyskisekben pezsgett a szóda. Az utasok ruhái vagy a szekrényekben lógtak, vagy – a forgatókönyv utasításai szerinti csoportosításban – szét voltak dobálva a fedélzeten. A kapitány aranyórája is érintetlenül megvolt a parancsnoki hídon. Csak néhány gazdátlan macska, majom, pincsi, aranyhörcsög és kölyökkajmán kódorgott a fedélzeten, ezek azonban nem látszottak sem kiéhezettnek, sem nyugtalannak.
Csupán egy-olyan dolgot állapított meg a bizottság, amely új volt a Sátán Háromszögének eddigi hasonló rejtélyeihez képest: a hajón talált valamennyi előhívott filmtekercsről eltűntek a képek! Később pedig a még előhívatlan, aznapi tekercseken sem jelent meg egyetlen kép sem.

Jim Blundöt a Haditengerészeti Elhárítás fogdmegjei különgépen cipelték haza Skóciából. Jacksonville-be vitték, Mallard viceadmirálishoz, a vizsgáló bizottság elnökéhez.
Jim bánatos is, dühös is volt egyszerre.
– Sajnálom, hogy háborgatnunk kellett, Mr. Blund! – mentegetőzött a viceadmirális. – Remélem, hallotta már, mi történt! Feltétlenül ki kell hallgatnom önt! Mit szól hozzá?! Rettenetes és megfoghatatlan! 343 ember nyomtalanul eltűnt az United Sex Mary Celeste nevű stúdióhajójának fedélzetéről!
Jim a foga között morogta:
– Úgy kell nekik! Miért kellett épp ezt a hajót odavinni!? Hisz ez nyílt kihívás volt!
– Nem értettem, mit mond, Mr. Blund?!
– Semmi, semmi. Csak magamban átkozódtam – felelte gyorsan Jim. – Két jóbarátom is köztük volt, Mr. Viceadmirális... Én is rettenetesen sajnálom őket... valamennyiüket! De nem értem, mit óhajt tőlem?! Mit tehetnék én értük? Hiszen a forgatás egész ideje alatt Skóciában horgásztam... a Firth Inverness partjain... és csak az újságokból hallottam a tragédiáról.
– Hogy mit akarok?! Azt bízza rám, Mr. Blund! Mondja csak... ki találta ki a maguk filmjének sztoriját?! – kezdte meg a kihallgatást a viceadmirális.
Jim most vette észre, hogy forgatókönyvének egy példánya ott fekszik kihallgatója előtt az íróasztalon...
– Nat Drake... a producerem... egyben a barátom! Ő ragaszkodott a Sátán Háromszögéhez és a helyszíni forgatáshoz. A részletes mesét azután természetesen én csináltam meg.
– Hajók az információim, Mr. Blund, az Albatros Film Co. is egy hasonló tárgyú filmet forgatott, mintegy 100 mérföldnyire keletre az önök stúdióhajójától, és minden baj nélkül be is fejezték a produkciót... Mi a véleménye erről, Mr. Blund?!
Jim vállat vonva válaszolt:
– Mi lenne? Ok egy repülő csészealjas űrvámpír-sztorit csináltak meg... és a hajójukat sem Mary Celeste-nek hívták, hanem... nem is tudom... valami másnak... Ide figyeljen, Mr. Viceadmirális! Nat azt követelte tőlem, hogy neki most valami más kell... valami új. Én meg... nos, akár hiszi, akár nem... csak ránéztem a feleségem izé... derekára meg a lábára... no és a tollseprőjére, ugyanis éppen takarított a dolgozószobámban, és rögtön eszembe jutott a Quetzalcouatl-mítosz... a Nagy Tollaskígyó ősrégi legendája! Erre a sémára csináltam aztán meg az egész forgatókönyvet... A viceadmirális felugrott.
– Helyben vagyunk, Mr. Blund! De hát mégis... mit gondol?! Hová tűnhettek?! Mi történhetett velük?!
Jim most már teljesen bepörgött, és halkan, vészes komolysággal válaszolt:
– A Nagy Tollaskígyó az akció befejezése után azonnal elcsapta anyagbeszerző főminiszterét, Vitzlipochtlit, amiért ilyen gyatra minőségű anyagot hajtott fel! És... és... ha van még telepátia, hát... hát... minél előbb igyekszik megszabadulni tőlük!... Hiszen egész Aztlan sorsa függ most ettől!... Ha ezek ott maradnak, biztosíthatom a Nagy Tollaskígyót, hogy hamarosan szétugrasztják az ő egész tenger alatti birodalmát!
Mallard viceadmirális felpattant, és úgy nézett körül a szobában, mintha egy láthatatlan Valakit keresne; aztán végre kinyitotta a bárszekrényt, és elővett egy üveg francia konyakot. Mindkettőjüknek töltött, utána gondosan visszazárta az üveget.
– Mr. Blund... izé... nem egészen értettem, amit az előbb mondott. Kérem, ismételje meg... legyen szíves!
Jim előbb felhajtotta a konyakot.
– Remélem, jól áttanulmányozta a forgatókönyvemet, Mr. Mallard. Ott látok egy példányt az íróasztalán... Nos: mégsem jött rá, mi volt az, amit elmondtam? Egy másik befejezés változat... Olyan, amelyben Tollaskígyó győz...
A viceadmirális íróasztalán ebben a pillanatban felcsörrent a telefon.
– Hello!... Igen, én vagyok, tengernagy úr! Hogyan?... Hol?!... Nyolc mérföldnyire Cape Canaveraltól, egy homokzátonyon?!... Mind a 343 ember?!... Épen, egészségesen?!... Hihetetlen! Fantasztikus! És... mit mondanak? Hogyan?... Igen... értem. Teljes amnézia... Igenis! Azonnal intézkedem, tengernagy úr!
Jim már a telefonbeszélgetés elején felállt, komótosan odasétált a, bárszekrényhez, és újra kivette a konyakot. Teletöltötte a poharát, egyből felhajtotta és megkönnyebbülten sóhajtott. “Kösz... öreg harcos! Nem csalódtam benned!" – dörmögte magában, aztán szó nélkül teletöltötte a viceadmirális poharát is.
Mallard viceadmirális letette a telefonkagylót, rápislogott Jimre, és szótlanul felhajtotta a konyakját ő is.
Jim búcsúzkodni kezdett:
– Azt hiszem, mi végeztünk is, Mr. Viceadmirális! Kérem, azonnal kerítsen elő nekem egy gépet... Feltétlenül el akarom érni az esti csukaharapást Invernessben...
A kijárat felé indult, majd a homlokára csapva megtorpant, és bizalmasan a viceadmirálishoz hajolva a fülébe súgta:
– Majd elfelejtettem a legfontosabbat, Mr. Viceadmirális! Szeretném felhívni a figyelmét valamire, ami forradalmasíthatná az önök tengeri hadviselését! Tudja, mi ez? “Madison-féle enyhe ciklámenillatú desodor-spray"... Háromszáz mérföldet úszni, méghozzá víz alatt, nem mindennapi teljesítmény!

BÉKE A KÉK BOLYGÓN

... Titkok illata fénylett hajadban s béke égi csendje,
és jó volt élni, mint ahogy soha.
(Tóth Árpád: Esti sugárkoszorú)

Az ezüstszínű, óriás koronghajó külső pályán, szinkronban lebegett a Kék Bolygóval, az egyenlítő táján, a nagy kontinenseket elválasztó óceán fölött.
– Megváltoztak a bolygó színei – jegyezte meg Te Ön. – Mintha ibolyaszínű sugárkoszorú fonná körül Helli Harmadik Világát!?
– Mennyi a légköri és a felszíni radioaktivitás? – kérdezte vissza Pi Er.
– Nem tudom. Még nem indítottam el a szondákat. A parancsnok úgy döntött, hogy egyelőre csak innen, távolról szemléljük őket. Szokás szerint... A lilás elszíneződés az ózonburok alsó rétegeiből sugárzik. Ez mindenesetre nem sok jót jelent.
– Az éterben is szokatlan csend van. Csak néhány nagy rádióadó dolgozik. Hallgassuk őket!
Az első üzenet az északnyugati kontinens felől jött. Monoton hang recsegett a hangszóróban az űrhajósok felé, akik jól beszélték a bolygólakók fő nyelveit.

“... a demokrácia és a szabadság védelmében vívott harcunk véget ért. Több mint 183000 nukleáris rakétát lőttünk ki a Keleti Szektorra és több mint 110 ezret a Délkeleti Tömbre. Ellenségeink minden harci tevékenységet beszüntettek. Alapos ellenőrzés után bolygónk egész felszínén újrakezdjük a békés..."

– Ebből ennyi elég volt! – forgatta el a keresőgombot Pi Er. – Úgy látszik, befejezték! Helli Harmadik Világa is átesett immár a Nagy Katasztrófán... Meg kell hagyni: rendkívül gyors iramban fejlődtek! Megfigyelőink legutóbb mintegy 350 bolygóévvel ezelőtt jártak erre, akkoriban még csak lőporos fegyvereik voltak, és a légköri ballonrepülésnél tartottak. Most pedig, íme, nukleáris fegyvereket használtak, és a bolygó körüli világteret is hadszíntérré változtatták!
– Keress tovább, Pi Er. Hátha maradtak túlélők a másik, a vesztes oldalon is?!
A következő rádióadást az északkeleti kontinens irányából vették:

“... a békét és egyenlőséget védelmező erőink megsemmisítő győzelmet arattak. Orbitális rakétáink tízezrei szétzúztak minden ellenállást a nyugati fajüldözők és a délkeleti nacionalisták frontjain. Az ellenség megszüntette harci tevékenységét. Sugárzás-ellenőrzés után bolygónk egész területén újrakezdjük a békés építőmunkát, és..."

– Itt már nincs mit tenni – állt fel Pi Er. – Ezek is győztek... Mindenesetre túl vannak rajta, és újra kezdik... Reméljük, másképp és jobban! Gyere, menjünk a Parancsnokhoz!
– Talán mégis be kellett volna avatkoznunk? – sóhajtott fel Te Ön.
– Ezen kár tépelődni. Jól tudod, mi lett volna, ha történetesen jobban sietünk és közbelépünk. Három kontinensről egyszerre zúdultak volna ránk nukleáris töltésű rakétáik!
– Kapcsold be a rögzítőt. Pontosan jegyezzen fel minden ezutáni adást, amíg távol leszünk.
A két űrhajós elhagyta a lokátorszobát.
Az önvezérlő kommunikációs egység ráállt a három fő irányból időszakosan érkező adásokra, és mindent rögzített egy végtelenül kígyózó szalagon:

“... Itt a Délkeleti Népi Főhadiszállás! Népi erőink elsöprő győzelmet arattak! Nukleáris rakétatigriseink szétmarcangolták a Szuperhatalmak torkát! Megparancsoljuk a népnek: gyertek elő a barlangok mélyéből, és egész bolygónkon építsétek fel a Nagy Népi Közösség birodalmát! Itt a Délkeleti Népi Főhadiszállás beszél! A parancsot egy óra múlva megismétlem. Adta: Dragon... Vége."… … …

“Itt a Keleti Főhadiszállás! Fontos közleményt közvetítünk! A békét és egyenlőséget védelmező erőink megsemmisítő győzelmet arattak. Orbitális rakétáink tízezrei szétzúztak minden ellenállást a nyugati fajüldözők és a délkeleti nacionalisták frontjain. Az ellenség megszüntette harci tevékenységét. Sugárzás-ellenőrzés után bolygónk egész területén újrakezdjük a békés építőmunkát, és megvalósítjuk a társadalmi egyenlőséget! Figyelem! Senki se hagyja el az óvóhelyeket, amíg erre engedélyt nem adunk! Figyelem! A Keleti Főhadiszállás beszélt. Az üzenetet óránként megismételjük. Leadta: Stella... Vége."… … …

“Itt a Nyugati Főparancsnokság! A demokrácia és a szabadság védelmében vívott harcunk véget ért. Több mint 183 000 nukleáris rakétát lőttünk ki a Keleti Szektorra és több mint 110 000-t a Délkeleti Tömbre. Ellenségeink minden harci tevékenységet beszüntettek. Alapos ellenőrzés után bolygónk egész felszínén újrakezdjük a békés életet, felépítjük a demokrácia és a szabadság új világát! Figyelmeztetés a lakossághoz! Senki se hagyja el az óvóhelyeket, amíg erre az ellenőrzés befejeztével engedélyt nem adunk! Figyelem! A Nyugati Főparancsnokság beszélt! A közleményt egy óra múlva megismétlem. Az egymillió-kettőszázkilencvenhatezer-háromszáztizenötödik ismétlést adta Westland komputer... Vége."

KERGEKÓR

A felhő koszorúzta Olümposz olajfaligetében Pán hosszú üldözés után utolérte a ringó csípőjű, almamellű Eüdiké nimfát. A hölgy alaposan elfáradt, és már engedelmesen leheveredett a pázsiton, amikor a felgerjedt szatír keserves bégetésre lett figyelmes. Hátranézett, és mit látott: kedvenc kisbáránya, Galaxia imbolyogva keringett maga körül a réten!
– Ez megkergült! – dörmögte pézsmaillatú szakállába Pán, aztán rásuhintott tenyerével a nimfa gömbölyű hátsójára.
– Menj Zeusz hírével! Most nem érek rá veled foglalkozni.
A bárány bégetve pörgött a rét üdezöld füvén, rózsaszínű szájából fehér hab szivárgott. Pán átnyalábolta a remegő kis állatot, a nimfa fátylával gyengéden összekötözte rángatózó lábait, nyakába vette, és hatalmas bakugrásokkal eliramodott vele.
Olümposz istenorvosa, dr. Paiéón, a Küthéra-barlangban rendelt.
– No, mi lelte a birkádat, Szatírok Szatírja?
– köszöntötte a futástól lihegő kecskebakistent,
– Add csak ide, lássuk, mi a baj?
Átvette Pántol a reszkető kis állatot, és bevitte a rendelőbe.

A Galaxisközi Hadügyminisztérium Biológiai Főparancsnokságának előszobájában türelmetlenül sétált fel-alá egy tömzsi, kékesen csillogó fejű bolygólakó. Egyik hóna alatt hatalmas irattartót szorongatott, és időnként mérgesen pislogott kifelé, az üvegfalon túl sziporkázó éjszakába. Csodálatos volt a kilátás innen, a hadügyminisztérium ötszáz emeletes szuper-felhőkarcolójának négyszázhatvanegyedik emeletéről a tengeröbölre, sőt a nyílt óceánra is.
– Á, megjött hát, professzor?! – csattant fel végre egy katonás hang. – Fáradjon beljebb!
– Elnézést a várakoztatásért – mondta a tábornok, miközben betessékelte türelmetlen vendégét, és ideges rángások futottak keresztül markáns arcán. – Tudja... ez a háború a Nagy Menyét galaxissal... már kezd az idegeimre menni! Látja odakint a nagy forgalmat? Szövetségeseink állomásoznak az óceánon. Tudja, ők azok a Kis Kutyáról! Máshová nem fértek, el. Hetvenháromezer űrhajó. Egyenként akkora cirkálók, mint a mi ötszáz emeletes felhőkarcolónk! Hatalmas erő ez, professzor! Elképzelhetetlenül óriási erő! Pedig mindez apró porcsomó ahhoz képest, ami most odakint, galaxisunkon túl történik! Ahol a Nagy Kutya és a Kis Kutya galaxisok száznegyvenháromezer-hatszázhuszonöt lakott bolygóján szövetséges űrhadseregei most...  éppen ezekben az órákban ütköznek meg a Nagy Menyét galaxis hasonlóan milliárd nagyságrendű haderőivel!? Ha erre gondolok, tisztelegnem kell galaxisközi népeink mérhetetlen nagysága előtt!
– Hm. Hogyan? Ki előtt? Mi előtt, tábornok? – jutott szóhoz végre a professzor. – Igen, értem. Ez a galaxisközi háború. No, de talán térjünk a tárgyra. Mi van a beadványommal, tábornok?! Megkapom végre azt a szupergyorsítót?! Az algák nem várhatnak, kérem! Ha nem vizsgáljuk ki sürgősen ezt a betegséget, ezt a vírust, veszélybe kerül az egész galaxisközi népesség fehérjeellátása, és...
A tábornok közbevágott:
– De kedves professzorom, hogy képzeli?! Értse meg végre, hogy a mai helyzetben... a jelen pillanatban... semmit sem tehetek önért! Nincs keret! Érti?! Minden tartalékom ráment a Szövetségesekre, a tőlük kapott új fegyverekre! Háború van, professzor! Ezt meg kell értenie végre! Néhány hónapot várnia kell. Ilyen jelentéktelen ügyekkel, mint-ez az izé... milyen gyorsító?... most nem tudok foglalkozni. Most... amikor ilyen sorsdöntő, ilyen óriási... elképzelhetetlenül óriási dolgokról van szó!
A professzor hirtelen előrántotta a hóna alól az irattartót, és lecsapta a tábornok íróasztalára.
– “Óriási dolgok?" Hm. Igen. Hát vegye tudomásul, tábornok, hogy ez... ez itt... a vírusok!... amelyeket én az elektromikroszkópommal vizsgálok... ezek éppen olyan óriási dolgok, mint ez az egész galaxisközi háborús téboly, amit önök művelnek! Vegye tű...
– Jól van, jól van – próbálta lecsillapítani vendégét a tábornok. – Meglesz... meglesz a gyorsítója, barátom! Csak még egy kissé várnia kell rá, és...
– Várni?! Hm. A vírusok is várai fognak, gondolja, tábornok?! Hm. Tehát ön szerint az én világom... a biológia: jelentéktelen dolog! Hát... figyeljen csak ide – csendesítette le a hangját a professzor. – Vegye tudomásul, hogy az önök makrovilága... az egész galaxisközi makroháborújuk sem nagyobb az enyémnél! Nem egyéb... nem más, mint egy... fertőzés... egy gyulladás néhány egészséges sejtben!
– Nem értem – makogta a tábornok. – Ez nekem magas, hehehe. Világítsa meg jobban, mit akart ezzel mondani!
– Jól van. Megmagyarázom! – felelte a professzor. – Remélem, hallott már valamit az anyag szerkezetéről, az atomokról. Miből tevődnek ezek össze? Ugyebár parányi, pozitív elektromos töltésű magból, protonból és a körülötte keringő, elképzelhetetlenül apró, negatív és semleges töltésű részecskékből. Elektronokból, neutronokból és több más nevűből. No, és odakint – mutatott ki az üvegfalon túlra – miből áll össze a mi egész galaxisméretű csillagvilágunk? Egymás közötti távolságukhoz viszonyítva hasonlóan kis méretű és kis tömegű anyaghalmazokból, ködökből, csillagokból, bolygórendszerekből, amelyek egészét elektromos töltés helyett a tömegvonzás, a gravitáció tartja össze. Érti-e már, tábornok, mire akarok kilyukadni? Arra, hogy az én biológiai mikrovilágom arányaiban ugyanolyan, mint az ön galaxisméretű makrovilága!
– Hát... tulajdonképpen...
– Nem érti. Jól van. Példával fogom illusztrálni a tételt. Nos, képzelje el, tábornok: önmagát lekicsinyítve, mikroszkopikus méretre miniatürizálva. Ugye érti, mire gondolok?
– Igen! Természetesen. Ezt értem! Akkora vagyok tehát, tegyük fel, mint... mint egy. bacilus vagy egy még kisebb izé... vírus!
– Úgy van! Méghozzá egy igen veszedelmes, kártékony vírus! És most ön ilyen méretében, tegyük fel, hogy... mondjuk, egy borsószem belsejében áll! Pontosabban: a borsószem egyik fehérjemolekulájának egyik szénatomjában; illetve még, és legpontosabban: a szénatom egyik elektronjának a felületén! Érti? Igen. Na végre! Most pedig jól figyeljen. Tegyük fel, hogy ez az elektron, amelyen ön áll, önhöz képest akkora, olyan óriási, mint itt, most, eredeti nagyságunkban az egész bolygónk! Érti az egész levezetést, tábornok?
– Hogyne! Tökéletesen! De hát mit is képzel, professzor?! Az én szakképzettségem nem akár...
– Igen! Jól van! Nos, de ez még nem minden. Még nem fejeztem be a példát! Most következik a lényeg, a probléma felvetése! Mindezek után kérdésem önhöz a következő!... Ilyen helyzetében, ekkora vírus nagyságrendjében mit látna ön maga körül? Mit?!... Láthatná-e a borsószemet, amelyben ön benne van?!...  Érzékelni tudná-e ön, hogy tulajdonképpen egy zárt valamiben, egy borsószemben él és létezik?!
– Hát... khm... – A tábornok láthatóan teljes gondolati zsákutcába került, de csakhamar rájött a megoldásra, és diadalmasan rávágta:
– Nem! Nem érzékelhetném, hiszen... hiszen körülöttem óriási távolságokban még csak a borsószem atomjainak izéi... részecskéi keringenének, és... és ezekből még csak egy fehérjemolekula állna össze! De hol van még egy fehérjemolekulához az egész borsószem?! Az egészet nem érzékelhetném... csak annyira, úgy, mint innen, bolygónkról a napunkat... a csillagos eget... a galaxisokat!
– Gratulálok, tábornok! – kacagott fel a professzor. – De hiszen ön kiváló eredménnyel tehette le a kötelező tudományos szakvizsgákat! Elég hamar megértette példázatom lényegét. Na látja: ugye, hogy igazam volt! Arányaiban és felépítésében nincs különbség az én biológiai mikrovilágom és az ön makro-galaxisvilága között! Minden relatív. Minden csupán viszonyítás kérdése. A mi egész makro-galaxisvilágunk is képezhet, alkothat egészében valamit! Egy “borsószemet"? Egy “sejtet"? Akármit, a nagyobb... az Elképzelhető Legnagyobb Valamiben!? Következésképp az önök egész galaxisméretű háborúzása is nyugodtan felfogható úgy, mint... mint kórosan elburjánzott vírusfertőzés egy egészséges sejtcsoportban!
– De hát akkor... – ugrott fel a tábornok
– Ön szerint mi lehet az az izé... az az Elképzelhető Legnagyobb Valami!? Mit alkot... mit formál valójában, egészében a Világmindenség?! A mi makro-galaxisvilágunk?
– Könnyebbet kérdezzen, tábornokom! – vigyorgott a professzor. – Hát mi vagyok én? Ki vagyok én? Fantasztikus regényíró? Dehogy, kérem. Én csak egy közönséges biológus vagyok, és algákkal foglalkozom. Kizárólag algákkal. Csupán egy példát mondtam el önnek, tábornok, hogy elgondolkoztassam kissé. Afféle hipotézist, ha így jobban tetszik. Amire magam is szeretnék egyszer majd magyarázatot találni. De tudja, mit? Kérdezze meg tőlük! –  mutatott kifelé, az óceán tükrén villódzó fényerdőre.
– Szövetségeseiktől a Kis Kutya galaxisról. Hátha ők már tudják?
A tábornok felállt és az üvegfalhoz lépett.
Ebben a pillanatban odakint világos lett. Minden kivilágosodott. Kristálytiszta nappali fényben tárult eléjük a kikötő, az öböl, az óceán zöldeskék tükréből megszámlálhatatlan fénylő hegycsúcsként kimagasló űrhajóarmada. A bolygó hatalmas, ibolyaszínű napját azonban hiába keresték a horizonton. Nem volt sehol. Maga az egész égbolt világított.
– Hát ez mi?! – kiáltott fér a tábornok, és valamennyi alsó végtagjának együttes erőfeszítésével az íróasztalán elhelyezett riasztóberendezés felé ugrott.
Ez lett a világtörténelem legkülönösebb ugrása. Nem fejeződött be. Egyszeriben nem létezett sem tábornok, sem professzor. Senki. Üres, kihalt épületek, városok tátongtak szerte a bolygón, a Nagy Kutya, Kis Kutya és Nagy Menyét galaxisok valamennyi csillagának valamennyi bolygóján. Csupasz hegyek, növény- és állatvilágtól steril, puszta síkságok; desztillált vizet hömpölygető folyók, tavak, tengerek. Üres, kihalt űrhajóarmadák a galaxisokban s a térben a galaxisok között.

Paiéón doktor kihozta az elevenen ugrándozó bárányt a rendelőből. Pán boldogan, hálálkodva ugrándozta körül.
– Meggyógyítottad hát, Istenek Doktora?
– Láthatod. De ezentúl jobban vigyázz rá! Ebből a betegségből nehéz teljesen kigyógyulni. Lehet, hogy vissza fog térni a baj. Akkor hozd el megint!
– Mi volt a diagnózis, doki?
– Tulajdonképpen semmi különös. Egy eléggé ismert, közönséges vírustörzs támadta meg az agyvelejét, és gyulladásba hozott benne néhány sejtet. Előbb átvilágítottam, utána sugárterápiát alkalmaztam. Kiirtottam a fertőző gócot. Ezt a vírust másképp nem lehet megfékezni. Virulenciája rendkívüli, összefüggésben áll a fehérjealapú élet genetikai kódjával és a dezoxiribonukleinsavas... De ez már magas neked, Szatírok Szatírja! Menj békével! Zeusz áldjon a bárányoddal egyetemben!
Pán hálásan húzogatta meg Paiéón doktor hófehér szakállát. Galaxia szédelgés nélkül, saját esetlen lábacskáin kocogott el. Pán utána. Kinn egy olajfa törzse mögött Eüdiké nimfa leselkedett. Pán megpillantotta, felüvöltött és utánaloholt.

A CSILLAGEMBERTŐL AZ EMBERIG...

Amikor a Kozmosz Fantasztikus Sorozat szerkesztője felhívott és arra kért, írjak egy pár flekkes önéletrajzfélét a kötet végére, élénken tiltakoztam, mondván, hogy a néhány évvel ezelőtt megjelent Atleóntisz című remekművem végére már írtam ilyesmit; hajói emlékszem: A hétfejű sárkánytól a csillagemberig címmel!? De hát mit tehet a kiszolgáltatott író egy erőszakos szerkesztővel szemben? Beadja a derekát. Mégsem kell megijedni: nem áll szándékomban száraz életrajzi adataim ismétlésével még egyszer untatni az Olvasót; egyszerűen onnan folytatom majd, ahol abbahagytam.
Elővettem az Atleóntisz megsárgult kötetét, és fellapoztam a végén. Hát igen... Nagy szavak, hangzatos “ars poetica"-ízű ígéretek... “Legfőbb írói célkitűzésem továbbra is az emberközpontú tudományos-fantasztikus regény. Változatlan meggyőződésem, hogy a világegyetemben sok Földünkhöz hasonló bioszférájú égitest létezik, ahol a hasonló természeti viszonyok és a darwini természetes kiválasztódás törvénye hasonló faunát és – embert! – hozzánk hasonlóan értelmes, gondolkodó, absztrakciós/képességű lényt hoztak létre"... stb. stb. – írtam akkor.
Ha a tisztelt Olvasó átrágta magát ezen az Atleóntisznál is hosszabb vajúdás után született regényen s a nyomatékul hozzátett néhány novellán, most bizonyára csalódottan legyint, de legjobb esetben is elcsodálkozik: “Hát ide jutott ez a Csernai? Aprópénzre váltotta a Tau Ceti távoli bűvkörében keringő Orgon Negyedik Világát, a Kozmosz végtelen térségeibe előbb-utóbb kirajzó emberiséget?!"
Igen, ezt tettem. Visszahuppantam a Földre. Önmagunkhoz, az emberhez, annak is legfontosabb “alkatrészéhez", az agyához. A Legnagyobb Titokhoz... (Nem véletlenül idéztem előbb egykori önéletrajzomból éppen azt a két mondatot...)
Miért változtattam irányt? Miért nem folytattam előző sci-fi regényeim sorát például egy filozofikus bölcsességű utópiával, Anna és Radzs – avagy Annia és Rád Zson – boldog hepiendjéről Orgon mindenekfölött jó és csodálatos Negyedik Világán?
Az utópiához sajnos nem éreztem magamban elég erőt, tudást, írói elhivatottságot. Sok új, jelenbeli impresszió, tapasztalás és múltbeli élmény-emlék térített el – ha úgy tetszik: vissza – A boldogságcsináló témája felé.
Kezdem a Legnagyobb Titokkal.
Engem is megcsapott a legutóbbi évtizedben robbanásszerűen felfejlődött tudományág, a biológia szele, amely felrázta a mai tudományos-fantasztikus irodalmat. Verne műveiben tallózva még alig-alig találni kifejezetten biológiai fantasztikumot. Wells már felfedezte a biológiát (Az istenek eledele), követői pedig egyre szélesebb skálán játszanak el vele, Beljajevtől Lemig, Crichtonig; a kétéltű embertől Crichton átprogramozott agyú emberéig, Solaris egész bolygófelszínt beborító agyplazmájáig. Agymassza, agymosás, agykivonat, információletapogatás, kivezetés, lélekrablás... és még tovább lehetne folytatni a sort hasonló új fogalmakkal. A tudományos-fantasztikus irodalom a biológia tudományágában rátalált arra a területre, amely az ember legnagyobb titka: saját agyműködésének mechanizmusa avagy technológiája, a gondolkodás, a tudat titokkomplexuma. Fokozottan indokolttá, sőt reálissá tette ezt a témakiválasztást az a tudományos realitás is, hogy e titokgombolyag fonalvégét a biológus kutatók nemcsak felfedezték és megragadták, hanem – pl. a DNS-sejtmag – óriásmolekulák felfedezésével, a genetikai kód megfejtésével, a génsebészettel, a mesterséges gén előállításával stb. – már a “legombolyítást" is elkezdték!
Ebben a regényben nem mentem el olyan messzire, mint Lem vagy Crichton, racionális lény lévén a rátalálás, a felfedezés, a kezdés élményei izgatnak leginkább. S hogy miért éppen az álomból “képi alapon" kiindulva képzelem el a titok megfejtésének útját, nehézségeit, veszélyeit? Talán, mert mindig szerettem volna csak szépet és jót álmodni, de sohasem sikerül – talán ezt a kudarcot próbálom ellensúlyozni az ébrenálmodozással?
Ami a “boldogságcsinálást" illeti, mi tagadás, hatással volt rám Lem “fantomatikája" és “cerebromatikája" (“Summa technológiae"). A viszonzatlan szerelem, az egyoldalú-kétoldalú avagy “tökéletes" egyéni boldogság sötét tónusú szivárványa pedig oly örök téma, melynek felbukkanását nem kell különösebben indokolni.
Végül – ha már az embernél tartunk – szorosan ide hullámzott a dilemma: vajon “jobb" lesz-e, jobbá válik-e az ember a jövőben, egy “magas fokon szervezett" utópisztikus társadalomban? Nos – ezekkel a problémákkal játszogattam el kissé, ma már rossz álomként fel-felbukkanó emlékek homorú tükrében.
Még valamit a vakokról... Személyes élmény vitt rá, hogy a regény “THC-programjául" éppen a látás kivezetését, az “agyi látás" fantasztikus megoldását válasszam. Pár évvel ezelőtt történt. A Rákóczi úton, a Corvinnal átellenes oldalon apró termetű, vak öregasszony ment az üzletek előtt, a járdán. Jól ismerhette az utat, magabiztosan lépkedett, szinte nem is tapogatózott fehér botjával. Hirtelen váratlan dolog történt. Az egyik üzlet kirakatát rendezték, s a nagy üvegtáblát kinyitották, kihajtották a járda felé. Az öregasszony nem számítva a váratlan akadályra – nekiütközött. Elesett, majd felháborodott rikácsolás közepette hadonászni, csapkodni kezdett maga körül a botjával. Nem kímélte a járókelőket – akik a segítségére akartak sietni – és a kirakatot, de önmagát sem, a bezúzott hatalmas üvegtábla szilánkjai arcát, kezét véresre sebezték. Nagy tumultus támadt körülötte, dühroham-sírógörcsben fetrengett, átkozódott. Végül bevitték az üzletbe, kint a vezető széttárt karokkal méltatlankodva szemlélte a tetemes kárt.
Nem tudom, mi lett az eset következménye, megfizettették-e az öregasszonnyal a kárt, fizetett-e a biztosító? Bennem mindenesetre mély nyomot hagyott ez a kis hétköznapi tragédia. Rádöbbentett, mekkora gyűlöletet is érezhetnek szerencsétlen vak embertársaink velünk – a “látók" gonosz világával – szemben...
Befejezésül csak annyit: most nem teszek hangzatos vallomást, nem ígérek semmit. Szeretnék még sokat írni; megismerni az embereket, mindazt, ami bennük-bennünk létezik, hullámzik, változik, átalakul. És – ha lehet – szeretném ezt az átalakulást tőlem telhetőén jó irányba segíteni.

Cs. Z.