NNCL562-3A3v2.0

HARRY HARRISON

Bill, a galaktika hőse

Regény

PHOENIX KÖNYVEK
DEBRECEN

Eredeti cím: Bill, the Galactic Hero
Copyright © Harry Harrison, 1965
All rights reserved!
A fordítás a Penguin Books 1983-as kiadása alapján készült

A borítón Szendrei Tibor festménye
Fordította: Nemes István

Hajóstársamnak, BRIAN W. ALDISS-nak,
ki szextánssal a kezében mindannyiónk számára meghatározza az irányt.

Hungarian edition © by Phoenix Könyvkiadó, 1992
Hungarian translation © by Cherubion Kft., 1992

HU ISSN 0865-2953
ISBN 963 7457 32 1

PHOENIX
Könyvkiadó és Terjesztő Kft.
Felelős kiadó Tóth Csaba ügyvezető
Szedte és tördelte a Hajja & Fiai
Nyomta az Alföldi Nyomda
A nyomdai megrendelés törzsszáma: 7372.66-14-2
Felelős vezető: Szabó Viktor vezérigazgató
Terjedelem: 8 (A/5) ív
Készült Debrecenben, az Úr 1992. évében

Első könyv

A galaxis hőse

Első fejezet

Bill sohasem döbbent rá, hogy a szex volt az oka mindennek. Ha a nap aznap reggel nem perzselt volna oly melegen a Phigerirsadon II rézszínű egén, és ha ő nem pillantotta volna meg a patakban fürdőző Inga-Maria Calyphiga tejfehér és terebélyes hátsó részét, több figyelmet fordíthatott volna a szántásra, mint a heteroszexualitás égető szükségére, és elhúzta volna a barázdáját a domb túloldalára, mielőtt a csábító zene felhangzott volna az út mentén. Ha nem hallja meg, sorsa nagyon-nagyon másként alakult volna. De meghallotta. Elengedte a robotöszvérhez csatlakozó ekeszarvat, megfordult, és ellátottá a száját.
Nem akármilyen látvány volt. A parádé élén egyetlen robotból álló zenekar haladt, ami négy méter magas volt, és hangszórókat rejtő nagy, fekete prémes díszcsákója csillogott. Oszlopszerű, aranysárga lába döngve csapódott le, miközben harminc ízeit karja hadonászott, vonózott és kalimpált a káprázatosan változatos hangszerek sokaságán. Katonazene lelkesítő taktusai töltötték be a levegőt, és még Bill vaskos paraszttappancsa is megrándult az otromba bakancsban, ahogy az úton masírozó szakasz fényes csizmái tökéletesen egyszerre dobbantak. Férfiasan duzzadó vörös ruhás mellkasukon kitüntetések csilingeltek, s talán az egész világon nem volt ennél felemelőbb látvány. Leghátul az őrmester menetelt, lenyűgöző hatást keltett paszományaiban és rangjelzéseiben, sűrű fürtöt alkotó érmeivel és rendjeleivel, kardjával, pisztolyával, belevalóságával és acélos tekintetével, amivel kiszúrta Billt, ahogy ott állt esetlenül a sövény túloldalán. Megőszült fejével bólintott a fiú irányába, harapófogószerű száját barátságos vigyorra görbítette, és cinkosan kacsintott. A kis csapat máris elhaladt, és a nyomukban porral lepett segédrobotok hada sietett, ugrálva, mászva vagy éppen lánctalpakon gördülve. Ezek alig vonultak el, Bill máris esetlenül átmászott az utat szegélyező sövényen, és futott utánuk. Itt négyévente legfeljebb ha két érdekes esemény fordult elő, és nem akarta kihagyni azt, ami harmadikként ígérkezett.
Jókora tömeg gyűlt már össze a piactéren, mire Bill odaért, és a lelkes zenekar koncertjét hallgatta. A robot belemélyedt az "ŰRGÁRDISTÁK, IRÁNY A MESSZESÉG" dicső ütemébe, és elsöprő lendülettel folytatta a "RAKÉTÁK ZÚGNAK"-kal, és kis híján összetörte magát az "UTÁSZOK AZ AKNALEJÁRAT ÁSÁSÁNÁL" viharos ritmusában. A robot olyan buzgón követte ez utolsó dallamot, hogy egyik lába kiszakadt, magasan a levegőbe emelkedett, de ügyesen elkapta, mielőtt földet ért volna, és a zene úgy végződött, hogy a robot megmaradt lábán egyensúlyozott, és a levált végtaggal ütötte a taktust. Majd egy fülrepesztő harsonával arra használta a lábat, hogy keresztülmutasson a téren, oda, ahol egy háromdimenziós képernyőt meg egy büfét állítottak fel. A katonák eltűntek a kocsmában, a toborzó őrmester egyedül állt robotjai között, és üdvözlő mosolyt sugárzott.
– Ide hallgassanak, hé! A Császár jóvoltából ingyen piát kap mindenki, és megnézhetnek néhány jelenetet messzi tájakon játszódó kalandokról, miközben elszürcsölik az italukat – hívogatta közönségét érces, zengő hangon.
Az emberek nagyrésze közelebb nyomult, köztük Bill is, ámbár egy kevés megkeseredett, korosodó katonaszökevény eloldalgott a házak között. Egy hordócsap köldökű robot, amelynek a csípőjében kimeríthetetlen mennyiségű műanyag pohár rejtezett, hűtött italokat osztogatott. Bill boldogan szürcsölte a magáét, miközben az űrgárdisták lenyűgöző kalandjait nézte színesben, hangeffektusokkal és serkentő szubszonikával tarkítva. Csata, halál és dicsőség sugárzott minden jelenetből, ámbár csak a chingerek haltak meg: a gárdisták mindössze jelentéktelen kis karcolásokat szenvedtek a végtagjaikon, amiket gyorsan elláttak kötésekkel. És amíg Bill ebben, addig Grue söröző őrmester pedig őbenne gyönyörködött; apró, kapzsiságtól kiguvadt, mohó szeme rátapadt Bill tarkójára.
Ez lesz az, kuncogott magában, miközben megsárgult nyelve öntudatlanul az ajkát nyalogatta. Máris a zsebében érezte a jutalmul kapott pénz súlyát. A hallgatóság többi része a túlkoros férfiakból, elhízott asszonyokból, szakálltalan ifjoncokból és egyéb besorozhatatlan egyének szokásos egyvelegéből állt. Alkalmatlan mindegyik, kivéve ezt a széles vállú, szögletes állú, bodros hajú, nagy darab elektronikuságyú-tölteléket. Az őrmester precíz kézzel babrált a kezelőpulton; csökkentette a háttér szubszonikát, és egy serkentő sugárnyalábot bocsátott áldozata fejére. Bill megrándult ültében; szinte részt vett az előtte kibontakozó csatában.
Ahogy az utolsó akkordok is elhaltak, és a képernyő elsötétült, a büfés robot tompán megdöngette fém mellkasát, és azt üvöltötte: ITALT! ITALT! ITALT! A birkaszerű hallgatóság azonnal odasereglett, kivéve Billt, akit egy erőteljes kar kirángatott közülük.
– Gyere csak – mondta az őrmester –, félretettem neked valami különlegeset. – Átnyújtott neki egy előkészített poharat, amit előzőleg úgy teletöltött öntudatcsökkentő szerek oldatával, hogy kikristályosodott az alján. – Pompás fickó vagy, öcsém, és ez kellemes változatosság szememnek az itteni bugásokhoz képest. Gondoltál már arra, hogy a seregben alapozd meg a jövődet?
– Á, nem vagyok én katonának való, őrmester úr… – Bill csámcsogott, és köpött, hogy eltávolítsa beszéde akadályát. Nem értette, miért ködöseitek el hirtelen a gondolatai. Ámbár csak erős fizikumának köszönhette, hogy még mindig öntudatnál volt ennyi kábítószeres és szonikus hatás ellenére. – Egyáltalán nem vagyok katonás típus. Sokkal inkább az a célom, hogy legjobb tudásom szerint helyt álljak választott hivatásomban, trágyázástechnikai kezelő, és már majdnem befejeztem a levelező tagozatot…
– Szaros, meló az egy ilyen belevaló legénynek, mint te – mondta az őrmester, és közben a karját veregette, hogy megtapogassa a bicepszét. Kőkemény. Leküzdötte magában a vágyat, hogy széthúzza Bill ajkát, és gyors pillantást vessen a hátsó fogai állapotára. Majd később. – Hagyd az efféle melót azokra, akik szeretik. Ott semmi esély előléptetésre. Míg a gárdistáknál a lehetőségeknek nincs határa. Hiszen állítólag Pflunger főadmirális is a rakétatisztítók közül emelkedett ki újonc gárdistából főadmirálissá. Na, hogy hangzik?
– Nagyon jól hangzik Mr. Pflungernek, de szerintem a trágyázástechnika-kezelés szórakoztatóbb. Jé… kezdek álmosodni. Na, megyek, lefekszek.
– Addig nem, míg ezt meg nem nézed, csak az én kedvemért, természetesen – mondta az őrmester. Az orra elé nyomott egy nagy nyitott könyvet, amit egy pici robot tartott. – Ruha teszi az embert, és a legtöbb férfi szégyenkezne, ha ilyen vacak munkaruhában kellene mutatkoznia, mint amit te hordasz, vagy ha ilyen szartaposókban kellene járnia, mint amit a lábadon viselsz. Miért nézel ki így, amikor ilyen is lehetnél?
Bill tekintete követte a vaskos ujjat a színes ábrához a könyvben, ahol egy jogellenesen használt technika révén az ő arca jelent meg a gárdavörösbe öltözött képalakon. Az őrmester lapozott, és az egyenruha mindegyik ábrán egy kicsit cifrább, a rang egyre magasabb lett. Az utolsó kép egy főadmirálist ábrázolt, és Bill pislogott, amikor meglátta saját arcát a tollas sisak alatt, most már egy árnyalatnyi szarkalábbal a szeme körül, meg egy feltűnő markáns és szürkülő bajusszal, de tagadhatatlanul az ő vonásaival.
– Így fogsz kinézni – duruzsolta az őrmester a fülébe –, amikor megmásztad a ranglétrát. Biztos szeretnél felpróbálni egy egyenruhát. Szabó!
Amikor Bill tiltakozásra nyitotta a száját, az őrmester egy hatalmas cigarettát, nyomott bele, és mielőtt a fiú kivehette volna, a robotszabó odagurult, körbe kerítette függönyt viselő karjaival, és meztelenre vetkőztette
– Hé! Hé… – mondta Bill.
– Nem fog fájni – biztosította az őrmester. Bedugta nagy fejét a függönyön, és megbámulta Bill izmos alakját. Megbökött egy mellizmot (kőkemény), majd visszahúzta az ujját.
– Jaj! – mondta Bill, ahogy a szabó előhúzott egy hideg fémvonalzót, és miközben testrészeit méregette, megdöfte vele. Valami pöfögni kezdett a robot cső alakú törzse belsejében, és egy pompás vörös zakó kezdett előbukkanni az előrészi nyílásából. Ez egy pillanat alatt Billre simult, és a fényes aranygombok begombolódtak. Fényűző szürke pamutbársony nadrágot húztak rá ezt követően, majd csillogó, fekete, térdig érő csizmát. Bill meghökkent egy kicsit, amikor a függöny széthúzódott, és egy motorral hajtott, életnagyságú tükör jelent meg.
– Ó, mennyire szeretik a lányok az egyenruhát – sóhajtott az őrmester –, és én megértem őket.
Bill agyát egy pillanatig Inga-Maria Calyphigia két fehér holdkaréjának emléke homályosította el, és amikor a látása kitisztult, azon kapta magát, hogy egy töltőtollal szorongat, és épp alá akarja írni a nyomtatványt, amit a sorozó őrmester tartott eléje.
– Nem – mondta Bill, egy kicsit meglepődve saját határozottságán. – Nem akarok katona lenni. Én trágyázástechnika-kezelő…
– És nem csak ezt a csodaszép egyenruhát, toborzópénzt meg ingyenes orvosi vizsgálatot kapsz, hanem ezeket a markáns érmeket is. – Az őrmester elvette a lapos dobozt, amit egy robot végszóra odanyújtott neki, és kinyitotta, hogy megmutassa a rendjelek és érmek csillogó halmazát. – Ez itt a Becsületes Toborzás Díj – zengedezte ünnepélyesen, és egy chartreuse-ön függő, drágakő berakásos csillagködöt tűzött Bill széles mellkasára. – Ez pedig a Császár Szerencsekívánó Aranyozott Szarva, az Előre a Győzelemért Csillagrobbanás, a Hálás Tiszteletadás A Dicső Elesettek Anyáinak meg az Örökfolyó Bőségszaru, ami nem jelent semmit, de jól néz ki, és jól használható óvszerek tárolására. – Hátra lépett, és elismerően szemlélte Bill mellkasát, melyen most már rendjelek, csillogó fémek és drágakőutánzatok fityegtek.
– Egyszerűen nem lehet – mondta Bill. – Köszönöm szépen az ajánlatot, de…
Az őrmester elmosolyodott, még erre a huszonnegyedik órabeli ellenkezésre is készen állt, és megnyomta a gombot a derékszíján, ami aktivizálta a programozott hipnotekercset Bill új csizmájának sarkában. Az erős idegi áramlat áthullámzott az érintkezőkön, Bill keze megrándult és megvonaglott, aztán amikor a hirtelen jött köd elszállt a szeméről, látta, hogy már aláírta a nevét.
– De…
– Köszöntelek az Űrgárdisták között – dörögte az őrmester, és tenyérrel rácsapott az ifjú hátára (a csuklyás izom kőkemény), és egy ügyes mozdulattal visszavette a töltőtollal. – SORAKOZÓ! – tette hozzá hangosabban, és az újoncok kitámolyogtak a kocsmából.
– Mit csináltak a fiammal! – sikoltotta Bill anyja, aki ekkor ért a piactérre, egyik kezével a szívéhez kapott, a másikkal pedig Bill kisöccsét, Charlie-t vonszolta. Charlie sírni kezdett, és bepisilt.
– A fia gárdista lett, hogy terjessze a Császár dicsőségét – jelentette ki az őrmester, összeszorítva harapófogó száját, és a gömbölyű vállú újoncot betaszította a sorba.
– Nem, az nem lehet… – zokogta Bill anyja, és őszes haját tépkedte. – Szegény özvegyasszony vagyok, ő az egyetlen támaszom… nem viheti…
– Anyám… – kezdte Bill, de az őrmester visszalökte a sorba.
– Vegyen erőt magán, asszonyom – mondta. – Ennél nagyobb dicsőség nem is érhet egy anyát. – Egy nagy friss nyomású pénzdarabot nyomott az asszony kezébe. – Tessék, a besorozási jutalom, a Császár shillingje. Tudom, hogy a fia úgyis magának adná. VIGYÁZZ!
A sarkak egyszerre csattantak, és az esetlen újoncok behúzták a hasukat, kidüllesztették a mellkasukat, és felemelték az állukat. Bill legnagyobb meglepetésére ő is hasonlóképpen cselekedett.
– JOBBRA ÁT!
Egyetlen ruganyos mozdulattal fordultak, ahogy a parancstovábbító robot beléjük sugározta a parancsot a bakancsukon keresztül.
– ELŐRE INDULJ!
Tökéletesen egyszerre lépve megindultak, és Bill bármennyire is szerette volna visszafordítani a fejét, hogy búcsút intsen anyjának; izmai nem engedelmeskedtek. Az asszony elmaradt mögötte, és végül a siránkozását is elnyomta a menetelő lábak dobbanása.
– Százharmincas menettempót felvenni! – parancsolta az őrmester a kisujja körme alá épített órára pillantva. – Már csak tíz mérföld az állomáshelyig, ahol az éjszakát töltjük, fiaim.
A parancstovábbító robot egy rovátkával arrébb állította a metronómját, a lecsapódó bakancsok gyorsabb ütemre kapcsoltak, az emberek verejtékezni kezdtek. Mire elérték a kopter felszállóhelyet, már majdnem besötétedett, vörös papír egyenruhájuk cafatokban lógott, az aranyozás lekopott a fémgömbökről, és a felületi feszültség, mely eddig taszította a port Vékony, műanyag lábbelijükről, már megszűnt. Olyan megviseltnek, kimerültnek és porosnak néztek ki, mint amilyennek érezték magukat.

Második fejezet

Nem a felvételről játszott trombita ébresztő keltette fel Billt, hanem az a szubszonika, ami az emeletes ágy fémkeretéből áradt, és aminek hatására a tömések is vibráltak a fogaiban. Talpra szökkent, és remegve állt ott a hajnali szürkeségben. Mivel épp nyár volt, a padlót mesterségesen hűtötték, nehogy a Leon Trockij tábor katonái elpuhuljanak. Más újoncok sápadt, reszkető alakjai derengtek fel mindenfelől, és amikor a lélekrázó rezgés véget ért, előhúzták darócszövetből és smirglivászonból készült gyakorló egyenruhájukat az ágy alól, sietve magukra rángatták, lábukat pedig ormótlan, vörös bakancsokba bujtatták, és kitámolyogtak a hajnali levegőre.
– Én azért vagyok itt, hogy megtörjem magukat – szólalt meg egy igen fenyegető és vészterhes hang. Felpillantottak, és még inkább remegni kezdtek amikor meglátták e furcsa pokol fődémonát.
Döghalál Drang főtörzsőrmester nem akármilyen látványt nyújtott felfelé meredező kefehaja csúcsától tükörfényesen ragyogó bakancsa talpáig. Széles vállához keskeny derék társult, hosszú karjai begörbülve lógtak alá, mint valami emberszabású majomé, ujjpercein sebhelyek jelezték, hogy jó pár ezer fogat kivert már. Szinte elképzelhetetlennek tűnt, hogy ez a förtelmes test egykor egy asszony kecses méhéből származott. Valószínűleg nem is anya szülte; a kormány gyártotta, kimondottan parancsolásra. A fejé volt rajta a legrettenetesebb. Az az arc! Hajának vonala a fejbőrén alig egyujjnyira volt bozontos, fekete szemöldöke fölött, mely sötét lombként árnyékolta be azon fekete gödrök peremét, melyek mélyén a szem csillogott – baljóslatú vörös fénypontokként – a sötét, síri éjszakába. Betört, szétlapított orr kuporgott késpengeszája fölött, mintha a kés markolata állna ki egy hulla hasából. Ajkai közül hatalmas, fehér agyarak meredtek elő, melyek alsó ajkába mélyedtek.
– A nevem Döghalál Drang, de maguk "uram"-nak vagy esetleg "nagyuram"-nak fognak szólítani. – Zord léptekkel végigment a megrettent újoncok sora előtt. – Én vagyok az apjuk, az anyjuk, az egész világegyetemük, a legkeservesebb ellenségük, és hamarosan azt is meg fogják bánni, hogy megszülettek. Összeroppantom magukat. Ha azt mondom, béka, maguk ugranak. Katonákat faragok magukból, és megismerik a fegyelmet. A fegyelem mindössze annyit jelent, hogy gondolkodás nélkül engedelmeskednek, akár akarnak, akár nem. Mindössze ennyit várok el maguktól…
Megtorpant Bill előtt, aki nem remegett annyira, mint a többiek. Összehúzta a szemöldökét.
– Nem tetszik a képe. Egy hónap pihenőmegvonás.
– Uram…
– És még egy hónap pofázásért.
Várt, de Bill most már csendben maradt. Megtanulta a katonaság első leckéjét: az ember ne jártassá a száját. Döghalál továbblépett.
– Jelen pillanatban maguk még elviselhetetlen, rendetlen, fegyelmezetlen, esetlen, értéktelen civilek. De majd én rengő izmokat csinálok a puhány húsból, kocsonyát az akaratukból, és gépeket a gondolkozásukból. Vagy jó katonák lesznek, vagy hullák. Hamarosan hallani fognak bizonyos történeteket rólam, kegyetlen történeteket arról, hogy öltem meg és faltam fel apró cafatonként azt az újoncot, aki nem engedelmeskedett nekem.
Elhallgatott, végignézett rajtok, koporsófedél felső ajka gonosz vicsorra húzódott, és nyálcseppek jelentek meg fehér agyarain.
– És ez megtörtént!
Egyhangú nyögés szakadt ki az újoncok sorából, és mindannyian úgy remegtek, mint a nyárfalevél heves szél idején. A vicsor eltűnt.
– Máris futásban indulunk reggelizni, amint kapok néhány önként jelentkezőt egy könnyű munkára. Tud valamelyikük légikocsit vezetni?
Két újonc reménykedve felnyújtotta a kezét, és a főtörzs intett nekik, hogy lépjenek ki a sorból.
– Jól van. Maguk ketten vödröt és rongyot hoznak az ajtó mögül, és kitakarítják a retyót, míg a többiek zabálnak. Jobban fog esni az ebéd.
Bill megtanulta a második leckéjét: le kell szokni az önként jelentkezésről.
A kiképzés napjai iszonyatosan fásult sebességgel vonszolták, magukat. A körülmények napról napra csak rosszabbodtak, és Bill egyre kimerültebb lett. Ez lehetetlennek tűnt, de mindazonáltal mégis igaz volt. Rengeteg, élénk fantáziájú, szadista elme fejlesztette ki a megfelelő módszert. Az újoncok frizuráját egységesen simára borotválták, fanszőrzetüket pedig bekenték valami sárga maszattal, nehogy lapos tetűt kapjanak. Az élelem elméletileg tápláló volt, de moslék ízű, és amikor egyszer véletlenül majdnem valami ehetőt tálaltak fel nekik, az altisztek az utolsó pillanatban elkapták, az egészet kidobták, a szakácsot pedig két csillaggal lefokozták. Álmukat gyakorta zavarták meg hamis gáztámadás-riasztások, szabad idejüket pedig többnyire a felszerelések tisztogatása töltötte ki. A hetedik nap elméletileg pihenőnap lett volna, de addigra már valamennyien rendelkeztek ugyanolyan büntetéssel, mint Bill, és ez a nap is ugyanolyan volt, mint a többi. Épp egy ilyen harmadik "pihenőnap" utolsó órájában vonszoltál fáradt testüket a takarításról a körletük felé, és végre engedélyt kaptak rá, hogy bemászhassanak szándékosan kényelmetlenné tett ágyaikba. Bill belökte a körlete ajtaját képező erőteret, melyet olyan ravaszul képeztek ki, hogy a sivatagi moszkitókat beengedje, de a kiutat elzárja előlük. Bill bevonszolta magát. Tizennégy órás megfeszített kiképzéstől a lába remegett a kimerültségtől, keze is reszketett, és olyan fehér volt, mint egy hulláé, akit most mostak le szappanos vízzel. Ledobta a zubbonyát a padlóra, és az nem rogyott össze, megkeményítette az izzadság és a por keveréke. Bill előhúzta a borotváját a fiókból. A mosdóban összevissza forgatta a fejét, hogy megpróbáljon tiszta felületet találni a tükörben. Ugyanis a tükröt teleragasztgatták olyan serkentő üzenetekkel, mint: TARTSD A POFÁD – A CHINGEREK FIGYELNEK! és HA JÁR A SZÁD, EZ A FICKÓ MEGDÖGLIK! Végül sikerült úgy helyezkednie, hogy megpillanthatta magát a SZERETNÉD, HA HÚGODAT EGY CHINGER VENNÉ NŐÜL? felirat "HÚGODAT" O-betűjében. Fekete karimás, véraláfutásos szempár bámult vissza rá, miközben a zümmögő borotvát végigfuttatta lesoványodott állán. Több mint egy percbe telt, mire a kérdés jelentése eljutott fáradtságtól tompult agyába.
– Nincs is nővérem – makogta jámborán. – És ha lenne, miért akarna feleségül menni egy gyíkhoz? – Ezt persze csak költői kérdésnek szánta, mégis választ kapott rá a második sorban lévő utolsó retyóból.
– Ez nem egészen azt jelenti… Azért írták oda, hogy még jobban gyűlöljük a mocskos ellenséget!
Bill nagyot ugrott, mert azt hitte, egyedül van a mosdóban, és a borotva is megugrott a kezében, és belemart az arcába.
– Ki van ott? Ki bujkál ott? – vicsorogta, aztán felismerte a görnyedt, sötét alakot, és a párosával sorakozó bakancsokat. – Ja, csak te vagy, Muki? – Haragja elillant, és máris visszafordult a tükör felé.
Buzgó Muki olyan megszokott része a mosdónak, hogy az ember akár meg is feledkezhet róla. Holdvilágképű, örökké vigyorgó ifjú volt, akinek pirospozsgás arca sohasem szűnt meg derűt árasztani, és akinek a mosolya annyira nem illett a Leon Trockij tábor komor környezetéhez, hogy mindenki szívesen belefojtotta volna akár egy kanál vízbe is, amíg rá nem jöttek, hogy hülye szegény. Csak hülye lehet, hiszen állandóan azon lihegetett, hogy segíthessen a bajtársainak, és mindig önként jelentkezett a buditakarításra. Ez még semmi, de ráadásul imádott bakancsokat pucolni, és elvállalta egy-két társa bakancsát, és végül már az egész századét ő suvikszolta minden éjszaka. Amikor a század végre megtérhet a körletébe, Buzgó Muki máris elfoglalja kedvenc retyóját, mely lassan személyi tulajdonává vált, és ott trónolva körülrakja magát mocskos bakancsokkal, és arcán bamba vigyorral módszeresen fényesítgetni kezdi. Ott marad lámpaoltás után is a cipőkenőcsbe mártott kanóc világításánál, és általában a többiek előtt már talpon van reggel, ragyogó bakancsokkal és még ragyogóbb vigyorral. Néha, amikor a cipők nagyon mocskosak, egész éjszakán át dolgozik. A kölyök valószínűleg nem egészen normális, de senki se köpte be, mert jó munkát végzett a bakancsokkal, és mindenki imádkozott azért, nehogy valami kórság vagy a kimerültség végezzen vele a kiképzés befejezte előtt.
– Hát, ha azt jelenti, akkor miért nem azt írták ki, hogy "gyűlöld még jobban az ellenséget"? – panaszkodott Bill. Ujjával a túlsó fal felé bökött, ahol egy hatalmas poszter volt, rajta a felirat: ISMERD MEG AZ ELLENSÉGET! Egy életnagyságú chingert ábrázolt, egy két és fél méter magas hüllőt, ami pont úgy nézett ki, mint egy pikkelyes, négykezű, krokodilfejű, zöld kenguru. – Kinek a húga akarna feleségül menni egy ilyenhez? És mit tudna csinálni egy ilyen egy húggal, attól eltekintve, hogy megeszi?
Muki még utoljára rálehelt egy piros bakancsra, kifényesítette, szemrevételezte, aztán egy másikat vett kézbe. Egy pillanatig homlokát ráncolva eltöprengett ezen a komoly gondolaton.
– Hát, tudod, izé… ezt nem úgy gondolják, hogy megizéli a húgodat. Ez csak a pszichológiai hadviselés része. Meg kell nyernünk a háborút. Ahhoz, hogy megnyerhessük, keményen kell harcolnunk. A kemény harchoz pedig jó katonákra van szükség. És a jó katonáknak gyűlölniük kell az ellenséget. Ennyi az egész. A chingerek az egyetlen értelmes idegen faj a galaxisban, akiket felfedeztünk, hát természetes, hogy ki kell irtanunk őket.
– Hogy a francba érted azt, hogy természetes? Én nem akarok kiirtani senkit. Haza akarok menni, és trágyázástechnikai kezelő akarok lenni.
– Nos, én nem személyesen rád értettem… izé… – Buzgó Muki piros kenőcsös kezével kinyitott egy újabb doboz cipőkrémet, és belevájta ujjait. – Az emberi fajra gondolok, az emberiség akarja kiirtani a chingereket. Ha nem pusztítjuk el őket, ők végeznek velünk. Persze a chingerek azt hangoztatják, hogy a háborút tiltja a vallásuk, legfeljebb védekezve harcolnak, és való igaz, hogy eddig még egyetlenegyszer sem támadtak meg minket. De egy napon megváltozhat a vallásuk, és akkor mi lenne velünk? A legjobb megelőzés, ha már most kiirtjuk őket.
Bill kihúzta a villanyborotvát, és megmosta arcát, a langyos, rozsdabarna vízben.
– Ennek akkor sincs értelme. Jó, rendben van, a húgom, aki mellesleg nincs is, nem fog feleségül menni egyikükhöz sem. De mi a helyzet azzal… – Az egyik zuhanyzórekeszre mutatott: TARTSD TISZTÁN A ZUHANYT – AZ ELLENSÉG RÉSEN VAN! – Vagy azzal… – A vizelde fölött: GOMBOLD BE A SLICCED – AZ ELLENSÉG KÉMEI MINDENT LÁTNAK! – Eltekintve attól, hogy nem értem, mi érdekük fűződik ahhoz a chingereknek, hogy huszonöt fényévet utazzanak azért, hogy belessenek a sliccembe… nem értem, hogy lehetne egy chingerből kém? Miféle sminket használhatna egy két és fél méteres gyík, hogy jámbor újoncnak álcázza magát? Még Döghalál Drangnak sem igen álcázhatnák magukat, bár… ki tudja…
A világítás kialudt, és mintha nevének említésével megidézték volna, mint egy ördögöt a pokolból, Döghalál üvöltése mennydörgött végig a barakkok között.
– A vackukba! Begubózni! Ne feledjék, nyavalyás riadtszeműek, háború van!
Bill keresztülbotladozott a barakkok közti sötétségben, ahol az egyetlen világítást Döghalál parázsló tekintete adta. Abban a pillanatban elaludt, amint feje a smirglipárnához ért, és úgy tűnt, csak egy pillanat telt el az ébresztő máris kiugrasztotta az ágyból. Miközben reggelizett, és ő erőlködve vagdalta kávépótlóját kicsi darabokra, hogy le tudja nyelni, a telehíradó súlyos küzdelmekről adott számot a Béta Lyra szektorban, és nagy veszteségeket említett. Nagy nyögés szállt fel az ebédlőben e hír említésére, no nem a túltengő patriotizmustól, hanem attól a tudattól, hogy minden rossz hír után csak még inkább megkeserítették az életüket. Azt még nem tudták, mire számíthatnak, de hogy valami meglepő kínzás vár rájuk, afelől kétségük sem volt. Igazuk lett. Mivel a reggel hűvösebb volt, mint szokott, a hétfői díszszemlére csak délben került sor, amikor a vastartalmú aszfalt alakulótér már kellemesen felmelegedett ahhoz, hogy néhány hőgutás esetre számítani lehessen. És ez csak a kezdet volt. Bill a hátsó sorban állt vigyázzban, és még onnan is jól látta, ahogy légkondicionált légsátrat illesztenek a szemleemelvényre. Ez valami nagykutya érkezését jelenti. Atommordályának vállszíja már-már kettévágta a vállát, a homlokán egy verejtékcsepp gyűlt össze, lecsúszott az orrán, és lecsöppent az orra hegyéről. A szeme sarkából látta az enyhe fodrozódást, amikor egy-egy katona kidőlt a felsorakozott ezred szabályos alakzatából; ezeket a lábuknál fogva vonszolták el a fél mérfölddel arrébb várakozó mentőig. Ott életre pofozták őket, és visszazavarták a helyükre, az alakzatba.
Aztán a banda rákezdett az ŰRGÁRDA DIADALA A CHINGEREK FELETT-re, és egy adott jelre minden bakancs egyszerre csattant, és ugyanabban a pillanatban karabélyok villantak meg a napfényben. A dandárparancsnok kocsija – ez valószínű volt a ráfestett csillagok sokaságából – húzott a szemleemelvény mellé, egy apró, köpcös alak sietett keresztül a gőzölgő levegőn, hogy enyhülést találjon a légsátorban. Bill sohasem látta még ilyen közelről, legalábbis elölről nem, bár egyszer mintha megpillantotta volna beszállni a, dandártábornokot a kocsijába a színházépület mellett. Bill gyanította, hogy ő lehetett, de akkor csak hátulról látta, alig egy villanásra. Tehát, Na volt is valami képe a tábornokról, legfeljebb valami távoli hangyaméretű alaknak gondolta. A legtöbb tisztet ilyennek hitte, hiszen a kiképzés alatt legfeljebb távolról látott tiszteket. Bár egy főhadnagyot egyszer már látott a szolgálati helyiségben, és most már tudta, hogy a tiszteknek is van arcuk. Meg volt még az a tiszti orvos, aki harminc méterre sem volt tőle, aki a különböző kórságok elkerüléséről oktatta őket, viszont azt nem jól látta, mert nagy szerencséjére pont egy oszlop mögé ülhetett, és azon nyomban elaludt.
Miután a zenekar elhallgatott, az antigravitációs hangszórók az alakzatok fölé lebegtek, és a tábornok beszélni kezdett hozzájuk. Nem mondott semmi érdemlegeset, amire érdemes lett volna odafigyelni, de a végén azzal a bejelentéssel zárta szavait, hogy a súlyos veszteségek miatt a kiképzési programot felgyorsítják. Az újoncok valami ilyesmire számítottak. Aztán a rezesbanda megint rákezdett, ők visszamasíroztak a barakkjaikba, kaptak másfél percet, hogy átöltözzenek darócruháikba, aztán – most már kétszeres menettempóban – kivágtattak a gyakorlótérre, ahol atomkarabélyaikkal gödrökből felbukkanó, műanyag chingerbábukra lövöldöztek. Igen gyatrán céloztak mindaddig, míg egyszer csak Döghalál Drang bukkant fel az egyik gödörből. Az újoncok azon nyomban valamennyien sorozatvetésre kapcsoltak, és röpke tizedmásodperc alatt az összes töltetet kilőtték a fegyverükből, amit nagyon nehéz megtenni. Amikor a füst eloszlott, abbahagyták az éljenzést, és keservesen zokogni kezdtek, mert látták, hogy csak Döghalál Drang műanyag mása hever ott apró cafatokra szaggatva, és az igazi Drang máris feltűnt mögöttük agyarait csattogtatva, és kiosztott rájuk egy teljes hónap pihenőmegvonást.
– Csodálatos dolog az emberi test – jegyezte meg Köcsög Brown egy hónappal később, miközben a Legalacsonyabb Rangúak Klubjában üldögéltek egy asztalnál, szeméttel töltött, műanyag bevonatú kolbászt majszoltak, és hozzá vizezett, gőzölgő sört kortyolgattak. Köcsög Brown hegyvidéki kecskepásztor volt, és erről kapta a nevét, hiszen mindenki tudja, miféle ocsmányságokat művelnek a hegyi kecskepásztorok a kecskéikkel. Általában keveset beszélt, hiszen hozzászokott már a magányhoz, melynek csendjét csak néha-néha töri meg egy-egy vágytól gyötört kecske kínlódó mekegése. Viszont nagy gondolkodó volt, hiszen gondolkodásra aztán bőven volt ideje. Egy gondolaton napokig, néha hetekig is eltöprengett, mielőtt hangosan kimondta, és miközben gondolkodott, semmi sem tudta kizökkenteni. Az sem zavarta, hogy Köcsögnek nevezik, pedig bármely más katona pofán vágná azt, aki így merné szólítani. Bill, Buzgó és az X-csoport katonái az asztal körül üldögéltek, és mindannyiszor megtapsolták és megéljenezték, ha Köcsög megszólalt. – Fejtsd ki bővebben, Köcsög!
– Nézd már, ez még tud beszélni… pedig azt hittem, beledöglött a szó!
– Folytasd… Miért olyan csodálatos az emberi test?
Feszült csendben kivárták, míg Köcsögnek hosszas próbálkozás után sikerült leharapnia egy darabot a kolbászából, majd hiábavaló rágás után egyben lenyelte, és ez a cselekedete könnyeket csalt a szemébe. Leöblítette a fájdalmát egy nyeletnyi sörrel, de ettől csak még felhősebb lett a tekintete.
– Az emberi test azért csodálatos, mert amíg meg nem hal, él.
Egy darabig várták a folytatást, aztán amikor rájöttek, hogy ezzel vége a kinyilatkoztatásnak, dühösen morogtak rá.
– Köcsög, hogy te mekkora köcsög vagy!
– Beléphetsz az ökrök közé!
– Hova?
Bill tudta, mit jelent a szó, de nem magyarázta el nekik. Már csak feleannyian maradtak, mint amennyien indultak. Egy főt áthelyeztek, a többiek kórházba, diliházba kerültek, vagy kiszuperálták őket különböző testi rokkantság miatt. Néhányan elhaláloztak. A túlélők, megszabadulván minden fölösleges súlyuktól, ezt az elvesztett súlyt izmokban pótolták, és mostanra viszonylag hozzászoktak a Leon Trockij tábor szörnyűségeihez, bármennyire gyűlölték is. Bill csak csodálni tudta a rendszer hatásosságát. A polgári életben elszarakodnak mindenféle vizsgákkal, diplomával, tanfolyamokkal, meg ezernyi más vacakkal, ami nem képes az emberből kihozni az igazi tudását. Viszont a katonáknak milyen könnyedén sikerült! Kinyírták a gyengéket, és erőssé tették az életben maradiakat. Csodálta ezt a rendszert. Ugyanakkor gyűlölte is.
– Tudjátok, mi kéne nekem? Egy jó nő – szólt közbe Ronda Randovics.
– Ne beszélj mocskos dolgokat! – torkolta le Bill azonnal, mert éneikül is épp eléggé be volt zsongva.
– Ki beszél itt mocskos dolgokat? – nyüszítette Ronda. – Egy szóval se mondtam, hogy jó katonának lenni, vagy hogy Döghalál emberi lény, sem más hasonlót. Csak azt mondtam, hogy asszony kell! Nektek nem?
– Nekem pia kell – jegyezte meg Köcsög Brown, és belekortyolt vizezett, langyosított sörbe, megborzongott, aztán a fogain keresztül hosszú sugárban köpte az egészet a betonra, ahol az nyomban elpárolgott.
– Úgy van, úgy van – helyeselt Ronda, és kopasz, szemölcsös fejét le-fel rázta. – Asszony is kell meg pia is. – A nyüszítése szinte már elviselhetetlenné vált. Végül is, mi más létezhet még, amire egy katona vágyik?
Hosszú ideig gondolkoztak; de senkinek nem jutott eszébe más, amire vágyhatna. Buzgó Muki kikukkantott az asztal alól, ahol ez idáig módszeresen bakancsokat tisztogatott, és közölte, hogy még több cipőkrémre vágyik, de vele nem törődtek. Még Billnek sem jutott eszébe, mi másra vágyhatna, mint az előbb említett két dologra, pedig igencsak erőltette az agyát. Feszülten törte a fejét, mivel emlékezett, hogy civil korában tele volt vágyakkal, de most semmi sem jutott eszébe.
– Hű, már csak hét hét van az első kimaradásig – szólt ki Buzgó Muki az asztal alól, aztán felsikoltott, mert mindenki egyszerre rúgott belé.
Azonban bármilyen lassan telt is a szubjektív idő, az objektív óra még ketyegett, és a hét hét egytől egyig eltelt. Elfoglalt hetek voltak, telve mindazon gyakorlással, melyre egy újoncnak csak szüksége lehet: bajonett-forgatás, kézifegyver lőgyakorlatok, csuklógyakorlatok, ijesztőpofa-vágás, tájékozódás, önvédelem, közös nótázás, és a Háborús Szabályzat olvasása. Ez utóbbit heti két alkalommal kellett gyakorolniuk, és ez volt a legnagyobb kínzása, mivel már az első szavak heves álmosságot okoztak. A magnó recsegő, monoton hangjának hallatán valamennyien bóbiskolni kezdtek. Azonban az auditóriumban minden széket felszereltek EEG-vel, mely egyfolytában a szerencsétlen gárdisták agyműködését fürkészte. Amint az első alfa-hullámokat érzékelte, fájdalmas elektrosokk vágott bele a szunnyadgató gárdista alfelébe, fájdalmas ébredést idézve elő. A régi auditórium egy félhomályos kínzókamra volt, melyben a zsongó és zsongító hangot gyakorta törte meg a megrázottak éles sikoltása, és a bóbiskoló, bólogató fejek álmosító ritmusát megszakították a fájdalmasan felpattanó alakok.
Senkit sem érdekeltek azok az iszonyatos megtorlások és büntetések, melyeket a paragrafusok kilátásba helyeztek a legártatlanabb bűnökért is. Mindannyian tudták, hogy a legalapvetőbb emberi jogaikat elveszítették, amikor aláírták a besorozást, és a legkevésbé sem voltak arra kíváncsiak, hogy mi az, amit nem tehetnek. Csak egyvalami izgatta őket: lázasan számolták az órákat, amikor végre elindulhatnak az első kimaradásukra. A szertartás, melynek révén kiérdemelhetik ezt az irigylésre méltó helyzetet, még a szokásosnál is megalázóbb volt, de már alig várták, csak lesütötték a szemüket, és akár a lelkiüdvüket is odaadták volna cserébe a kicsi, műanyag lapocskáért. Amint a szertartás véget ért, bezsúfolódtak az egyvágányú vonatba, és tíz méter magasságban átszáguldottak a szögesdrót és a futóhomoksávok fölött, aztán kiszálltak Leyville kicsiny tanyaközpontjában.
Legalábbis a Leon Trockij tábor megépítése előtt még agrártelepülés volt, és hellyel-közzel, amikor a katonák sokáig nem kaptak kimaradást, visszatértek az ősi földműveléshez. Máskor viszont a gabona és magtárakat becsukták, és kinyitottak a kocsmák meg a bordélyházak. Néha egy építmény szolgált minden célra. Amikor az első kimaradásra érkező csapat kidübörgött az állomásról, csak meghúztak egy kart, és a magtárak máris átalakultak kocsmákká (vagy hálószobákká), az árusok kerítőkké és stricikké, a pénztárosok ugyanúgy pénztárosok maradtak – csak az árak: szöktek fel –, és a gabonáspultokat telirakták poharakkal és italokkal. Bill és társai betódultak a legeslegelső ilyen hullaház-bordély-szalonba.
– Na, mi kéne, fiúk? – kérdezte a Végső Nyugalom Bár és Grill örökké vigyorgó tulajdonosa.
– Egy dupla balzsam – közölte Köcsög Brown.
– Na ne szórakozz! – mondta a földbirtokos sértődötten, és a vigyor eltűnt a képéről, miközben leemelte a polcról azt az üveget, melyen a rikító színű VALÓDI WHISKY címkét leragasztották a BALZSAM felirattal. – Na balhézz, vagy hívom az MP-seket! – Vigyora visszatért, amikor pénzérmék koppantak az asztalon. – Mivel kívánják mérgezni magukat, uraim?
Letelepedtek egy hosszú, keskeny asztalhoz, melyet kétoldalt rézfogantyúk díszítettek, s legurították porlepte torkukon az áldott enyhülést hozó etilalkoholt.
– Bevonulás előtt még sosem ittam – közölte Bill, miután lelöttyintett a gigáján négyujjnyi Vén Vesegyilkost, és ismét kitartotta a poharát.
– Nem is volt rá szükséged – jegyezte meg Ronda, és töltött.
– Úgy biz'a! – vélte Köcsög Brown, megkönnyebbülten nyalogatva az ajkait, aztán ismét szájához emelte az üveget.
– Izé… – jegyezte meg Buzgó Muki, és habozva szürcsölt bele az italába. – Olyan íze van, mint a cukoroldat, faforgács, különböző észterek és alkohol keverékének.
– Igyad! – mordult rá Köcsög, és megragadta a nyakánál az üveget. – Neked még ez is túl jó.
– Na, most már asszonyt akarok! – kiáltotta Ronda, és valamennyien az ajtónak rontottak, de megrekedtek, mert egyszerre akartak kijutni. De aztán valaki felkiáltott:
– Odanézzetek!
Visszafordultak, és látták, hogy Buzgó Muki még mindig az asztalnál ül.
– Asszony! – kiáltott oda neki Ronda lelkesen, körülbelül olyan hangsúllyal, mint amikor valaki egy kutyának füttyent, hogy "Kaja!". A gárdisták türelmetlenül toporogtak az ajtóban. Buzgó nem mozdult.
– Izé… azt hiszem, én maradok – mondta, és együgyűbben vigyorgott, mint valaha. – De ti csak menjetek, fiúk!
– Nem vagy jól, Buzgó?
– De. Remekül!
– Nem bizsereg a lágyékod?
– Izé…
– Mit fogsz itt csinálni?
Buzgó lenyúlt az asztal alá, és egy nagy vászonzsákot húzott elő. Kinyitotta, és megmutatta, hogy tele van piros bakancsokkal.
– Gondoltam, be kéne hoznom a lemaradást.
A többiek elgondolkozva ballagtak ki a sáron keresztülvezető fapallón.
– Mit gondoltok, minden rendben van ezzel a Buzgóval? – kérdezte Bill, de senki sem felelt. Mindannyian a sáros út végén fényesen világító táblára nézett, mely ragyogva csábította a tekintetüket.
GÁRDISTA PIHENŐ – mondta a felirat. FOLYAMATOS SZTRIPTÍZ és REMEK PIÁK és ami még jobb, SZOBÁK A VENDÉGEINKNEK ÉS BARÁTAIKNAK. Gyorsabb tempóra váltottak. A Gárdista Pihenő kirakatát háromdimenziós képek töltötték meg felöltözött (karpereces sztárok) előadóművészek, és valamivel arrébb pedig meztelenek (karperec nélküli bukott sztárok). Bill felhagyott a heves lihegéssel, visszahúzta kilógó nyelvét a szájába, és egy táblácskára mutatott az emlőktől dús látványosságok fölött. BELÉPÉS CSAK TISZTEKNEK.
– Tűnés innen! – reccsent rájuk egy MP-s, és feléjük bökött elektromos botjával. Elcsoszogtak.
A következő létesítménybe bárki beléphetett, de a belépődíj 77 dolcsiba került, és nekik összesen nem volt annyijuk. Azután újra kezdődtek a BELÉPÉS CSAK TISZTEKNEK feliratok, és egyszer csak az utcának vége szakadt, a fények elmaradtak.
– Mi az ott? – kérdezte Ronda, mivel mormolást hallott egy sötét mellékutcáról, és amikor közelről megnézték, látták, hogy gárdisták sorakoznak hosszan elnyúló vonalban, melynek eleje eltűnik egy sarok mögött. – Mi van itt? – kérdezte Ronda a legutolsó embert.
– Bordély közlegényeknek. Meg ne próbáljatok előrepofátlankodni, köcsögök! Beállni a sorba, ide mögém!
Azonnal beálltak, és Bill lett az utolsó. De nem sokáig. Lassan csoszogtak előre, újabb gárdisták jelentek meg, és beálltak a sor végére. Az éjszaka hűvös volt, és Bill többször is nagy, életmentő kortyokat vett a palackjából. Alig-alig beszélgettek, és még azzal is felhagytak, ahogy a vörös lámpás ház bejáratához egyre közelebb jutottak. Szabályos időközönként nyílt és zárult, és Bill bajtársai egymás után beszivárogtak. Aztán rákerült a sor, az ajtó már nyílni kezdett, és ő már emelte a lábát, hogy belépjen, amikor szirénák kezdtek vijjogni, és egy rengő pocakú MP-s ugrott Bill és az ajtó közé.
– Általános riadó! Mindenki vissza a bázisra! – süvöltötte.
Bill felüvöltött csalódottságában, előreugrott, de egy könnyed csapás az elektromos bottal visszaröpítette a többiek közé. Félig kábán sodródott a gárdistákkal, miközben a szirénák üvöltöttek és mesterséges északi fény rajzolta fel az égre, hogy: FEGYVERBE! száz mérföldes nagyságú lángoló betűkkel. Valaki odanyúlt, és felrántotta Billt, mielőtt összerogyva a dübörgő bakancsok alá kerülhetett volna. Kedves bajtársa, Ronda volt az, arcán igazán ronda, kielégült vigyorral, és Bill szeretett volna a pofájába vágni. De mielőtt fel emelhette volna az öklét, berángatták a gyorsvasútba, átzúgtak az éjszakán, és visszatértek a Leon Trockij táborba. Bill megfeledkezett a dühéről, amikor Döghalál Drang agyarai csattantak össze az orra előtt a tömegből.
– Pakolni! – recsegte. – Kihajózás!
– Ezt nem tehetik… még be sem fejeződött a kiképzés!
– Bármit megtehetnek, és általában meg is teszik. Dicsőséges űrcsatára került sor, mely diadallal végződött, de több mint négymillió embert vesztettünk, egy-két ezer ide vagy oda. Utánpótlásra van szükség, és ezek maguk lesznek. Készüljenek az utazásra azonnal, ha nem hamarabb.
– Ez nem lehet… hisz nekünk nincs is űrruhánk! A raktár pedig…
– A szükséges felszerelést már bepakolták.
– Élelem…
– A szakácsok és a konyhamunkások már felszálltak. Ez szükségállapot. Minden nélkülözhető ember útra fog kelni. Valószínűleg megdögleni. – Összecsattintotta az agyarait, és gyűlöletes vigyor ült ki ocsmány képére. – Én viszont itt maradok békés biztonságban, hogy utánpótlást képezzek ki. – A csőpostában hirtelen üzenet érkezett, Döghalál kinyitotta a kapszulát, és miközben olvasta, vigyora lassan elenyészett. – Én is megyek – makogta.

Harmadik fejezet

Már 89 672 899 újoncot behajóztak a Leon Trockij táborból, így a folyamat olyan simán és zökkenőmentesen zajlott, hogy szinte már önmagától gördült, mint egy farkába harapó kígyó. Bill és cimborái az utolsók között voltak, és közvetlenül mögöttük a kígyó már emészteni kezdte önmagát. Őket alig fosztották meg a szőrzetüktől, a borbélyok máris egymásra rontottak, és ultraszonikus készülékeikkel megnyírták egymást, eltávolítottak minden testi szőrzetet, bajuszdarabkák, húsdarabok és vércseppek hullottak a padlóra, és máris beszálltak, maguk után húzva a hajóba az irányítókat is. Katonai orvosok önmagukat is beoltották űrláz és űrvész ellen, az írnokok a hónuk alá vették a könyveiket meg a fizetési listát, és a rakományfelügyelők felrugdosták egymást a fedélzetre. Hajtóművek indultak be, óriási tűzoszlopok emelkedtek, vérvörös lángnyelvek nyalogatták a kilövőállásokat, és látványos tűzijátékban mindent felégettek maguk alatt, mivel a repülésirányítók is a fedélzeten voltak. A hajók mennydörögve és visszhangot verve kúsztak fel az égbe, maguk mögött hagyva a csendes és kihalt Leon Trockij tábort, a sötét kísértetvárost, ahol napiparancsokat és fegyelmi intézkedéseket fújt le a szél az elhagyott íróasztalokról, elsodorta azokat, és feltapasztotta a Tiszti Klub világos ablakaira, amelyen túl épp egy nagy ivászat tartott, bár sok zokszó elhangzott a tisztek részéről, mert maguknak kellett kiszolgálni magukat.
A szállítóhajók egyre feljebb emelkedtek, ahol a nagy űrjáró hadihajók sötétítették el a csillagokat. Az új űrflotta várt rájuk, a legerősebb, amit a galaxis valaha is látott, és szó szerint olyan új volt, hogy a hajók gyártása még be sem fejeződött. Hegesztőpisztolyok apró lángjai ragyogtak tündöklő pontokként, és ibolyaszínű ívek villantak a homályban. Amikor a behemót csillagjárók építése véget ért, a fénypontok kihunytak, és elhaló sikolyok csendültek a sisakmikrofonokban, ahogy a munkásokat ahelyett, hogy visszavitték volna a bázisra, betessékelték a frissen készült hajó gyomrába. Totális háború vette kezdetét.
Bill keresztültámolygott a roskadozó műanyag csövön, mely összekötötte az űrrepülőt a hatalmas hadihajóval, és ledobta a málhazsákját egy altiszt elé, aki egy hangárméretű légzsilipben elhelyezett íróasztalnál ült. Vagyis inkább csak le akarta dobni, mivel a súlytalanságban a málhazsák a levegőben maradt, és amikor Bill meglökte, felemelkedett. (Mivel szabadesésben minden test szabadon esik, és minden súly súlytalan, és minden hatáshoz tartozik egy ellenhatás, vagy valami hasonló.) Az altiszt felpillantott, kivicsorította a fogait, és lerántotta Billt a padlóra.
– Elég volt a köcsög légtornász trükkökből, gárdista! Neve?
– Bill, két l-lel.
– Bil – motyogta az altiszt, majd megnyalta a ceruzáját, és szép formás betűkkel felírta a nevet a hajó névjegyzékébe. – Két "l" csak a tiszteknek jár, köcsög… Tanulja meg, hol a helye! Képesítése?
– Újonc, képesítetten, kiképzetlen, űrbeteg.
– Itt tilos hányni, bírja ki a körletéig! Mostantól hatodszintű képzetlen biztosítékellátó. A körlete a 34J-89T-001-es. Tovább! És vigye a röpködő zsákját is!
Bill alig találta meg a körletét és dobta be a málhazsákját, mely lebegni kezdett a kőkemény matrac fölött, máris Buzgó Muki lépett be, a nyomában Köcsög Brown meg egy csapat idegen, ezen utóbbiak némelyike hegesztőpisztollyal és dühös arckifejezéssel.
– Hol van Ronda meg a többiek? – kérdezte Bill. Köcsög vállat vont, és leszíjazta magát az ágyára, hogy hunyjon egyet. Buzgó kinyitott egy zsákot a hat közül, amit magával hozott, és kivett belőle egy pár bakancsot meg a cipőkrémet;
– Üdvözültél? – kérdezte egy mély, érzelemtől remegő hang a körlet túlsó végéből. Bill felpillantott, és egy hatalmas termetű gárdistát látott, aki felé mutatott az ujjával. – Neked szóltam, testvér, Üdvözültél?
– Ezt nehéz eldönteni – mormolta Bill, és a holmijai közt kezdett turkálni, remélve, hogy a fickó leszáll róla. Ám ehelyett a behemót odajött, és letelepedett Bill ágyára. Bill megpróbált úgy tenni, mintha észre sem venné, de ez nem ment könnyen, mivel az illető rengő izmú, vaskos állú, kétméteres vasgyúró volt. Csodás pirosasfekete bőre volt, amitől Billt kissé elkapta az irigység, merthogy az ő bőre csak valami szürkés rózsaszín volt. Mivel a hajósruhája a feketének szinte ugyanolyan árnyalatából készült, az illető úgy nézett ki, mintha egybe szabták volna az uniformissal, és ez nagyon hatásosnak tűnt villogó mosolyával és átható pillantásával.
– Isten hozott a Fanny Hill fedélzetén – harsogta, és egy barátságos kézszorítással szilánkokra zúzta Bill ujjcsontjait. – A flotta veterán hölgye már majd egy hete járja az űrt. Én Tembo tiszteletes vagyok, hatodszintű biztosítékellátó, és a zsákodon lógó plakettről látom, hogy a te neved Bill, és mivel mostantól hajóstársak vagyunk, Bill, szólíts csak Tembónak, és egyébként hogy van a lelked?
– Hát, mostanság nem nagyon volt időm erről tűnődni…
– Rögtön gondoltam, hisz látszik, hogy újonc vagy, és a kiképzés alatt a gyónást megtorolja a haditörvényszék. De most már mindez a múlté, a lelked üdvözülhet. Megkérdezhetem, milyen hitű vagy…?
– Hát, a szüleim fundamentalista zoroasztristák, tehát feltételezem…
– Babonaság, fiacskám, puszta babonaság. A sors keze volt az, ami összehozott bennünket ezen a hajón, hogy a lelkednek legyen esélye megmenekülni a pokol tüzes bugyraiból. Hallottál valaha a Földről?
– Igen, szeretem a süteményeket…
– Az egy bolygó, fiacskám… az emberiség otthona. A szülőhaza, ahonnan minden sarjadt, tudod, egy csodálatos, zöld világ, az űr egy drágaköve. – Tembo egy apró vetítőt húzott elő a zsebéből beszéd közben, és egy színes kép jelent meg a plafonon, egy fehér felhőkkel körülvett bolygó képmása. Hirtelen élénk villámlás hasított keresztül a felhőkön, rángatózott, sistergett, miközben hatalmas, fehér sebek jelentek meg a lenti bolygón. A tűfejnyi hangszóróból tompa morajlás hallatszott. – Azonban háború kélt az emberfiák között, és addig csapkodták egymást atomenergiával, míg maga a Föld is hangosan nyögött, és mindent elnyelt a végpusztulás. És amikor az utolsó villámok is elcsendesedtek, halál maradt északon, halál nyugaton, halál keleten, halál, halál, halál. Felfogtad, mit jelent ez? – Tembo hangja egy pillanatra megremegett, és felfokozott várakozással leste a választ katekista kérdésére.
– Hát, nem vagyok benne egészen biztos – motyogta Bill, és céltalanul kotorászott a zsákjában. – Én a Phigerinagon II-ről jöttem, egy jóval nyugodtabb helyről, és…
– DÉLEN nem volt halál! És miért menekült meg a dél, kérdem én, és a válasz az, hogy Samedi akaratából történt, hogy az összes hamis prófétát és hamis vallást letörölték a Föld színéről, hogy csak az egyetlen igaz hit maradjon. Az Első Reformált Voodoo Egyház…
Általános hívás hangzott fel, egy sípoló hang, melyet az emberi koponya rezonáns frekvenciájára hangolták, úgy hogy a csont úgy vibrált, mintha a fej egy hatalmas üvegharangban lenne, és a látás elhomályosodott minden csapásnál. Tülekedve rontottak ki a folyosóra, ahol az iszonyatos zaj nem egészen volt olyan hangos, és ahol altisztek kergették őket az állomáshelyükre. Bill egy olajos létrán felmászott Buzgó Muki után, és a biztosítékterem padlója alól bukkant ki egy fedélzeti nyíláson át. Nagy halom biztosíték sorakozott mindenfelé, míg a rakások tetejéből karnyi vastag kábelek meredtek felfelé, és eltűntek a plafonban. A rakások előtt szabályos közönként harminccentis kerek lyukak látszottak.
– Én csak annyit mondok, ha bármelyikőjük bajt csinál, személyesen nyomom a fejét a legközelebbi biztosítékcsúszdába! – Egy olajos ujj az egyik kerek lyukra mutatott, és az újoncok a hangból megtudták, hogy ez lehet az új főnökük. Alacsonyabb, szélesebb és derékban vastagabb volt, mint Döghalál, de az általános jellemzők ugyanazok voltak. – Spleen elsőszintű biztosítékfelügyelő vagyok. Én kaptam magukat, nyavalyás, földipatkány köcsögöket, és csinálok magukból magasan képzett, hatékony biztosítékellátókat, vagy ha nem, hát belegyömöszölöm magukat a biztosítékcsúszdába. Ez egy nagy képzettséget és hatékony technikát igénylő munka, melynek a betanulási ideje általában egy év, de most háború van, és vagy megtanulják azonnal, vagy különben… Bemutatom. Tembo, lépjen középre! Vegye ki a 19J-9-es áramkört!
Tembo összecsapta a bokáját, és a feszült figyelem központjában előrelépett. Mindkét oldalán biztosítékok sorakoztak, fehér porcelán hengerek, mindkét végükön fémlapokkal, harminc centi átmérőjűek, másfél méter magasak és ötvenkilósak. Mindegyik biztosíték közepén piros szalag futott. Spleen rácsapott az egyik ilyen szalagra.
– Mindegyik biztosítékon van egy ilyen piros szalag, amit biztosítékszalagnak hívunk, és a színe piros. Mikor a biztosíték kiég, a szalag megfeketedik. Nem várom el, hogy mindezt most azonnal megjegyezzék, de ez benne van a kézikönyvben, amit maguknak betéve kell tudniuk, mielőtt a kezem alól kikerülnek, különben… Most bemutatom, mi történik, amikor egy biztosíték kiég. Tembo… ott egy kiégett biztosíték! Rajta!
– Unggh! – kiáltotta Tembo, odaugrott a biztosítékhoz, és mindkét karjával átölelte. – Unggh! – kiáltotta újra, amikor a biztosítékot kiemelte a tokjából, és ismét "unggholt" egyet, amikor belökte a biztosítékcsúszdába. Aztán újabb unggholással új biztosítékot ragadott fel a rakásból, unggholva a tokjába kattintottá, aztán vigyázzba merevedett.
– Pontosan így kell, precízen, kiszámítottan, katonásan, és vagy megtanulják, vagy különben… – Tompa zümmögés hangzott fel, mely olyan volt, akár egy elfojtott böfögés. – Kaja! Most szünetet tartunk, és míg zabálnak, gondolják át, amit eddig tanultak. Oszolj!
Más gárdisták siettek tova a folyosón, és Billék követték őket a hajó gyomrába.
– Izé… Mit gondolsz, kapunk olyan kosztot, mint a táborban? – kérdezte Buzgó, és buzgón nyalogatta a szája szélét.
– Kizárt dolog, hogy annál rosszabb legyen – vélte Bill, miközben beálltak a sorba annál az ajtónál, melyen a KETTES SZÁMÚ KÖZÖS ÉTKEZDE felirat állt. – Bármilyen változás jót fog tenni. Elvégre… most már nem újoncok vagyunk, hanem harcosok. A kézikönyv szerint harckész kondícióban kell tartaniuk bennünket.
A sor gyötrelmes lassúsággal haladt előre, de egy óra múlva odaértek az ajtóhoz. Bentről egy fáradt tekintetű, szappanhabos, piszkos kötényű konyhaszolgálatos egy rakásból sárga műanyagcsészét nyújtott oda Billnek. Bill tovább lépett, és amikor az előtte álló gárdista elment, egy üres fal előtt találta magát, melyből egyedért vaskos cső meredt elő. Egy kövér szakács állt mellette átizzadt atlétában és nagy fehér kuktasapkával a fején, és türelmetlenül legyintett a levesmerő kanállal.
– Gyerünk már, gyerünk, mit ácsorogsz itt? Sosem ettél még ezelőtt? Csészét a csap alá, dögcédulát a résbe! Kapkodd magad!
Bill a csap alá tartotta a csészét, ahogy tanácsolták, és egy keskeny nyílást fedezett fel a falban szemmagasságban. A nyakában lógó dögcédulát becsúsztatta a nyílásba. Valami felberregett, híg sárga folyadék buggyant ki a csapból, és a csésze félig megtelt.
– Következő! – kiáltotta a szakács, és elrángatta Billt, hogy helyet adjon Buzgó Mukinak.
– Mi ez? – kérdezte Bill, és belebámult a csészéjébe.
– Mi ez, mi ez! – fortyogott a szakács, és rákvörös lett. – Hát az ebéded, te ostoba köcsög! Vegyileg abszolút tiszta víz, tizennyolc aminosav, tizenhat vitamin, tizenegy ásványi só, zsír és szőlőcukor. Miért, mit vártál?
– Ennivalót… – mondta Bill reménykedve, aztán vörössé vált szeme előtt a világ, amikor a merőkanál lesújtott a fejére. – Nem kaphatnám inkább zsír nélkül? – kérdezte esdekelve, de kituszkolták a folyosóra, és Buzgó hamarosan utolérte.
– Jé – mondta Buzgó –, ebben minden benne van, ami a létfenntartáshoz feltétlenül szükséges. Hát nem csodálatos?
Bill beleszürcsölt a folyadékba, aztán retteneteset sóhajtott.
– Ezt nézd meg! – mondta Tembo, és amikor Bill odafordult, a folyosófalra vetített képet mutatott neki. Homályos égbolt látszott, melyen mintha parányi alakok lovagoltak volna a felhőkön. – Pokol vár rád, fiacskám, hacsak nem üdvözülsz. Fordíts hátat a babonaságnak, mert az Első Reformált Voodoo Egyház tárt karokkal vár téged, hogy a keblére öleljen, és helyet adjon neked a mennyekben Samedi jobbján. Ott ülhetsz majd Mondongue-val, Bakalou-val és Zandorral, akik szívesen fognak látni.
A vetített táj megváltozott, a felhők közelebb jöttek, míg a piciny hangszóróból mennyei kórus harsogott dobkísérettel. Az alakok most már tisztán látszottak, mindannyian sötét bőrűek voltak, fehér köntösük hátán nagy fekete szárnyak meredeztek. Mosolyogtak, és kecsesen integettek egymásnak, ahogy a felhőik elúsztak egymás mellett, és miközben lelkesen énekeltek, a náluk lévő tamtamdobokat püfölték. Gyönyörű jelenet volt, és Bill szeme elfelhősödött egy kissé.
– Vigyázz!
Az elreccsent parancsszó visszhangot vert a falakon, és a gárdisták kihúzták magukat, összecsapták a bokájukat, és tekintetüket előre szegezték. A mennybéli kórus elhallgatott, ahogy Tembo egy gyors mozdulattal a zsebébe süllyesztette a vetítőt.
– Pihenj! – parancsolta Spleen biztosítékfelügyelő, és amikor megfordultak, két MP-st láttak kivont pisztollyal, akik egy tisztet kísértek. Bill tudta, hogy tiszt, mivel végigvettek egy tisztfelismerő kurzust, ráadásul minden retyóban lógott egy ISMERD MEG TISZTJEIDET plakát, és mindegyiküknek bőven volt alkalma hosszan szemrevételezni azokat a képeket a bélféregjárvány idején. Azonban Bill álla leesett, mert a tiszt olyan közel ment el mellette, hogy szinte érintette, és megállt Tembo előtt.
– Tembo hatodszintű biztosítékellátó, jó hírem van a maga számára. Két hét múlva lejár a hétéves szerződése, és példás magaviselete jóvoltából Zekial kapitány engedélyezte, hogy a szokásos kimustrálási fizetést megduplázzuk, és dicső leszerelést rendezzünk rezesbandával, és ingyenesen hazaszállítsuk a Földre.
Tembo pihenj állásban lepillantott őszülő bajusza fölül a csenevész tisztre.
– Ez nem fog menni, uram.
– Nem fog menni! – rikoltotta a tiszt, és előre-hátra hintáztatta magát magasszárú csizmájában. – Kicsoda maga, hogy maga mondja meg nekem, mi fog menni és mi nem…?!
– Nem én mondom, uram – felelte Tembo rendíthetetlen nyugalommal –, hanem a Háborús Szabályzat 13-9A pontjának 45-ös bekezdése a 43. kötet 8923. oldalán. Egyetlen ember vagy tiszt sem adhat ki leszerelési engedélyt, legfeljebb halálbüntetéssel semmilyen űrhajó, jármű, helyőrség, bázis, tábor, munkatábor területén szükséghelyzet idején…
– Mi maga, Tembo, űrjogász?
– Nem, uram, csak egy hűséges gárdista, uram. Csak a kötelességemet teljesítem, uram.
– Van magában valami nagyon furcsa, Tembo. Láttam a személyi adataiban, hogy maga önszántából jelentkezett, kábítószerek vagy hipnózis használata nélkül. Most megtagadja a leszerelést. Ez nagy baj, Tembo, nagyon nagy baj. Rossz hírbe hozza. Gyanússá teszi. Még azt hiszik, hogy kém vagy valami hasonló.
– A Császár hű katonája vagyok, uram, nem kém.
– Maga nem kém, Tembo, ennek nagyon gondosan utánanéztünk. De miért akar szolgálni, Tembo?
– Hogy a Császár hűséges gárdistája legyek, uram, és hogy mindent megtegyek az igaz hit terjesztéséért. Ön üdvözült már, uram?
– Vigyázzon a nyelvére, gárdista, különben kénytelen leszek vádat emelni! Igen, hallottunk magáról… tiszteletes… de nem tudtuk elhinni. Maga nagyon agyafúrt, de majd mi… – Magában motyorékolva elsétált, és ők vigyázzban álltak, míg el nem tűnt. A többi gárdista kissé furcsán nézett Tembóra, és kényelmetlenül feszengtek, míg ő is el nem ment. Bill és Buzgó lassan visszabandukoltak a körletükbe.
– Megtagadta a leszerelést… – motyogta Bill némi tisztelettel.
– Izé – kezdte Buzgó –, lehet, hogy dilis. Más magyarázat nincs rá.
– Ennyire hülye azért senki sem lehet – vélte Bill, aztán más vonta magára a figyelmét. – Vajon mi lehet ott? – mutatott egy ajtóra, melyen ez állt: IDEGENEKNEK BELÉPNI TILOS!
– Izé… nem tudom… lehet, hogy kaja? Nyomban besurrantak, és becsukták az ajtót maguk mögött, de nem találtak ennivalót. Ehelyett egy hosszúkás teremben találták magukat, melynek egyik fala görbe volt, és ennél a falnál ormótlan szerkezetek álltak, tele műszerekkel, tárcsákkal, kapcsolókkal, gombokkal, fogantyúkkal, egy képernyővel és egy ágyúcsővel. Bill odahajolt, és elolvasta a legközelebbi berendezésen a feliratot.
– Mark IV-es Atomágyú… és mekkorák! Ez lehet a hajó fő tűzállása. – Megfordult, és látta, hogy Buzgó furcsán felemelt karral áll, hogy a karórája az ágyúkra mutasson, és másik kezének mutatóujjával sűrűn nyomkodja az óra gombját.
– Mit művelsz? – kérdezte Bill.
– Izé… csak megnéztem, hány óra van.
– Honnan tudod, hány óra van, amikor az órád kifelé néz, és te csak a csuklódat látod?
Léptek csattantak a terem egyik távoli folyosójáról, és nekik eszükbe jutott az ajtón lévő felirat. Egy pillanat alatt kisurrantak, és Bill nesztelenül becsukta az ajtót. Mire visszafordult, Buzgó Muki már eltűnt, így egyedül kellett visszatalálnia a körletükhöz. Buzgó talált vissza hamarább, és már javában a bajtársai surranok pucolta, amikor Bill belépett. Fel sem pillantott. De mit művelhetett az órájával?

Negyedik fejezet

Ez a kérdés furdalta Bill oldalát egész nap, miközben küszködve elsajátították a biztosítékellátói munkát. Precizitást, jó technikát követelő munka volt, mely teljes figyelmet követelt, de a szabad percekben Bill rágódott magában. Akkor is rágódott, miközben sorban álltak kajáért, és szinte végigrágódta azt a néhány pillanatot is, ami a villany eloltása és a főbe kólintó álom között eltelt. Egyre jobban aggasztotta a dolog, és kissé le is fogyott.
No persze nem az aggodalom miatt fogyott le, hanem ugyanazért, amiéit mindenki más. A szűkre szabott adagok miatt. Az étel arra szolgált, hogy kielégítse a létszükségletet, és erre jó is volt, de az már más kérdés, miféle lét volt ez ilyen silány moslékkal. Egy kimerítő, egyhangú, éhséggel telt lét. Azonban Bill ezt fel sem vette. Sokkal nagyobb problémával küszködött, és segítségre lett volna szüksége. A második hét vasárnapján a gyakorlatozás után ahelyett, hogy elrohant volna az étkezde felé a többiekkel, visszamaradt, hogy beszéljen Spleen biztosítékfelügyelővel.
– Van egy kis problémám, uram…
– Nem maga az egyetlen, fiam, de egy pár kupicától elmúlik. Nem is férfi az, aki nem érzi a hiányt.
– Az én problémáin más jellegű. Szeretnék… találkozni … a káplánnal…
Spleen elsápadt, és a falnak dőlt.
– Mindent értek – mondta ernyedten. – Menjünk kajálni, és ha maga nem mondja el senkinek, én is tartom a szám.
Bill elpirult.
– Nagyon sajnálom, Spleen biztosítékfelügyelő úr, de nem tehetek róla. Nem az én hibám, hogy látnom kell, bárkivel megeshet… – Hangja elhalkult, a lábfejét nézte, és egyik surranóját a másikhoz dörzsölte. A csend egyre hosszabbra nyúlt, végül Spleen szólalt meg, de minden bajtársiasság eltűnt a hangjából.
– Rendben van, gárdista… ha tényleg ezt akarja. Remélem, a többiek nem tudnak meg semmit. Hagyja ki a kaját, és menjen fel hozzá most rögtön… itt egy kilépő. – Valamit firkált egy darab papírra, és megvetően a padlóra dobta, elfordult, és elment onnan. Bill lehajolt, és alázatosan felvette a cetlit.
Bill csúszdákon csusszant le, folyosókon, alagutakon ment végig, létrákon mászott le. A hajókönyvtárból megtudta, hogy a káplán a 89-es fedélzet 362-B szobájában található, és nagy nehezen sikerült odatalálnia a szegecselt vasajtóhoz. Kopogásra emelte a kezét, és izzadság kezdett gyöngyözni a homlokán, a torka kiszáradt. Remegő ujjai tompán koppantak a fémen, és végeérhetetlen várakozás után fojtott hang szólalt meg belülről.
– Igen, igen… jöjjön be… nyitva van.
Bill belépett, és bokái azonnal vigyázzba csattantak, amikor megpillantotta a tisztet a hatalmas íróasztal mögött, mely szinte az egész szobát betöltötte. A főhadnagy már erősen kopaszodott fiatal kora ellenére. Fekete karikák keretezték a szemét, és borosta ütött ki az állán. Nyakkendőjét rosszul kötötte meg, és félre is csúszott. Az íróasztalt beborító papírhalmok között kaparászott, felemelt párat, rárakta egy másik csomóra, ide-oda feljegyzéseket firkáit, másokat pedig a papírkosárba hajított. Amikor egy papírhalmot arrébb tett, láthatóvá vált egy táblácska, rajta a felirat: MOSODÁS TISZT.
– Elnézést, uram – mondta Bill –, azt hiszem, rossz helyen járok. A káplánt kerestem.
– Ez a káplán irodája, de ő csak délután egykor lép szolgálatba, és azt még egy olyan bamba képű fickó is tudja, mint maga, hogy addig már csak tizenöt perc van.
– Köszönöm, uram, később visszajövök… – Bill az ajtó felé araszolt.
– Maradjon csak, és segítsen! – A tiszt felemelte véraláfutásos szemeit, és gonoszul vihogott. – Most bejött a csőbe. Rakja sorba a zsebkendő-jelentéseket. Hatszáz szuszpenzor elveszett, hiányzik a leltárból. Azt hiszi, könnyű a mosodás élete? – Nyöszörgött az önsajnálattól, és odatolt egy adag papírt Bill elé, aki elkezdte sorba rakni azokat. Mielőtt végezhetett volna, csengőszó hangzott fel, és ezzel véget ért a feladata.
– Tudtam! – zokogott a tiszt kétségbeesetten. – Ez a munka sohasem ér véget, és egyre csak rosszabb és rosszabb lesz. És maga még azt hiszi, hogy maga van bajban! – Remegő ujjakkal fordította meg a táblácskáját az asztalon. KÁPLÁN, állt a másik oldalán. Gyorsan megragadta a nyakkendőjét, és sietve megfordította, hogy a lelógó része a tarkóján legyen. A nyakkendő hátulján papi gallér volt, mely simán siklott be az inge alá. Apró zörgés hallatszott, és a nyakkendő eltűnt, csak a papi gallér maradt.
A káplán összefonta a kezét maga előtt, lesütötte a szemét, és nyájasan mosolygott.
– Miben lehetek a segítségedre, fiam?
– Maga nem a mosodás tiszt? – képedt el Bill.
– Az vagyok, fiam, de az csak egy azon terhek közül, melyet a vállamon kell hordoznom. Ezekben a zavaros időkben kevés szükség van káplánra, de annál nagyobb mosodásra. Én legjobb tudásom szerint szolgálok. – Jámboran lehajtotta a fejét.
– De… maga melyik? A káplán, aki ideje egy részében mosodás tiszt, vagy mosodás tiszt, aki részben káplán is?
– Rejtély ez, fiam. Sok dolog van, mit jobb inkább nem firtatni. De ügy látom, bajban vagy. Megkérdezhetem, mely hitet vallód?
– Mely hitet?
– Kérdeztem valamit! – csattant fel a káplán, és egy pillanatra úgy tűnt, mintha most a mosodás tiszt szólt volna. – Hogyan segíthetnék rajtad, ha azt sem tudom, miféle hitet vallasz?
– Fundamentalista zoroasztrista.
A káplán egy műanyag lapot húzott elő a fiókból, és végighúzta rajta az ujját.
– Z… Z… Zen… Zodomita, Zoroasztrista, reformált fundamentalista. Ez az?
– Igen, uram.
– Jól van, fiam, nem lesz gond… huszonegy-ötven-kettő-nulla-öt… – gyorsan bepötyögte ezt a számsort az íróasztalába épített műszerpultba, aztán látványos mozdulattal és evangélista csillogással a szemében leseperte az összes iratot az asztalról. Rejtett gépezetek zümmögtek, az asztal egy része lebillent, és alulról egy aranybikákkal díszített fekete műanyag doboz bukkant fel. – Máris, máris – mondta a káplán, és kinyitotta a dobozt.
Előbb egy hosszú, fehér sálat tekert a nyaka köré, melyet megint csak aranyszövésű bikák díszítettek. Aztán egy vaskos, bőrkötésű könyvet vett ki a dobozból, majd pedig két fémbikát, melyek háta üreges volt. Az egyikbe desztillált vizet töltött egy műanyag palackból, a másikba pedig édes olajat, amit nyomban meg is gyújtott. Bill növekvő boldogsággal figyelte ezeket az ismerős előkészületeket.
– Micsoda szerencse – ujjongott –, hogy maga zoroasztrista! Így sokkal könnyebb lesz kiönteni a lelkem.
– A szerencsének ehhez semmi köze, csak az intelligens előrelátásnak. – A káplán egy kevés haomaport szórt a lángokba, és fűszerezett tömjénillat töltötte be a szobát. – Ahura Mazdah kegyelméből Zoroaszter felszentelt papja vagyok. Allah akaratából az iszlám hithű müezzine, Jehova jóvoltából pedig körülmetélt rabbi, és így tovább… – Jóindulatú arcán kegyetlen vicsor jelent meg. – És a létszámhiány miatt mosodás tiszt is. – Arca kisimult. – És most, fiam, add elő a problémádat…
– Hát… nem könnyű. Lehet, hogy csak ostoba gyanakvás a részemről, de aggaszt az egyik bajtársam viselkedése. Van benne valami furcsa. Nem is tudom, hogy mondjam…
– Bízz bennem, fiam, és tárd fel legbelsőbb érzéseidet nekem, és ne félj. Amit hallok, sohasem fog kijutni ebből a szobából, mert hivatásom szerint titoktartásra esküdtem. Könnyíts a terheiden!
– Kedves magától, atyám, és máris jobban érzem magam. Tudja, ez az én bajtársam mindig is fura egy alak volt, aki állandóan bakancsokat pucol, önként jelentkezik buditakarításra és nem szereti a lányokat.
A káplán együttérzően bólogatott, és közben a fűszeres tömjént szagolgatta.
– Nem értem, mi aggaszt, derék fickónak tűnik. Mert meg vagyon írva a Vendidadban, hogy segítsük felebarátainkat, vegyük le a vállukról a terhet, és ne hajszoljuk a repedtsarkúakat!
– Lehet, hogy a vasárnapi iskolákban ezt tanítják – háborodott fel Bill –, de a katonák közt ez másképp van! Mindegy… Eleinte azt hittük róla, buggyant szegény, és lehet, hogy az is… de ez nem minden. Együtt voltam vele a tüzérfedélzeten, és ő az óráját az ágyúk felé tartotta, és a gombját nyomogatta, klikk, klikk! Valószínűleg fényképezőgép lehetett… Szerintem ő egy chinger kém! – Bill hátradőlt, zihált, és verejtékezett. Kimondta a végzetes szavakat.
A káplán tovább bólogatott, és a kábítószeres haoma-gőztől félig öntudatlanul vigyorgott. Végül sikerült kiszabadulnia a mámorból, kifújta az orrát, és kinyitotta az Avesta vaskos példányát. Egy ideig óperzsa szövegeket mormolt, ettől jobb kedvre derült, aztán becsukta a könyvet.
– Reszkessenek a hamis tanúzók! – mennydörögte, átható pillantással méregette Billt, és az ujját rázta felé.
– Nem érti – nyögte Bill, és megrándult a székben. – Tényleg ezt tette. Láttam, ahogy fényképezett az órájával. Miféle lelki támogatás ez?
– Csak egy kis lelki erősítés, fiam, az ősi korok vallásának tanítása, hogy felélessze a bűntudatot, és eszedbejuttassa, mióta nem gyóntál már!
– Hogyan tehettem volna… az újonckiképzés alatt minden vallás gyakorlása tilos.
– Ne keress kifogásokat! Ám ez egyszer megbocsáttatik neked, mivel Ahura Mazdah irgalmas.
– De mi a helyzet a bajtársammal… a kémmel?
– Felejtsd el gyanakvásod, mert az ilyesmi nem méltó Zoroaszter követőjéhez. Ez a szegény kölyök nem szenvedhet kárt azon természetes késztetése miatt, hogy barátságos legyen, segítse a bajtársait, és pusztán azért, mivel az órája furcsa klikkelést hallat. És mindamellett, ha megengedsz egy megjegyzést… hogyan lehetne kém? Ahhoz, hogy kém legyen, chingernek kellene lennie, viszont a chingerek két és fél méter magas hüllők, hosszú farokkal. Felfogtad?
– Igen, igen – motyogta Bill elesetten. – Erre magamtól is rájöttem… de ezzel még nincs minden megmagyarázva…
– Nekem ennyi elég, és elégedj meg ezzel te is. Úgy érzem, Ahriman szállt meg téged, hogy rosszat gondolj a bajtársadról, és jobban teszed, ha vezeklésképpen elmondasz velem egy gyors imát, mielőtt ismét a mosodás tiszt veszi át a szerepet.
Ez a szertartás gyorsan lezajlott, és Bill segített visszagyömöszölni a kegytárgyakat a dobozba, és figyelte, ahogy az becsúszik az íróasztalba. Bill elköszönt, és távozni készült.
– Egy pillanat, fiam – mondta a káplán legforróbb mosolyával, és ugyanakkor a válla mögé nyúlt, és előrehúzta a nyakkendőjét. A papi körgallér eltűnt, és ugyanabban a pillanatban a nyájas mosoly is elenyészett, és gonosz vicsor váltotta fel. – Mit képzel, hova megy, köcsög! Tegye csak vissza a seggét a székbe!
– D-de hiszen – makogta Bill –, azt mondta, távozhatok.
– Azt a káplán mondta, és mint mosodás tisztnek nekem ahhoz semmi közöm. Na tehát… halljuk csak, hogy hívják azt a chinger kémet, akit fedez?
– Én ezt a gyónási titoktartás alatt közöltem…
– A káplánt köti a titoktartás, nem engem, és ő meg is tartotta a szavát, egy szót sem szólt nekem, de én történetesen mindent hallottam. – Megnyomott egy nagy piros gombot. – Az MP-sek máris jönnek. Jobb lesz, ha beszél, köcsög, különben a tőkesúlyhoz kötöztetem űrruha nélkül, és egy évre bevonom a kantinlátogatási engedélyét. Hogy hívják a fickót?
– Buzgó Muki – zokogta Bill, ahogy súlyos lábak dobbantak odakinn, és két vörössisakos furakodott be a kicsiny szobába.
– Kémet fogtam maguknak, fiúk – jelentette be a mosodás tiszt diadalmasan, és az MP-sek a fogukat csikorgatták, torokhangon morogtak, és a levegőben úszva rávetették magukat Billre. A szerencsétlen flótás összerogyott az ököl- és botcsapások alatt, és csupa vér lett, mire a mosodás tisztnek sikerült lerángatnia róla az izomkolosszusokat.
– Nem ő az… – zihálta a tiszt, és odavetett Billnek egy törülközőt, hogy törölje le a vért. – Ő az informátorunk, a hűséges, hazafias hős, aki beköpte Buzgó Muki nevű cimboráját, akit azonnal elkapunk, láncraverünk és kivallatunk. Gyerünk!
Az MP-sek közrefogták Billt, és mire elértek a biztosítékterembe, gyors iramuk szele kissé magához térítette a fiút. A mosodás tiszt csak annyira nyitotta ki az ajtót, hogy bedughassa a fejét.
– Hé, emberek – kiáltotta vidáman –, itt van Buzgó Muki?
Buzgó, felpillantott a suvickolt bakancs fölül, odaintett, és elvigyorodott.
– Izé… én vagyok az.
– Elkapni! – üvöltötte a mosodás tiszt, félre ugrott, és vádlón mutatott előre. Bill a padlóra bukott, amikor az MP-sek elengedték, és bedübörögtek a terembe. Amikor nagy nehezen leszálltak Buzgó Mukiről, a szerencsétlen flótás lábán béklyó feszült, a kezét bilincs fogta, és végtagjain vaskos láncok lógtak. Buzgó Muki tovább vigyorgott.
– Izé… a ti bakancsotokat is suvickoljam ki?
– Ne pofázz vissza, te mocskos kém! – recsegte a mosodás tiszt, és ököllel belevágott a sértő vigyorba. Legalábbis megpróbálta képen törölni, de Buzgó kinyitotta a száját, bekapta a kezet, és olyan keményen belemélyesztette a fogait, hogy a tiszt nem tudta kirántani.
– Megharapott! – üvöltötte a mosodás, és teljes erejéből próbálta kirántani a kezét. Mindkét MP-s, egy-egy kézzel hozzáláncolva Buzgó Muki bilincséhez, másik kezével felemelte gumibotját, hogy ellássa a fogoly baját.
Ám ebben a pillanatban Buzgó Muki feje kinyílt.
Ha ez valahol máshol történik, az eset igen gyanús lett volna, viszont jelen körülmények között különösen gyanús volt, és valamennyien, beleértve Billt is, eltátották a szájukat, amikor egy tízcentis gyík mászott ki a koponyából, és a padlóra ugrott, mely mintha kissé behorpadt volna alatta. Négy pici karja volt, hosszú farka, világoszöld pikkelyei, és bébialligátor feje. Pontosan úgy nézett ki, mint egy chinger, attól eltekintve, hogy nem két és fél méter magas volt, hanem csak mindössze tíz centi.
– Minden köcsög humán bűzlik! – mondta Buzgó Muki hangjának vékony megfelelőjén. – A chingerek nem izzadnak. Éljenek a chingerek! – Kiviharzott a szobából Buzgó körlete felé.
Általános dermedtség lett úrrá. Az összes biztosítékellátó, aki tanúja volt a hihetetlen eseményeknek, ugyanúgy állt vagy ült, mint előzőleg, dermedten a megdöbbenéstől, és a szemük úgy kidülledt, mintha keményre főtt tojás lenne. A mosodás tiszt ott felejtette a kezét az éles fogak között, a két MP-s pedig némán bámulta a kinyílt koponyájú testet, amihez hozzá volt láncolva. Csak Bill volt képes mozogni, s bár kissé kába volt a veréstől, lehajolt, hogy elkapja az apró teremtményt. Apró, de erős karmok mélyedtek a húsába, lerántották a lábáról. Bill egyszerűen elrepült, és nekicsapódott a falnak.
– Izé… nesze neked, te mamlasz! – sipította a vékony hang.
Mielőtt bárki megakadályozhatta volna, a gyíkoid Buzgó Muki málhazsákjához rohant, egyetlen mozdulattal letépte a tetejét, és belecsusszant. Egy pillanattal később magas hangú zümmögés hallatszott, és a zsákból egy hegyes, fénylő valami bukkant fel. Egyre kifelé türemkedett, és máris egy félméteres űrhajócska lebegett a levegőben. Oldalra fordult, egyenesen a válaszfal felé. A zümmögés sivítássá vált, a hajó meglódult, és átszakította a kemény fém válaszfalat, mintha csak papírból lenne. Újabb és újabb, egyre távolodó reccsenések hallatszottak, mintha egymás után fúrná át a válaszfalakat, és a végén egy hatalmas csendüléssel az űrhajó külső falát is átfúrta, és kiröppent az űrbe. A levegő süvítve tódult ki a légüres térbe, és a vészcsengők azonnal kalamolni kezdtek.
– Az ember esze megáll… – mondta a mosodás tiszt, aztán becsukta tátott száját, majd felsikoltott. – Szedje már le valaki ezt a vacakot a kezemről… halálra harap!
A két MP-s még mindig hozzá volt láncolva az egykor Buzgó Muki mozdulatlan testéhez. Buzgó csak bámult, vigyorgott az összeharapott kéz fölött, és csak amikor Bill előkapta atomkarabélyát, és a csövét az erős fogak közé feszítette, akkor tudta a tiszt kihúzni a kezét. Miközben ezt tette, Bill bekukkantott Buzgó koponyájába, és látta, hogy a kinyitott koponyarészen apró réz fogantyú van. A tátongó koponya belsejében csontok és agyvelő helyett egy miniatűr vezérlőterem látszott egy apró karosszékkel, tévéképernyőkkel, műszerekkel, gombokkal és fogantyúkkal, és egy fehér hűtőszekrénnyel. Buzgó Muki mindössze egy robot volt, és az a kicsi jószág irányította, aki az előbb röppent el az űrhajójával. Olyan volt, mint egy chinger – de csak tíz centi magas.
– Hé! – mondta Bill. – Buzgó csak egy robot, akit az a kicsi jószág irányított, aki az előbb elröppent az űrhajójával! Olyan volt, mint egy chinger, de csak tízcentis volt…
– Két és fél méter vagy tíz centi… mi a különbség? – morogta ingerlékenyen a mosodás tiszt, miközben betekerte a kezét egy taknyos zsebkendőbe. – Nem árulhatjuk el a gárdistáinknak, hogy az ellenség milyen pici, sem azt, hogy egy 10 g-s bolygóról származik. Fenn kell tartanunk a csapatszellemet.

Ötödik fejezet

Most, hogy Buzgó Mukiról kiderült, hogy chinger kém, Bill nagyon magányosnak érezte magát. Köcsög Brown, aki szinte sohasem beszélt, most még kevesebbet beszélt, ami azt jelentette, hogy egyáltalán nem, így senki sem akadt, akivel Bill csipkelődhetett volna. Köcsög volt az egyetlen a biztosítékellátók közt, aki együtt élte túl Bill-lel a Leon Trockij tábor kegyetlenségeit, a többiek pedig nagyon összetartottak, állandóan együtt üldögéltek, motyorékoltak, és gyanakvó pillantásokat vetettek rá a válluk fölött, ha megpróbált közeledni hozzájuk. Egyetlen szórakozásuk az volt, hogy összehegesztettek dolgokat, amiket aztán később széttörtek, hogy újra összehegeszthessék, és ennél nagyobb időpocséklás nem is létezhet, úgy tűnt, ők mégis élvezték, így hát Bill nagyon magányos volt, és megpróbált Buzgó Mukival társalogni.
– Látod, milyen bajba kevertél? – panaszkodott.
Buzgó csak vigyorgott, nem hatotta meg a zokszó.
– Legalább csukd be a fejed, ha veled beszélek – csattant fel Bill, odanyúlt, és bekattintotta Muki koponyanyílását. Azonban ez sem segített. Buzgó Muki vigyorgáson kívül semmi mást nem tudott. Már kisuvikszolta élete utolsó bakancsát. Csak állt ott mozdulatlanul, nagyon súlyos volt, és ráadásul mágnesesen tapadt a padlóhoz. A biztosítékellátók ráteregették a piszkos ingeiket, és ráakasztották az ívhegesztőket. Három napon át állt ott, és senki sem tudta, mi lesz vele, amikor egyszer csak megjelentek az MP-sek emelőrudakkal, rálódították egy kézikocsira, és elhúzták onnan.
– Isten veled! – kiáltotta Bill, és búcsút intett neki, aztán nekilátott, hogy kisuvikszolja a cipőjét. – Jó cimbora volt, még akkor is, ha chinger kém volt.
Köcsög nem felelt, a hegesztők pedig nem beszéltek vele, és ő azzal töltötte az ideje nagy részét, hogy elkerülje Tembo tiszteletest. A flotta nagy öregje, a Fanny Hill még mindig a bolygó körül keringett, amíg felszerelték rá a hajtóműveit. Nagyon kevés tennivaló akadt, mivel Spleen biztosítékfelügyelő kijelentésével ellentétben a biztosítékcsere bonyolult és körülményes műveletét az előre jelzett egy évnél valamivel kevesebb idő alatt elsajátították, sőt, az igazat megvallva, még tizenöt percbe sem telt. Szabad idejében Bill összevissza kószált a hajón, elment egészen addig, amíg a hajót őrző MP-sek; útját nem állták, és már-már arra gondolt, hogy ismét felkeresi a káplánt, hogy kitölthesse valakin a mérgét. Viszont ha rosszul időzít, a mosodás tisztet találja ott, és vele nem szeretett volna találkozni, így hát nagy magányosan kószált a hajón, bepillantott egy körlet nyitott ajtaján, és egy ágyon egy pár bakancsot pillantott meg.
Bill megtorpant, megdermedt, mozdulatlanná vált, megmerevedett, megrettent, megállt benne az ütő, ereiben megfagyott a vér és a bordái összeszorultak.
Ismerte azt a bakancsot. Élete végéig nem fogja elfelejteni azt a bakancsot, mint ahogy nem fogja elfelejteni a sorszámát sem, amit oda-vissza bármikor el tudott mondani, akár álmából ébredve is. Annak a rettenetes bakancsnak minden részlete tisztán élt az emlékezetében a gilisztaszerű fűzőjétől az undorító felsőrészéig – melyet állítólag emberbőrből készítettek – és a rozsdavörös talpig, melyet nyilván emberi vérrel festettek ilyen színűre. Ez a bakancs Döghalál Drangé volt.
A bakancs lábban folytatódott, és Bill, a rémülettől bénultan, képtelenül uralkodni magán, egyre beljebb és beljebb dugta a fejét a körletbe, és tekintetével követte azt a lábat egészen a derékszíjig, a zubbonyán fel a nyakig, addig a nyakig, melyen ott nyugodott az a fej, melynek arca a bevonulás óta lidérces álmokat okozott neki. Az ajkak megmozdultak.
– Maga az, Bill? Jöjjön, üljön le egy kicsit.
Bill bebukdácsolt.
– Kér egy cukorkát? – kérdezte Döghalál mosolyogva.
A reflex irányította Bill ujjait a felkínált doboz felé, kivett egy cukrot, és már is csámcsogni kezdett ezen a hosszú idő óta első szilárd ételen, nyálelválasztása megindult a beporosodott szegletekből, és miközben gyomra máris örömtelién megkordult, Bill azon töprengett, mi lehet ez a fura kifejezés Döghalál arcán. Szája széle felfelé görbült agyarai fölött, szeme sarkánál kicsiny ráncocskák jelentek meg, és ocsmány pofájára gödröcskék ültek ki. Feladta. Nem ismerte ezt az arckifejezést.
– Hallom, Buzgó Mukiról kiderült, hogy chinger kém – mondta Döghalál, becsukta a dobozt, és becsúsztatta a párnája alá. – Erre magamtól is rájöhettem volna. Tudtam, hogy valami nincs rendben a fickóval, hiszen aki kisuvikszolja a társai bakancsát és önként jelentkezik buditakarításra, az nem lehet normális. Gondolhattam volna…
– Döghalál – mondta Bill nekibátorodva –, tudom, hogy ez nem lehetséges, de… maga egészen úgy viselkedik, mint egy emberi lény!
Döghalál felkacagott; nem az embert-velejéig-megrázó-gyilkos kacagásával, hanem csak úgy, majdnem szokványosan.
– Hiszen maga egy szadista, perverz állat, egy aljas disznó, egy rohadt patkány, egy… egy…
– Köszönöm, Bill. Örülök, hogy így vélekedik. Próbálom végezni a dolgom a legjobb tudásom szerint, de én is ember vagyok, jólesik egy-egy dicsérő szó olykor-olykor. Perverz állatnak lenni nem könnyű, de örülök, hogy sikerült egy ilyen mamlasz fejébe is belesulykolnom ezt a képet.
– D-de… maga nem is igazán…
– Elég ebből! – csattant fel Döghalál, és e pár szóban volt annyi méreg és rosszindulat, hogy Bill testhőmérséklete máris csökkenjen hat fokkal. Döghalál ismét elmosolyodott. – Én nem hibáztatom magát, fiam, azért, amiért olyan kedvesen hülye, és amiért egy elmaradott bolygóról származik, és hogy a gárdában szerezte a műveltségét, meg minden. De ébredjen fel, fiam! A katonai nevelés túlságosan fontos ahhoz, hogy amatőrökre bízzuk. Ha olvasta volna némelyik főiskolai szövegkönyvünket, tényleg megfagyna az ereiben a vér. Van arról fogalma, hogy a régi időkben a kiképző őrmesterek, vagy bárhogy hívjuk is őket, tényleg szadisták voltak? A fegyveres erők hagyták, hogy ezek a képzetlen fickók megtizedeljék az újoncokat! Tanulják csak meg gyűlölni a szolgálatot, ahelyett hogy féljenek tőle, mert a félelem a fegyelmezetlenség okozója. És beszélni kell a veszteségekről! Valakit mindig halálra meneteltettek, vagy egy egész szakaszt vízbe fojtottak, meg hasonló bárgyúságokat követtek el. Ha a veszteségi arányt ismerné, Bill, sírva fakadna.
– Megkérdezhetem, mit tanult a főiskolán? – kérdezte Bill nagyon halk, alázatos hangon.
– Katonai fegyelmet, lelki megtörést és módszertani színjátszást. Kemény kurzusok voltak négy éven át, de a végén Sigma Cum fokozattal végeztem, ami nem is rossz ahhoz képest, hogy munkáscsaládból származom. A karrierem egyre magasabbra ívelt, és ezért nem értem, miért hajóztak ki engem is azok a hálátlan fattyúk ebben a roskatag bádogkaszniban! – Feltolta az aranykeretes szemüvegét, hogy letöröljön egy már-már megformálódó könnycseppet.
– Hálát várt a szolgálataiért? – kérdezte Bill alázatosan.
– Nem, persze, hogy nem, milyen ostoba is vagyok. Köszönöm, hogy helyretett, Bill, magából még jó gárdista lesz. Mindössze némi bűnös kiváltságra számítottam, gondolván, jutok valamire az Öregfiúk Hálózatán keresztül kifejtett vesztegetésekkel, parancshamisításokkal, feketepiaci manőverekkel meg hasonlókkal. Ráadásul jól végeztem a munkám a riadtszeműeken a Leon Trockij táborban, és arra számítottam, békén hagynak, ami elég nagy baromság volt tőlem. Most már bele kell törődnöm, hogy áthelyeztek. – Felkelt, és a cukrot meg az aranykeretes szemüveget elrakta egy zárható szekrénybe.
Bill, aki a megrökönyödés e pillanataiban jószerivel azt sem tudta, mit mondjon, még mindig bólogatott, és néha-néha a homlokára csapott a tenyerével.
– Micsoda szerencse a választott hivatása szempontjából, hogy ilyen ronda torzszülöttként jött a világra… úgy értem, szépek a fogai.
– Nincs ebben semmi szerencse – mondta Döghalál, és megpöckölte egyik előmeredő agyarát. – Baromi sokba került. Van arról fogalma, mibe kerül manapság egy génmutációs, mesterségesen fejlesztett, műtétileg beépített négycentis agyarkészlet? Fogadok, hogy fogalma sincs! Három éven át végigdolgoztam a nyári vakációmat, hogy ezeket megvehessem… de én mondom, megérte. Az image mindennél többet számít. Tanulmányoztam a régi lélektiprók módszereit, és meg kell mondanom, a maguk primitív módján meglehetősen jók voltak. Visszataszító külső és alacsony I. Q. alapján válogatták ki őket, de tudták a szerepüket. Kopaszra borotvált; sebhelyes golyófej, szögletes áll, undorító szokások, perzselő lehelet, meg minden. Úgy okoskodtam, hogy egy kis befektetés az elején hosszú távon megtérül. És ez nagy áldozat volt, arról biztosíthatom, hisz nem túl kellemes ekkora agyarakkal mászkálni! Több oka is van. Persze, előnyös, amikor az ember nyers húst zabál, de mi a nyavalyára jó még? Főleg amikor az ember megpróbálja megcsókolni az első nőjét… Na, most tűnjön innen, Bill, dolgom van. Ha megint erre jár…
Az utolsó szavai elmosódtak a távolban, mivel Bill jól beidegződött reflexei egy pillanat alatt messzire vitték, amint parancsot kapott a távozásra. Amikor a hirtelen támadt rémület elenyészett, Bill fortélyos módon kezdett el lépkedni, mint egy lúdtalpas kacsa térdvédőben, mert azt képzelte, így kell lépkednie egy vén űrgárdistának. Kezdte sokat próbált gárdistának érezni magát, és pillanatnyilag abba a hitbe ringatta magát, hogy sokkal jobban ismeri a gárdistákat, mint azok őt. Ez a patetikus tévhit nyomban eloszlott, amikor a mennyezeten megreccsentek a hangszórók, és egy böffentés után orrhangon megszólalt valaki.
– Ide hallgassanak, ez a parancs egyenesen a nagyfőnöktől, azaz Zekial kapitánytól származik, és már biztos rég várták. Hamarosan nekilódulunk, így hát lássanak neki, és az összes fedélzetet takarítsák meg, és csatoljanak le minden szabadon röpködő felszerelési tárgyat!
Mély, szívből jövő, fájdalmas nyögés visszhangzóit végig a roppant hajó minden körletében.

Hatodik fejezet

Számos hír és mendemonda terjengett a retyón a Fanny Hill első útjával kapcsolatban, de egyik sem volt igaz. A híreket álruhás MP-sek terjesztették megtévesztésképpen. Mindössze egy dologban lehettek biztosak, hogy mennek valahová, mivel a készülődésből arra lehetett következtetni, hogy mennek valahová. Ezt még Tembo is elismerte, miközben a biztosítékokat kötözték lefelé a raktárban.
– Bár meglehet – tette hozzá –, hogy mindezt csak azért csináljuk, hogy elbolondítsuk a kémeket, hogy azt higgyék, megyünk valahová, és közben más hajók mennek oda.
– Hová? – kérdezte Bill ingerülten, mivel odakötözte a mutatóujját, és amikor kihúzta, az egész csomó kibomlott.
– Hát csak úgy valahová… mindegy hova. – Tembót semmi más nem érdekelte, csak a vallása. – Viszont azt tudom, hogy te hová mégy, Bill.
– Hová? – kérdezte Bill, buzgón remélve, hogy végre megtud valamit.
– Egyenesen a pokolba, hacsak nem vagy hajlandó üdvözülni.
– Ne kezdd újra… – könyörgött Bill.
– Oda nézz! – jegyezte meg Tembo csábítóan, és egy mennyei jelenetet vetített a falra, aranykapukkal, felhőkkel, és halk tamtammal a háttérben.
– Hagyja abba azt a megváltás-szarságot! – ordította Spleen biztosítékfelügyelő, és a képek eltűntek.
Valami megrándult Bill gyomrában, de nem törődött vele, mert azt hitte, ismét csak gyomrának kétségbeesett jelzése volt, mely úgy vélte, éhhalálra ítélték, és nem akarta hinni, hogy ezt a csodálatos zúzó és emésztő gépezetet folyadékdiétára fogták. Azonban Tembo abbahagyta a munkát, oldalra hajtotta a fejét, aztán mintegy kísérletképpen megtapogatta a gyomrát.
– Mozgunk – mondta biztatóan –, mégpedig csillagközi sebességen. Bekapcsolták a csillagmotorokat.
– Úgy érted, behatolunk a szubtérbe, és hamarosan iszonyatos fájdalmat fogunk érezni minden porcikánkban?
– Nem, már soha többé nem használják a régi szubtér hajtóművet, mivel bár számos hajó hatolt be a szubtérbe iszonyatos fájdalmak közepette, még egyetlenegy sem bukkant ki belőle. A Gárdista Timesban olvastam, hogy néhány matematikus azt állítja, piciny hiba csúszott az egyenletekbe, és hogy az idő máshogy telik a szubtérben, méghozzá gyorsabban, nem pedig lassabban, tehát lehet, hogy évezredek telnek el, mire azok a hajók kibukkannak.
– Akkor hipertérben megyünk?
– Ilyesmi nem létezik.
– Vagy felbontanak bennünket atomjainkra, és eltárolnak egy hatalmas komputer memóriájában, ami arra gondol, hogy valahol máshol vagyunk, és már ott is leszünk?
– Huh!, – rázkódott meg Tembo, és a szemöldöke felszaladt a haja és fejbőre találkozásáig. – Ahhoz képest, hogy zoroasztrista parasztfiú vagy, fura elképzeléseid vannak! Füvet szívtál, vagy valami olyat ittál, amit én nem ismerek?
– Akkor hogyan? – nyűgösködött Bill. – Ha sem így, sem úgy… akkor hogyan? Keresztülszeljük a csillagközi űrt, hogy megharcoljunk a chingerekkel. De hogyan megyünk oda?
– Így – mondta Tembo, és körülnézett, hogy meggyőződjön róla, Spleen biztosítékfelügyelő nincs a közelben, aztán két markából egy gömböt formált. – Képzeld azt, hogy a kezem a hajó, mely itt lebeg az űrben. Aztán bekapcsolják a Dagasztó Hajtóművet…
– A micsodát?
– Dagasztó Hajtóműnek nevezik, mivel megdagasztja azokat a kis vackokat, tudod, az elektronokat, a protonokat, a neutronokat, a trontonokat, meg az efféléket, aztán egy vakító villanás alatt összepréseli őket. Amikor gyengíted az energiát… ja, még nem is mondtam, hogy ezek egymás körül pörögnek, mint az őrültek, bár lehet, hogy ezt tudtad… szóval, ha gyengíted az energiát, és mivel olyan gyorsan mozognak, az apró részecskék távolodni, tágulni kezdenek egymástól, és minél gyengébb az energia, annál távolabb mozdulnak: dagadnak. Tudsz követni?
– Azt hiszem, igen, de nem vagyok benne biztos, hogy tetszik a dolog.
– Nyugi. Figyelj… látod a kezem? Ahogy az energia gyengül, a hajó egyre dagad. – A kezeit eltávolította egymástól. – Egyre csak dagad, dagad, míg végül akkora lesz, mint egy bolygó, aztán olyan nagy, mint egy nap, aztán mint egy egész csillagrendszer. A Dagasztó Hajtómű akkorára dagaszt bennünket, amekkorára csak akarjuk, aztán növeljük az energiát, a hajó zsugorodni kezd, és már ott is vagyunk.
– Hol ott?
– Ahova menni akartunk – felelte Tembo türelmesen.
Bill elfordult, és gyorsan egy biztosítékot kezdett fényesítgetni, mivel Spleen biztosítékfelügyelő csámpázott oda gyanakvó csillogással a szemében. Amint a főnök eltűnt egy sarok mögött, Bill máris odahajolt Tembóhoz.
– Hogy lehetnénk máshol, mint ahonnan indultunk? – sziszegte. – Attól, hogy megdagadunk, majd össze zsugorodunk, nem változtatjuk a helyünket.
– Szó se róla, a Dagasztó Hajtómű elég trükkös valami. Képzelj el egy gumit, amit mindkét kezeddel fogsz. A bal kezed nem mozdítod, de a jobb kezed egyre távolabb viszed, és húzod vele a gumit is. Viszont amikor beindul a zsugorodás, a jobb kezed tartod fixen, és a balt közelíted hozzá. Érted? A gumit sosem mozdítod el a helyéről, csak éppen kinyújtod, aztán visszaengeded… mégis elmozdul! Ugyanezt csinálja a hajónk is. Egyre dagad, de csak az egyik irányba. Amikor az orra eléri azt a helyet, ahová tartunk, a fara még ott van, ahonnan indultunk. És akkor puff, a zsugorítás! A hajófar odazsugorodik az orrhoz, és már ott is vagyunk. És ugyanilyen könnyen a mennybe juthatsz, fiacskám, ha…
– Prédikálunk munkaidőben, Tembo? – üvöltötte Spleen biztosítékfelügyelő egy biztosítékhalom mögül kikukucskálva egy rúdra erősített tükör segítségével. – Teszek róla, hogy egy évig biztosítékfoglalatokat fényesítsen! Egyszer már figyelmeztettem.
Ettől kezdve csendben kötöztek és fényesítettek, míg egyszer csak egy teniszlabda méretű apró gömb úszott be a hajófalon keresztül. Egy tökéletes kis bolygócska volt apró jégsapkákkal, hidegfrontokkal, felhőtakaróval, óceánokkal és kontinensekkel.
– Mi ez? – élénkült meg Bill.
– Hibás navigálás – morogta Tembo. – Holtjáték, a hajó egy picit visszacsúszott, ahelyett hogy előre menne. Ne! Ne nyúlj hozzá, mert balesetet okozhat. Ez a bolygó a Phigerinadon II.
– Az otthonom – zokogta Bill, és érezte, hogy könnyek szöknek a szemébe, miközben a bolygó porszemnyivé zsugorodik. – Isten veled, mama! – integetett az eltűnő porszemnek.
Az utazás ezt követően eseménytelenül telt, már csak azért is, mert nem érezték, hogy mozognak, nem érezték, amikor megálltak, és fogalmuk sem volt róla, hol vannak. Bár abból, hogy parancsot kaptak, a kötelékek levételére a biztosítékokról, gyanították, hogy megérkeztek valahová. A semmittevés még három napon át folytatódott, aztán váratlanul felhangzott az ÁLTALÁNOS RIADÓ. Bill a többiekkel együtt rohant, és most először volt boldog, mióta besorozták. Az áldozatok és a nehézségek nem voltak hiába. Most végre harcolhat a mocskos chingerek ellen.
Teljes készültségben álltak a biztosítékhalmokkal szemközt, szemüket a biztosítékszalag nevű piros biztosítékszalagokon tartották. Bill enyhe remegőst érzett a talpa alatt.
– Mi ez? – kérdezte Tembót a szája sarkából.
– A főhajtómű, nem a Dagasztó Hajtómű. Atommotorok. Ez azt jelenti, hogy manőverezünk, készülünk valamire.
– De mire?
– Lesni a biztosítékszalagokat! – ordított rájuk Spleen biztosítékfelügyelő.
Bill izzadni kezdett, aztán rádöbbent, hogy kezd kegyetlenül meleg lenni. Tembo, anélkül hogy levette volna a szemét a biztosítékokról, kibújt a ruháiból, és gondosan összehajtogatva lerakta maga mögé.
– Szabad levetkőzni? – kérdezte Bill, és az ingnyakát gombolgatta. – Mi történik?
– A szabályzat tiltja, de ha nem vetkőzöl, megfősz. Térj meg, fiam, különben elkárhozol. Valószínűleg rögtön kezdődik a csetepaté, mert a pajzsokat már bekapcsolták. Tizenhét energiapajzs, egy elektromágnes pajzs, kettős páncélzat, és egy pszeudozselé, mely vékony rétegben bevonja a hajót, és minden nyílást légmentesen lezár. Ezáltal szemernyi energia sem hagyja el a hajót, képtelen rá. És hő sem. A működő motoroktól meg az emberi testi hőtől jó kis meleg lesz itt. És még nagyobb lesz a forróság, ha az ágyúk működésbe lépnek.
A hőmérséklet forró maradt, órákon át ingadozott az elviselhetőség és az elviselhetetlenség határán, miközben ők a biztosítékokat bámulták. Volt egy pillanat, amikor apró csendülés hallatszott; amit Bill inkább csak érzett csupasz talpával, semmint hallott.
– És ez mi volt?
– Kilőttek egy torpedót.
– Egy micsodái!
Tembo csak vállat vont válaszképpen, és nem vette le a tekintetét a biztosítékokról. Bill remegett a csalódottságtól, az unalomtól, a dögmelegtől és a kimerültségtől, miközben újabb óra telt el, és váratlanul hűvös levegő kezdett áradni a ventilátorokból. Mire felvette az egyenruháját, Tembo már lelépett, és Bill fáradtan botorkált vissza a körletébe. Új stencilezett értesítést erősítettek ki a hirdetőtáblára a folyosón, és Bill odahajolt, hogy elolvassa a maszatos üzenetet.

KITŐL: Zekial kapitány
KINEK: Mindenki
TÉMA: Jelenlegi feladatok
8956. 11. 23-án hajónk atomtorpedókkal részt vett a 17KL-345-ös ellenséges építmény megsemmisítésében, és a Vörös Mankó flotilla más hajóinak segítségével teljesítette küldetését, és ennek következtében e hajó teljes személyzete megkapja az Atomfelhő érdemrendet, továbbá viselheti a Kötelesség Dicső Teljesítése érmet, és azok, akiknek ez volt az első küldetésük, büszkén viselhetik a Harcosok Érdemérmét.
MEGJEGYZÉS: Néhány gárdista fordítva tűzte fel az Atomfelhőt, ez TILOS, és a Hadbíróság HALÁLlal bünteti.

Hetedik fejezet

A 17KL-345 hősies megsemmisítése utáni hetek további kiképzéssel és gyakorlatozással teltek, hogy visszazökkentsék a csatába belefáradt veteránokat a mindennapos tevékenységbe. Azonban e nyomasztó hónapok közepén egy új hang hangzott fel a hangszórókból, egy csörömpölő zaj, melyet Bill még sohasem hallott, mintha acélverőkkel püföltek volna márványdobokat. Fogalma sem volt arról, hogy ez mit jelent, és a többi újonc is bután nézett, azonban Tembo máris talpra szökkent, és gyors átokhalál tánclépteket tett, miközben a katonaládája fedelén tamtamritmust vert ki.
– Mi van, begolyóztál? – kérdezte Bill megrökönyödve. Az ágyán hasalt, és BEÉPÍTETTT HANGEFFEKTUSOKKAL ELLÁTOTT IGAZÁN MEGHÖKKENTŐ ÉS HÁTBORZONGATÓ SZEXDÉMON KÉPREGÉNYEKET lapozgatott. Kísérteties nyögés hagyta el az újságot, miközben átfordított a következő lapra.
– Hát nem tudod? – rikkantotta Tembo. – Te nem tudod? Ez a postaosztás jele, fiacskám, a világ legszebb hangja!
A nap hátralévő része azzal telt el, hogy odasiettek, beálltak a hosszú, kígyózó sorba, és várakoztak. A posta kiosztása a lehető leghatékonytalanabb módon folyt, de végül minden akadály dacára a posta kiosztásra került, és Bill is átvett egy űrképeslapot. Az anyjától jött. A képeslap egyik oldala a szülővárosa melletti szemét-újrafeldolgozó élelmiszergyárat ábrázolta, és Billnek már ettől összeszorult a torka. Aztán az üzenet számára fenntartott kicsiny négyzetben anyja szánalmas macskakaparását pillantotta meg: "Rósz terméss, sokk adóság, a robotösszvér takonykóros, reméllem, nem változtáll – sokkszor csókoll: Anyucika". Ennyi. Mégis, ez az üzenet otthonról jött, és elolvasta újra, majd még egyszer, miközben sorban álltak a kajáért. Tembo, aki előtte állt, szintén kapott egy képeslapot, tele angyalokkal és templomokkal, mint ahogy várható is volt, ám Bill majdnem hanyatt vágta magát a döbbenettől, amikor látta, hogy Tembo, olvasás után, belegyömöszöli a képeslapját a vacsorás csészéjébe.
– Mi a nyavalyát művelsz? – kérdezte megrökönyödve.
– Miért, mi egyébre jó a posta? – dúdolta Tembo, és ujjával még lejjebb böködte a képeslapot. – Jól nyisd ki a szemed!
Bill hitetlenkedő szeme előtt a képeslap duzzadni kezdett. A fehér réteg cafatokban levált róla, a barna belső rész pedig egyre csak nőtt és nőtt, míg kitüremkedett a csészéből, és már jó három centi vastag lett. Tembo kiemelte a nedves valamit, és nagyot harapott az egyik sarkából.
– Dehidrált csokoládé – nyögte elhalóan. – Finom! Te nem próbálod meg?
Ám mire ezt kimondta, Bill már belegyömöszölte a képeslapját a folyadékba, és gyönyörködve nézte, mint kezd dagadni. Az üzenet lepergett róla, viszont a barna rész helyett egy fehér tömeg kezdett duzzadni.
– Kalács… esetleg kenyér – nyögte, és befogta a száját, hogy ne csöpögjön a nyála.
A fehér tömeg egyre duzzadt, nekifeszült a csésze oldalainak, és felül kitüremkedett. Bill megragadta az egyik végét, és tartotta, míg tovább dagadt. Az egyre csak nőtt, amíg az összes nedvességet magába nem szívta, és Bill egy egymásba érő betűk fonalát tartotta a kezében, mely legalább két méter hosszú volt. SZAVAZZ-A-BECSÜLETES-GEERKRE-A-GÁRDISTÁK-BARÁTJÁRA! – lehetett olvasni. Bill a szájához emelte, és kiharapta a jókora, kerek G-betűt. Fuldokolni kezdett, és kiköpte a felpuffadt valamit a padlóra.
– Kartonpapír – mondta alig hallhatóan. – Anya mindig a legolcsóbb helyen vásárol. Még dehidrált csokoládé helyett is… – A csészéjéért nyúlt, hogy valamivel lemosassa a régi újságpapír ízét a szájából, ám a csésze üres volt.

Valahol a magasabb fórumokon döntést hoztak, megoldottak egy problémát, és kiadták a parancsot. A nagy dolgok mindig apróságokból nőnek ki; kicsiny madárürülék hullik a hófödte hegyoldalra, gurulni kezd, hó tapad hozzá, egyre nagyobbá és nagyobbá válik, aztán hatalmassá és még hatalmasabbá, majd gigászivá, sokkal gigászibbá, míg a hó és jég mennydörögve lezúduló egyvelege, a lavina halált hordoz, és egy egész falut betemet. Kis kezdetekből… Ki tudja, itt mik voltak a kezdetek, talán csak az istenek, ők viszont csak nevetnek. Lehet, hogy valami nagyhatalmú miniszter páváskodó felesége meglátott egy csecsebecsét, ami megtetszett neki, és éles nyelvével addig szekírozta pipogya férjét, míg az, hogy végre békén hagyják, megígérte az asszonynak azt a vacak bizsut, aztán valahogy elő kellett teremtenie a pénzt rá. És addig sugdosott a császár fülébe, míg megkezdődött egy új hadjárat, a hetvenhét egész hetedik, a béke hosszú évei után, mert egy győzelem – vagy akár egy visszavonulás is, ha elég veszteséget okoznak – kitüntetést fog eredményezni, vagy valami érdemérmet, s ezzel együtt némi készpénzt is. Így van az, hogy az asszonyi sóvárgás apró madárkakiként elindítja a háború hólabdáját, hatalmas flották gyülekeznek, hajó hajó után csatlakozik hozzá, mint a tóba hajigált kavicsok, melyek megfodrozzák a vizet…

– Csatába megyünk – mondta Tembo, miután beleszagolt az ebédes csészéjébe. – Telenyomták a kaját serkentőkkel, fájdalomcsillapítókkal, salétrommal és antibiotikumokkal.
– Azért harsogja minden hangszóró ezt a hazafias zenét? – ordította Bill, megpróbálván túlkiabálni a kürtök, trombiták és dobok éktelen lármáját. Tembo bólintott.
– Már nem sok időd maradt, hogy üdvözülj, és helyet biztosíts magadnak Samedi légióiban…
– Miért nem fűzöd inkább Köcsög Brownt? – sikoltotta Bill. – Nekem már a fülemen jön ki a sok tamtam! Valahányszor egy falra pillantok, felhőkön lovagló angyalokat látok. Szállj már le rólam! Nyaggasd Köcsögöt… azok után, hogy mit művelt a hegyekben a kecskékkel, biztos örömmel beáll ebbe a voodoobaromságba!
– Már értekeztem Brownnal a lelkéről, de a hozzáállása még kétséges. Mivel sohasem válaszol, nem tudom, hallotta-e egyáltalán, amit mondtam, vagy sem. Viszont te más vagy, fiacskám, te kimutatod a haragodat, és ez azt jelenti, hogy kétségek gyötörnek, és a kétségek adják az első lépést az igaz hit felé…
A muzsika váratlanul félbeszakadt a kellős közepén, és a rájuk törő csend szinte fejbe kólintotta őket. Aztán ez is félbeszakadt.
– Ide hallgassatok! Mindenki vigyázz!… Pihenj!… Néhány pillanat múlva helyszíni közvetítést adunk magáról az admirálisról… pihenj! – Hirtelen az általános riadó hangja harsant fel, ám amint ez befejeződött, a hang folytatta: – …és máris itt vagyunk az űróceán gigászi konkvisztádorának, a húsz mérföld hosszú, hússzorosan páncélozott roppant fegyverzett! szuperhadihajó, a Tündérkirálynő parancsnoki hídján… A szolgálatos őrök most szétnyílnak, és az az ember, aki felém tart egyszerű pergetett platina egyenruhában, nem más, mint méltóságos Lord Archaeopteryx admirális, a flotta főparancsnoka… Tudna szakítani ránk néhány pillanatot Lordságod? Hát ez csodás! Most pedig következik.
Harsány dobpergés következett, tust játszottak, és aztán, miközben a biztosítékellátók le nem vették a tekintetüket, felhangzott a Birodalom nemeseire oly jellemző orrhang.
– Srácok… harcba megyünk! Flottánk, melyhez hasonló méretűt még nem látott a galaxis, egyenesen elindult az ellenség felé, hogy megadja a végső csapást, mely véget vet a háborúnak. A műszerlavóromban milliárdnyi apró fénypontot látok terjeszkedni, ameddig a szem ellát, és mindegyik fénypont, mely olyan, mintha kiégették volna az űr lepedőjét, én mondom nektek, nem egy hajó, nem is egy osztag… hanem egy egész flotta! Megindultunk, és közeledünk…
Tamtamdobok puffogása töltötte meg a levegőt, és a biztosíték oldalán, melyet Bill lesett, felhőktől körülvett aranykapu jelent meg, mely kezdett kitárulni.
– Tembo! – üvöltötte Bill. – Kapcsold ki azt a szarságot! Hallani akarom, mi lesz a csata…
– Felvételről sugározzák – szipákolt Tembo. – Jobb, ha arra használod az életedből hátralévő pillanatokat, hogy megváltásra lelj. Nem az admirális beszél, csak egy kopott magnószalag. Legalább ötször hallottam már, és mindig akkor játszották, amikor azt akarták, hogy a küszöbön álló, várhatóan nagy veszteséget hozó csata előtt lelket öntsenek belénk. Ezt sohasem az admirális mondta, egy ósdi tévésorozatból vették fel…
– Juhé! – kiáltotta Bill, és meglódult. A szemmel tartott biztosítékot sercegő kisülések vették körül a foglalatnál, és szinte ugyanabban a pillanatban a biztosítékszalag megpörkölődött, és pirosról feketére váltott. Unggh! – nyögte Bill, majd gyors egymásutánban: – Unggh, unggh, unggh! – A még forró biztosíték megégette a tenyerét, a lábára ejtette, aztán valahogy beletessékelte a biztosítékcsúszdába. Mire visszafordult, Tembo már belecsavart egy friss biztosítékot a foglalatba.
– Az az én biztosítékom volt… nem kellett volna…
– Könnyek jelentek meg a szemében.
– Bocs. De a szabályzat azt mondja, segítsek, ha nincs más dolgom.
– Hát, legalább harcolunk – mondta Bill, visszaállt a helyére, és próbált nem nehézkedni sajgó lábára.
– Még nem kezdődött meg; túl hideg van itt. Mindössze kiment egy biztosíték. Előfordul az ilyesmi, ha túl régi.
– …dicső armadák, hős űrgárdisták vezetésével…
– Biztos, hogy csatában vagyunk – erősködött Bill.
– …atomágyúk dörgése tölti be a fülem, és vakító villanások jelzik a kiröppenő torpedókat…
– Elképzelhető. Érzed, hogy kezd melegebb lenni, Bill? Jobb lesz, ha máris vetkőzni kezdünk, mert ha a csata tényleg megkezdődik, nem lesz rá időnk.
– Gyerünk, gyerünk, pőrére! – üvöltötte Spleen biztosítékfelügyelő, aki gazellaként ugrálta át a biztosíték rakásokat egy szál tornacipőbe öltözve, és testén tetoválások helyettesítették a rangjelzést és a kitüntetéseket. Hirtelen erős sercegés hallatszott, és Bill érezte, ahogy minden szál haja az égnek mered.
– Mi ez? – rikoltotta.
– Másodlagos kisülés abból a biztosítékcsoportból – mutatta Tembo. – Így hívják, ami most történik, és állítólag azt jelenti, hogy a védőpajzsokat erős sugárzás éri, és ahogy egyre túltöltődik, változtatja a színét: zöld lesz, kék, majd ibolyaszínű, és végül megfeketedik, és az azt jelenti, hogy a pajzsok beszakadtak.
– Elég kellemetlenül hangzik.
– Mondtam, hogy csak szóbeszéd. Elsőrangú anyagból készült, és…
– ODA NÉZZ!
Óriási reccsenés reszkettette meg a biztosítékterem párás levegőjét, és egy sor biztosíték egyszerre kezdett füstölni és feketédért meg. Az egyik teljesen kettérepedt, és apró repeszszerű porcelándarabok repültek szerte. A biztosítékellátók máris pattantak, megragadták a biztosítékokat, ledobták azokat a csúszdán, és máris új biztosítékokat csavartak be a foglalatokba. Alig látták egymást a terjengő füstben. Az új biztosítékok bekattantak, pillanatnyi csend támadt, melyet csak a kommunikációs képernyő ütemes berregése szakított meg.
– Ostoba köcsögök! – rúgott félre Spleen biztosítékfelügyelő egy biztosítékot az útjából, és a képernyő felé viharzott. Egyenruhájának zubbonya egy szögön lógott a készülék mellett, és Spleen sietve belebújt, mielőtt bekapcsolta volna a képernyőt. Alighogy bekapcsolta az utolsó gombot, a képernyő máris kitisztult. Spleen tisztelgett, tehát valószínűleg egy tiszttel beszélhetett. Bill oldalt állt a képernyőnek, így nem látta, ki a hívó, viszont a hang olyan pattogós, utasítgatós volt, hogy csak tisztre tudott tippelni.
– Nem sietett felvenni, Spleen biztosítékfelügyelő! Talán ha biztosítékfelügyelő-helyettes lesz magából, gyorsabban fog majd ugrani?
– Irgalom, uram… idős ember vagyok. – Térdre rogyott, kezét imára kulcsolta, s kiesett a képernyő látómezejéből.
– Keljen fel, maga idióta! Megjavították már a biztosítékokat a kisülés után?
– Uram, mi nem javítunk, cserélünk…
– Ne pofázzon vissza, maga ökör! A kérdésre feleljen!
– Minden rendben van, uram. A rendszer jól működik. Senki sem panaszkodott, méltóságos nagyuram.
– Miért nincs egyenruhában?
– Egyenruhában vagyok – nyüszítette Spleen, és közelebb lépett a képernyőhöz, hogy remegő, csupasz combjait ne lehessen látni.
– Ne hazudjon! Izzadságot látok a homlokán. Egyenruhában tilos izzadni. Látott már engem valaha is izzadni? Pedig rajtam még sapka is van… méghozzá megfelelő szögben. Ez alkalommal még hajlandó leszek elnézni magának, mert aranyszívem van. Lelépni.
– Mocskos köcsög! – átkozódott Spleen teli tüdőből, és letépte magáról a fojtogató zubbonyt. A hőmérséklet már túllépte az ötven fokot, és még egyre emelkedett. – Izzadság! A hajóhídon légkondicionáló van… Mit gondolsz, te köcsög, hol sül ki a hő? Itt lenn! Jaj!
Két teljes sor biztosíték égett ki egyszerre, három biztosíték pedig szétrobbant, mint egy gránát. Ugyanakkor a lábuk alatt a fedélzet úgy megremegett, hogy majdnem orra buktak.
– Zűr van! – ordította Tembo. – Ami olyan erős, hogy még a statikus erőtéren át is érezni, az ahhoz is erős lehet, hogy palacsintává lapítsa a hajót. Megint egy! – Odaugrott a biztosítékhoz, kirúgta a helyéről, és máris újat csavart be a foglalatba.
Elszabadult a pokol. A biztosítékok egymás után robbantak szét, mint a légibombák, halálos, porcelán repeszdarabok süvítettek át a levegőn. Sercegés hallatszott, villódzva egy műszerpult dőlt előre, és iszonyatos sikoly hallatszott, melynek szinte azonnal vége szakadt, ahogy az áramütés szénné égette az egyik biztosítékellátó testét. Olajos füst szállt fel, és megtelepedett a levegőben, hogy alig lehetett látni. Bill kipiszkálta egy darabokra tört biztosíték maradványait a megfeketedett foglalatból, és ugrott, hogy újjal helyettesítse. Átölelte az ötven kilós biztosítékot, és épp a foglalat felé fordult, amikor a világegyetem szerterobbant…
Mintha az összes létező biztosíték egyszerre robbant volna szét, süvítő, sercegő, recsegő elektromosság töltötte be az egész termet. A szembántó fényben egy véget érni nem akaró pillanat alatt Bill látta, ahogy lángok nyaldossák a biztosítékellátók sorait, körülölelik és elhamvasztják őket, mint szabadban lobogó tűz a porszemeket. Tembo megroggyant és összeesett, a húsa megperzselődött; egy hosszúkás fémlemez felhasította Spleen biztosítékfelügyelőt nyakától az ágyékáig.
– Odanézzetek, Spleennek mekkora ventillátora van! – kiáltotta Köcsög, aztán felsikoltott, mert egy gömbvillám telepedett köré, és szénné égette egy szemvillanás alatt.
Véletlenül a sors úgy hozta, hogy Bill épp maga előtt tartotta a vaskos biztosítékot, amikor az elektromos tűz felé száguldott. Fél karja, melyet nem takart el a biztosíték, azonnal meggyulladt, és a lángok nekirontottak a vaskos hengernek. Az erő ledöntötte Billt a lábáról, nekihajította egy rakás biztosítéknak, és ő elterült a padlón, miközben az elektromos tűz ujjnyira sercegett a feje fölött. Aztán az elektromosság olyan hirtelen, ahogy jött, már el is halt, füstöt, hőt, égetthús-szagot, pusztulást hagyva maga után, és halált, halált, halált. Bill kínlódva mászott el a lejáratig, és rajta kívül senki és semmi nem mozdult a biztosítékteremben.
A lenti fedélzet ugyanolyan forrónak tűnt, a levegő ugyanúgy kínozta tüdejét, mint ott, ahonnan kimászott. Vánszorgott tovább, és fel sem fogta, hogy két felhólyagosodott térdén és egyetlen vérző kezén vonszolja magát előre. Másik karja lelógott, érzéketlenül húzta maga után; csak egy kicsavarodott, feketére égett csonk volt, és csak a mélységes megrázkódtatásnak köszönhette, hogy nem üvöltött az elviselhetetlen fájdalomtól. Még nem.
Vonszolta magát tovább, át egy küszöbön, végig egy folyosón. A levegő itt tisztább volt, és sokkal hűvösebb. Bill felült, és beszívta az áldott hűvösséget. A helyiség ismerősnek tűnt – valahogy mégis idegennek. Pislogott, próbált rájönni, miért. Hosszúkás volt és keskeny, egyik fala befelé görbült, és roppant fegyverek sorakoztak benne. Persze, a főüteg, azok az ágyúk, amiket Buzgó Muki, a chinger kém lefényképezett. Most kissé másképp nézett ki; a mennyezet közelebb volt a padlóhoz, befelé horpadt, mintha valami hatalmas pöröllyel rávágtak volna felülről. Egy férfi kuporgott a legközelebbi fegyver irányzóülésében.
– Mi történt? – kérdezte Bill, odavonszolta magát az illetőhöz, és megragadta a vállát. Nagy meglepetésére a tüzér alig nyomott pár kilót, és úgy hullott ki a székből, mintha csak önmaga burka lenne, és az arca olyan volt, akár egy összezsugorodott pergamen; mintha egy csepp víz sem maradt volna a testében.
– Dehidráló sugár! – nyögött fel Bill. – Azt hittem, csak a filmekben létezik. – A tüzér ülése párnázott volt, és igen kényelmesnek tűnt, sokkal kényelmesebbnek, mint a felgyűrődött acélpadló. Bill felmászott a szabad helyre, és szinte világtalan tekintettel révedt maga elé a képernyőre. Parányi mozgó fényfoltok.
Nagy betűkkel ez állt a képernyő fölött: A ZÖLD FÉNYEK A MI HAJÓINK, A PIROS FÉNYEK ELLENSÉGESEK. AKI ERRŐL MEGFELEDKEZIK, HADBÍRÓSÁG ELÉ KERÜL!
– Én nem fogom elfelejteni – motyogta Bill, és majdnem leesett a székről. Hogy megtartsa magát, megkapaszkodott egy karba, és amikor ezt tette, egy fénykör jelent meg a képernyőn, melynek a közepén egy X volt. Nagyon érdekesnek tűnt. Ráirányította a kört az egyik zöld fényre, aztán eszébe jutott a fenti szöveg a hadbíróságról. Kissé megrántotta, és a kör most egy piros pontra siklott, az X szinte áthúzta. Egy piros gomb helyezkedett el a kar végén, és Bill megnyomta, mert ez a gomb olyan megnyomnivaló volt.
– Pfwfh… – szisszent fel mellette az ágyú, furcsa tompa hangon, és a képernyőn a piros fénypont kihunyt. Nem túl érdekes, gondolta Bill, és elengedte a kart.
– Micsoda harcőrült! – mondta egy hang, és Bill némi erőfeszítéssel odafordította a fejét. Egy férfit látott sallangokban lógó aranypaszományban. A férfi intett neki. – Mindent láttam – zihálta. – Amíg élek, nem felejtem el! Egy megszállott harcos! Micsoda lelki erő! Rettenthetetlenség! Nekiront az ellenségnek, nem ismer akadályt, nem hagyja veszni a hajót…
– Mi a francot makog? – kérdezte Bill ingerülten.
– Egy hős! – kiáltotta a tiszt, és vállon veregette Billt, amivel nagy fájdalmat okozott, és ezzel az utolsó szalmaszál is eltűnt, mely Billt a valós világhoz kötötte. Elájult.

Nyolcadik fejezet

– Legyen jó gárdista-bárdista, és igya meg szépen az ebédkéjét…
A hang meleg zöngéje belopózott abba a furcsa, kellemetlen álomba, melyet Bill örömmel hagyott el, és nagy erőfeszítéssel kinyitotta a szemét. Néhány gyors pislogás után sikerült fókuszálni a tekintetét, és látta, hogy tálcát, s rajta csészét tart elé egy fehér kéz, mely fehér karban folytatódik, s amely fehér egyenruha alá csatlakozik, meglehetősen kidudorodó női keblek mellé. Bill állati ordítást hallatva félrelökte a tálcát, és nekiugrott a ruhának, hogy leszaggassa. Azonban erre nem volt módja, mivel a bal karját kötés borította, oda volt erősítve valamihez, és mindenféle vezetékek lógtak ki belőle, úgyhogy a lendülettől csak megperdült maga körül, kapálódzott, mint egy hátára esett bogár, és harsány ordításokat hallatott. Az ápolónő sikoltozva szaladt el.
– Örömmel látom, hogy jobban érzi magát – mondta az orvos, és gyakorlott mozdulattal felrántotta Billt az ágyra, csapkodó jobb karját dzsúdófogással hátracsavarta. – Töltök még egy adag ebédet, maga megissza, aztán beengedjük a bajtársait, akik alig várják már, hogy láthassák a leleplezést.
A bizsergés elmúlt a testéből, és most már meg tudta fogni a csészét. Szürcsölte.
– Miféle bajtársak? Miféle leleplezés? Mi ez az egész? – kérdezte gyanakvóan.
Aztán kinyílt az ajtó, gárdisták tódultak be. Bill az arcukat fürkészte, bajtársakat keresett, de csak exhegesztőket és idegeneket látott. Aztán minden eszébe jutott.
– Köcsög Brown megsült! – sikoltotta. – Tembo szénné égett! Spleent kibelezte a ventilátor! Mind meghaltak! – Bebújt a takaró alá, és borzalmasan nyögdécselt.
– Egy hős nem viselkedhet így – mondta az orvos, kirángatta a takaró alól, és a párnát megigazította a feje alatt. – Maga hős, gárdista, olyan ember, akiben volt lelki erő, bátorság, zsenialitás, becsület, isten adta találékonyság, harci szellem és nem utolsósorban kiváló célzó képesség, hogy megmentse a hajót. Minden védőpajzsunk megsemmisült, a hajtóműterem szétrobbant, a tüzérek meghaltak, irányíthatatlanul lebegtünk, és az ellenség már bemért minket a mindent elpusztító lövésre, amikor megjelent maga, mint a bosszú angyala, sebesülten, szinte már a halálán, és utolsó erőfeszítésével leadta azt a lövést, mellyel elpusztította az ellenséget, és megmentette a hajónkat, a jó öreg Fanny Hillt. – Egy papírlapot nyújtott át Billnek. – A hivatalos jelentésből idéztem, de ha engem kérdez, biztos vagyok benne, hogy csak egy szerencsés véletlen volt.
– Irigykedik, mi? – gúnyolódott Bill, és máris beleszeretett saját új image-ébe.
– Mi maga? Freud? – sikoltotta az orvos, aztán szemét lesütve Bevallotta: – A vesémbe lát. Mindig is szerettem volna hős lenni, de nekem csak a hősök keze és lába jutott. Na, leveszem a kötést.
Kihuzigálta a vezetékeket, melyek Bill karját tartották, aztán elkezdte letekerni a gézt, miközben a gárdisták körülsereglették az ágyat.
– Hogy van a karom, doki? – kérdezte Bill, és hirtelen aggodalom tört rá.
– Megsült, mint egy ürücomb. Le kellett vágnom.
– Akkor ez itt micsoda? – sikoltotta Bill elborzadva.
– Egy másik kart varrtam fel. Számos gazdátlan kar hevert szerte a csata után. A hajó vesztesége túllépte a negyvenkét százalékot, egyfolytában csak vágtam, nyestem és varrtam, annyit mondhatok.
Az utolsó géztekercs is lehullott, és a gárdisták elbűvölten meredtek rá.
– Öregem, micsoda remek kar!
– Mozgasd egy kicsit!
És milyen szép füzéröltések vannak a vállánál… Milyen jól oda van fogatva!
– Milyen izmos, és milyen szép vaskos meg hosszú, nem mint az az esetlen satnya kis valami a másik oldalon.
– Hosszabb és sötétebb… Ez aztán a bőrszín!
– Ez Tembo karja! – üvöltötte Bill. – Vigyék innen! – Arrébb húzódott az ágyon, de a kar vele együtt mozdult. A bajtársak visszafektették a párnára.
– Milyen szerencsés köcsög vagy te, Bill, hogy egy ilyen remek kart sikerűit kapnod! Ráadásul a haverod karja.
– Mindig is tudtuk, hogy irigyelted tőle.
– Így legalább van valami, ami nem hagyja, hogy elfelejtsd.
Tényleg nem volt egy rossz kar. Bill könyökben behajtotta, és miközben az ujjakat mozgatta, gyanakodva méregette. Teljesen rendben lévőnek tűnt. Kinyúlt, megragadta az egyik gárdista karját, és megszorította. Érezte, ahogy az ember csontjai egymáshoz préselődnek, esi a fickó sikoltva vonaglott. Aztán Bill közelebbről szemügyre vette a kezet, és szitkokat kezdett szórni az orvosra.
– Ó, maga ostoba hentes! Tyúkeszű mészáros! Ez aztán a jó munka… hisz ez egy jobb kar!
– Igen, jobb kar… Na és akkor?
– Csakhogy maga a bal karom vágta le! Most már két jobb kezem van…
– Sajnálom, nem volt bal kar készleten. Csodákra én sem vagyok képes. Megtettem, ami tőlem telt, és köszönet helyett panaszt hallok. Őrüljön, hogy nem vágtam le a lábát. – Gonosz fény villant a szemében. – Levághattam volna akár a…
– Jó kar ez, Bill – mondta az a gárdista, aki összenyomorgatott karját dörzsölgette. – Nem panaszkodhatsz. Most már bármelyik kezeddel tudsz tisztelegni, és erre nem sokan képesek.
– Tényleg – mondta Bill lehiggadva. – Ez eszembe sem jutott. Ez tényleg nagy mázli. – Megpróbált tisztelegni a bal-jobb kezével, és a kar kellemesen behajlott könyökben, és az ujjak a szemöldökénél rezegtek. Az összes gárdista vigyázzba vágta magát, és viszonozták a tisztelgést. Az ajtó nyikorogva kitárult, és egy tiszt dugta be a fejét.
– Pihenj, emberek… ez csak egy udvariassági látogatás a parancsnok úrtól.
– Zekial kapitány idejön!
– Én még sosem láttam a Nagy Öreget… – A gárdisták csiripeltek, mint a madarak, és olyan idegesek voltak, mint szűzlányok a deflorációs szertartáson. Még három tiszt furakodott be az ajtón, aztán egy ápoló egy tíz év körüli idióta fiút vezetett be, aki kapitányi egyenruhát és a nyakában előkét, viselt.
– Izé… sz'asztok, srácok… – mondta a kapitány.
– A kapitány úr tiszteletét kívánja kifejezni mindnyájuk iránt – közölte az első tiszt érdes hangon.
– Az a tányér képű hapsi az, ott az ágyba…?
– És személyes megtiszteltetésnek érzi, hogy találkozhat a nap hősével.
– Valami francot még dumá'nom kéne, mi…?
– Továbbá tájékoztatni kívánja a bátor harcost, aki megmentette a hajót, hogy kinevezi biztosítékfelügyelővé, és ez a rangemelkedés magával vonja, hogy az eredeti hét szolgálati évéhez újabb hét év hozzáadódik, és hogy amikor kiengedik a kórházból, az első elérhető szállítóeszközzel a Császárság főbolygójára, Heliorba küldjük, ahol a Császár saját kezűleg fogja a mellére függeszteni a Bíbor Dárdás Szeneszsák Csillagködöt.
– Asz'iszem, bepisáltam…
– Ám most a kapitány urat égető kötelességek a parancsnoki hídra szólítják, és szenvedélyes búcsút vesz önöktől.
– Nem túl fiatal a Nagy Öreg a beosztásához képest? – kérdezte Bill.
– Vannak nála fiatalabbak is. – A doktor teleszívatott egy injekciót valami zavaros folyadékkal. – Ne feledje, hogy csak nemesi származásúak láthatják el a kapitányi hivatást, és még egy kiterjedt nemesség is igencsak gyér a galaxis méreteihez képest. El kell fogadnunk, amit kapunk. – Felerősített egy görbe tűt az injekcióra.
– Jól van, ha fiatal, hát fiatal, de nem ütődött egy kissé?
– Csodálja? A birodalom sok ezer éves, és mivel a nemesség csak egymás között házasodik, a gének elkorcsosultak, és a születendő leszármazottak nem sokban különböznek a gyagyásoktól. A mi Nagy Öregünkkel semmi baj, de látta volna csak azt a kapitányt, aki alatt a legutóbbi utamon szolgáltam… – Megborzongott, és kegyetlenül beledöfte a tűt Billbe. A nap hőse felüvöltött, aztán komoran nézte, ahogy vércseppek jelennek meg a szúrás helyén.
Az ajtó bezárult, és Bill egyedül maradt. A falat, a takarót és a bútorokat szemlélte. Biztosítékfelügyelő lett, és ez kellemes. Azonban az újabb hét év szolgálati idő nem kellemes. Elment a kedve. Jó lett volna, ha elbeszélgethet valamelyik haverjával, de aztán eszébe jutott, hogy mindannyian meghaltak, és még inkább elment a kedve. Megpróbált vidám dolgokra gondolni, de semmi olyasmi nem jutott eszébe, ami felvidíthatta volna, de aztán hirtelen rájött, hogy kezet tud fogni saját magával. Ettől valamivel jobban érezte magát.
Visszadőlt a párnára, és addig rázogatott kezet magával, míg el nem nyomta az álom.

Második könyv

Pancsikálás a reaktor hűtővizében

Első fejezet

A henger formájú szállítóhajó eleje teljesen betöltötte a látóterüket – vastag, páncélozott üvegpajzsa előtt felhőgomolyok suhantak el. Bill kényelmesen hátradőlt a fekvőszékben, és buzgó várakozással lesett kifelé. Húsz ülőhely volt a zömök hajóban, de csak három – beleértve Billét is – volt foglalt. Mellette – és Bill megpróbált nem túl gyakran odanézni – egy főtüzér ült, aki úgy nézett ki, mintha a saját ágyújából lőtték volna ki. Arcának nagy részét műanyag borította, és csak egyetlen véraláfutásos szem lesett kifelé belőle. E mozgó roncs négy hiányzó végtagját csillogó szerkentyűkkel helyettesítették, fénylő dugattyúk, elektromos irányítóberendezések és csavarodó vezetékek meredtek elő. Tüzér jelvényét arra az acélkeretre hegesztették rá, mely a felkarját helyettesítette. A harmadik férfi, egy zömök, állatias gyalogsági őrmester elaludt, ahogy a csillagközi út után átszálltak erre a bolygóközi járatra.
– Azt a köcsög hétszentségit! Oda nézzetek! – ujjongott Bill, amint hajójuk áttört a felhőkön, és feltűnt előttük Helior csillogó gömbje, a Birodalom Szíve, tízezer csillag kormányzó világa.
– Micsoda csillogás – dörmögte a tüzér valahonnan a műanyag pofából. – Bántja a szemet.
– Ez várható volt! Tömör arany… El tudod képzelni… egy bolygó tömör aranyból?
– Nem, nem tudom elképzelni. És nem is hiszem. Túl sokba kerülne. De azt el tudom képzelni, hogy galvanizált alumíniummal vonták be.
Most, hogy Bill közelebbről megnézte, láthatta, hogy tényleg nem úgy ragyog, mint az arany, és megint bosszankodott. Nem! Kényszerítette magát, hogy, tovább bámészkodjon. Lehet, hogy nem arany, de a dicsőség se kutya! A Helior akkor is a Birodalom Fővárosa, a soha-nem-alvó, mindent látó szem a galaxis szívében. Mindent, ami az összes bolygón vagy az összes hajón történik az űrben, ide jelentik, itt osztályozzák, kódolják, irattározzák, feljegyzik, elbírálják, elvesztik, megtalálják, visszahatnak rá. A Heliorról jönnek azok a rendeletek, amelyek az emberiséget irányítják, és megakadályozzák egy idegen hatalom garázdálkodását. A Helior tengereit, hegyeit és kontinenseit az ember bevonta mérföldes vastagságú fémborítással, s a roppant népesség több szinten lakja. Mindössze egyetlen célt szolgál: kormányoz. A csillogó felső szintet a legkülönfélébb méretű űrhajók tarkították, míg a sötét ég érkező és távozó űrjárművektől csillogott.
Egyre közelebb kerültek a felszínhez, majd egy hirtelen felvillanás után az egész ablak elsötétült.
– Összeütköztünk! – zihálta Bill. – Holt biztos…
– Kussolj már! Csak a film szakadt el. Mivel nem utazik velünk tiszt, nem vesződnek a javításával.
– Film?
– Mi más? Olyan patkányagyú vagy, hogy azt hiszed, a leszállóegységek orrába nagy ablakokat építenek, ahol a súrlódás a maximális, és a légkörbe belépéskor lyukat égessen rajtuk? Csak egy régebbi filmet vetítenek. Most itt amúgy is éjszaka van.
A pilóta tizenöt g-vel fékezett, és majdnem szétlapította őket landoláskor (ő is tudta, hogy nincs tiszt a hajón), és amíg elmozdult csigolyáikat a helyükre rakták, a szemgolyójukat visszanyomták a szemüregbe, a zsilipkapu kivágódott. Nem elég, hogy este volt, ráadásul még esett is. Egy másodosztályú utaskísérő altiszt dugta be a fejét, és hivatásszerű, barátságos vigyorral végigmérte őket.
– Isten hozta önöket Helioron, az ezer élvezet Birodalmi Bolygóján. – Arcára fintor ült ki. – Nincs magukkal tiszt? Na, akkor kifelé, lehet eltolni az űrbiciklit, tartani kell a menetrendet.
Elrobogott mellettük, hogy felébressze a gyalogsági őrmestert, aki még mindig úgy hortyogott, mint egy akadozó gőzgép; nem zavartatva magát olyan csekélységek miatt, mint 15 g. A horkolás morgássá változott, amibe a másodosztályú utaskísérő altiszt éles sikolya hasított bele, amikor a morózusan ébredő férfi beletérdelt az ágyékába. Az őrmester motyogva csatlakozott hozzájuk, együtt távoztak a hajóról, és segített támogatni a tüzért, akinek a kattogó fémlába csúszkált az utaslépcső nedves felületén. Megkövült tekintettel figyelték, amint zsákjaikat a rakodótérből a mély vizesárokba hajigálták. A kicsinyes bosszú utolsó gyenge fricskájaként a másodosztályú utaskísérő altiszt kikapcsolta a vízhatlan erőteret, ami megvédte őket az esőtől, és ők egy pillanat alatt bőrig áztak, a hideg szél csontig átjárta őket. Vállukra vették zsákjaikat – kivéve a tüzért, aki kis kerekeken húzta az övét –, és elindultak a legközelebbi fények felé, melyek legalább egy mérföldre voltak, és amiket alig lehetett látni a zuhogó esőben. Félúton a tüzér megmerevedett, az áramkörei zárlatosak lettek, így hát a sarkára szerelték a kerekeket, a táskákat rárakták a combjára meg a hasára, és marha jó tolókocsi lett belőle.
– Marha jó tolókocsi vagyok, mi? – morogta a tüzér
– Ne nyavalyogj – reccsent rá az őrmester –, legalább lesz valami hasznod a civil életben.
Berúgta az ajtót, és besétáltak, illetve begurultak az ügyintéző irodába.
– Van egy kanna oldószerük? – kérdezte Bill a pult mögötti férfit.
– Van úti parancsuk? – kérdezett vissza a fickó, mellőzve a kérdést.
– A táskámban van egy kanna – mondta a tüzér. Bill kinyitotta, és beleturkált.
Átnyújtották parancsaikat. A tüzéré a mellényzsebében volt begombolva. A hivatalnok egy hatalmas gép hasítékába tolta be őket. A gép zúgott, fények villogtak, és közben Bill oldószert fröcskölt a tüzér összes elektromos csatlakozására, és letörölgette a vizet.
Kürtszó hallatszott, visszakapták az okmányaikat, és egy hosszúi nyomtatott szalag kezdett el kibújni egy másik nyíláson. A hivatalnok felkapta, és sietve elolvasta.
– Bajban vannak – mondta szadista élvezettel. – Mindhármójuknak ma kellene megkapni a Bíbor Dárdát a Császártól az ünnepségen, és a filmezés három órán belül kezdődik. Nem érnek oda időben.
– Azt a köcsög úristenit! – csikorogta az őrmester. – Éppen most szálltunk le a hajóról. Hová kell mennünk?
– 1457-D körzet, K9-es szint, 823-7 tömb, 492-es folyosó, 34-es stúdió, 62-es szoba. Keressék Ratt producert!
– Hogy jutunk oda? – kérdezte Bill.
– Ne engem kérdezzen, én itt dolgozok. – A hivatalnok három vastag füzetet dobott a pultra, mely harminc centi hosszú és széles volt, és majdnem olyan vastag, s a könyv gerincéről lánc lógott. – Keressék meg maguk az utat, itt a térkép, de alá kell írniuk, hogy átvették. Az elvesztése hadbírósági ügy, amelyért a következő büntetések szabhatók ki…
A hivatalnok hirtelen rádöbbent, hogy egyedül van a szobában a három veteránnal, és ahogy elfehéredett, egy piros gomb után nyúlt. De mielőtt még elérhette volna, a tüzér fémkarja szikrázva és füstölve a pulthoz szegezte. Az őrmester előrehajolt, amíg az arca pár centire volt a hivatalnokétól, majd halk, hűvös, vérfagyasztó hangon megszólalt.
– Magunktól nem fogjuk megtalálni az utat. Maga fogja megkeresni nekünk. Idegenvezetőt fog mellénk adni.
– Idegenvezető csak tiszteknek jár – ellenkezett erőt lenül a hivatalnok, majd levegő után kapkodott, amint az acélujj belenyomódott a hasába.
– Bánjon úgy velünk, mint a tisztekkel – szuszogta, az őrmester. – Minket nem zavar.
A hivatalnok vacogó fogakkal rendelt egy idegenvezetőt, és egy kis fémajtó nyílt a távolabbi falon. Az idegenvezetőnek csőszerű fémteste volt, hat gumikereke, vérebet ábrázoló feje és bozontos fémfarka.
– Ide, fiú! – parancsolta az őrmester, és az idegenvezető odagördült hozzá, kinyújtotta piros műanyag nyelvét, és fogaskerekek csikorgatásával gépies lihegést kezdett utánozni. Az őrmester fogta a szalagcsíkot, és gyorsan bepötyögte a 1457-D K9 823-7 492 Film-34 62 kódot az idegenvezető fejét díszítő billentyűzeten. Két éles vakkantás hallatszott, a piros nyelv eltűnt, a farok megrezdült, és az idegenvezető gurulni kezdett a folyosón. A veteránok követték.
Egy órába került, míg a siklóvasúton, mozgólépcsőkön, lifteken, légtalpas járműveken, Shank-kancán, egysínű vasúton, mozgó járdán és olajos mászókákon eljutottak a 62-es szobába. Miközben a siklón ültek, a térkép láncát az övükhöz erősítették, mivel még Bill is rájött, hogy mekkora értéke van az útikalauznak egy ilyen világméretű városban. A 62-es szoba ajtajánál az idegenvezető hármat vakkantott, és továbbgurult, mielőtt megfoghatták volna.
– Gyorsabbnak kellett volna lennünk – mondta az őrmester. – Ezek az idegenvezetők annyit érnek, mint a súlyuk gyémántokban.
Benyitott, és egy íróasztal mögött ülő, kövér alakot pillantottak meg, aki épp egy videofonba ordibált.
– Nem érdekelnek a kifogásaik! Kifogásokból már teljes gyűjteményem van! Csak azt tudom, hogy nekem pontos időbeosztásom van, a kamerák felvételre készen állnak, és a főszereplők még nincsenek itt! Kérdem én, hol a rossebben vannak? És erre maguk mit mondanak?
– Felnézett, és elkezdett kiabálni. – Kifelé! Kifelé! Nem látják, hogy dolgom van?
Az őrmester odanyúlt, megragadta a videofont, a padlóra dobta, és füstölgő darabokra zúzta.
– Igen közvetlen módon sikerült magunkra terelned a figyelmét – jegyezte meg Bill.
– Két év a háborúban meglehetősen közvetlenné tette – mondta az őrmester, és a fogát csikorgatta. Hangosan és idegesítően. – Itt lennénk, Ratt, mit kell tennünk?
Ratt producer félrerugdosta a roncsokat, és kinyitott egy ajtót az íróasztala mögött.
– Beállítás! Világítás! – rikoltotta. Óriási kavarodás és hirtelen világosság támadt. A kitüntetendő veteránok követték az ajtón át egy óriási, erős színpadra, amelyen szervezett nyüzsgés folyt. Kamerák gurultak összevissza motoros állványokon a színfalak és támasztékok között, amik az uralkodói trónterem végét jelentették. A képzeletbeli napfénnyel megvilágított, festett üveg ablakok borították be fénnyel a tróntermet. A rendező sikoltásszerű utasításaira a nemesekből és magas rangú tisztviselőkből álló tömeg elfoglalta helyét a trón előtt.
– Köcsögnek merészelte nevezni őket! – motyogta Bill. – Ezért főbe lövik!
– Te ennyire hülye vagy? – kérdezte a tüzér. Lecsavart egy drótot a jobb lábáról, és bedugta egy konnektorba, hogy újratöltse az elemeit. – Ezek mind színészek. Azt hiszed, tudnának szerezni igazi nemeseket egy ilyen színjátékhoz?
– Csak egyszer tudjuk elpróbálni a Császár érkezte előtt, úgyhogy senki se hibázzon! – Ratt rendező fel mászott a trónra, és letelepedett. – Én leszek a Császár. A főszereplőknek van a legkönnyebb dolguk, nem szeretném, ha eltolnák. Nincs időnk újracsinálni. Ott elhelyezkednek, szépen egy vonalban, ez az… és amikor azt mondom, indulj, haptákba vágják magukat, ahogy tanulták, különben csak az adófizetők pénzét vesztegetik. Maga ott… az a fickó balra, abban a beépített madárkalitkában… tartsa a hülye motorjait kikapcsolva; elszarja a hangsávot! Ha még egyszer bekapcsolja a motorjait, kiszedem a biztosítékát! Kezdjük. Figyeljenek, és aki a nevét hallja, tegyen egy lépést előre, és Vágja magát haptákba! A Császár a mellére tűz egy érmet, maga szalutál, abbahagyja a szalutálást, és hátralép, vissza a vonalba! Megértették, vagy túl komplikált a pici, okos fejüknek?
– Nem szűnne már meg? – vicsorgott az őrmester.
– Nagyon elmés. Rendben… próbáljuk el!
Kétszer próbálták el a ceremóniát, aztán kürtök harsogása hallatszott, hat admirális jelent meg halálsugaras pisztolyokkal, és elhelyezkedtek háttal a trónnak.
Az összes kisegítő, kamerások, technikusok – még Ratt rendező is – mélyen meghajoltak, a veteránok pedig vigyázzba vágták magukat. A Császár becsoszogott, felmászott az emelvényre, és ráhuppant a trónra.
– Folytassák… – mondta unott hangon, és halkan böffentett a keze mögött.
– Gyerünk! – bömbölte a rendező tele tüdőből, és kitámolygott egy kameraállvány mögül. Zeneszó harsant fel, és kezdetét vette az ünnepség. Miután a szertartásmester felolvasta a hőstetteket, melyek révén a nemes hősök kiérdemelték minden érdemrendek legnemesebbikét, a Bíbor Dárdát a Szeneszsák Csillagköddel, a Császár felemelkedett trónjáról, és méltóságteljesen előrelépett. A gyalogsági őrmester állt legszélén, és Bill a szeme sarkából figyelte, amint a Császár előhúzott egy gazdagon díszített arany-, ezüst-, rubin- és platinaérmet az odanyújtott dobozból, és feltűzte a férfi mellkasára. Azután az őrmester visszalépett a helyére, és most Bill következett. Mintha roppant távolból hallotta volna, ahogy menny dörögve kimondják a nevét, és ő előrelépett olyan katonásan, ahogy azt a Leon Trockij táborban tanulta. Ott állt előtte a galaxis legimádottabb embere! A hosszú és dagadt orr, mely milliárd és milliárd bankjegyen díszelgett, most pontosan felé mutatott. A kiugró állkapocs és a kiálló fogak, melyek millió tv-képernyőt töltöttek be, most az ő nevét szólították. A Császár egyik kancsal szeme most őt nézte! Bill mellkasában úgy áradt szét a szenvedély, mint ahogy hatalmas hullámok nyaldossák a partot. Bevágta legelegánsabb szalutálását.
Tényleg a lehető legelegánsabban szalutált, mivel nem túl sok ember létezik, aki egyszerre két kézzel is tud tisztelegni. Mindkét kar precíz félkört írt le, mindkét könyök megfelelő szögben remegett, mindkét tenyér elegánsan csattant neki a két szemöldöknek. Kitűnően csinálta, és a meglepetés erejével hatott a Császárra, aki – egy bizonytalan pillanatig – egyszerre mindkét szemgolyójával rá tudott nézni Billre, mielőtt még ismét különböző irányokba bambultak volna el. A Császár, egy kissé zavartan Bill szalutálása miatt, az éremért tapogatódzott, és beleszúrta a tűt Bill zubbonyán keresztül a reszkető húsába.
Bill nem érzett fájdalmat, de a hirtelen döfés csak még inkább növelte azt a fokozódó érzelmet, mely egész testét elárasztotta. Abbahagyta a számlálást, térdre rogyott, mint egy hűséges öreg jobbágy valami történelmi filmben (a tudatalattija valójában pontosan egy ilyen filmből vette az ötletet), és megragadta a Császár csontos, májfoltos kezét.
– Világunk atyja! – tört ki Bill, és megcsókolta a kezét.
A testőrök előreugrottak, és a halál egy pillanatra kardként lebegett Bill feje fölött, de a Császár elmosolyodott, finoman visszahúzta a kezét, és a nyálat beletörölte Bill zubbonyába. Lezser intéssel visszaterelte a testőröket eredeti helyükre, és ő továbblépett a tüzérhez; mágnessel felerősítette a maradék érmet az acélmellkasra, és hátralépett.
– Ennyi! – kiáltotta Ratt rendező. – Megtartjuk! Igen természetesnek hat, ahogy ez a bamba fajankó összenyálazza a kezét!
Bill feltápászkodott, és látta, hogy a Császár nem tér vissza a trónra, hanem megáll a színészek örvénylő tömegében. A testőrök eltűntek. Bill csak pislogott, és azt hitte, rosszul lát, amikor a férfi lekapta a császári koronát a fejéről, beledobta egy dobozba, és elsietett.
– Beszorult a karfék – lihegte a tüzér, még mindig szalutálva remegő karjával. – Segíts lerángatni ezt az istenverte vacakot! Vállvonal fölött sosem működik rendben.
– De… a Császár… – nyögte Bill, és rángatta a kart, amíg a csatlakozások nyikorogva engedtek.
– Ő is színész… mi más? Azt hitted, az igazi Császár oszt érmeket mindenféle katonának? Legfeljebb a tábornokoknak és az attól magasabb rangú aknák. Azért rájátszanak egy kicsit, hogy fellelkesítsék az ilyen szerencsétlen bugrisokat, mint te. Nagy voltál!
– Tessék – mondta egy férfi, és odaadta nekik az érem vas másolatát, és letépte az eredetieket.
– Mindenki a helyére! – dübörgött a rendező erős hangja. – Csak tíz percünk van, hogy átfussunk a Császárnő babacsókolási jelenetén az aldebarani aggok termékenységi órájára. Hozzák gyorsan a műanyag babákat, és zavarják el a bámészkodókat a színpadról!
A hősöket kituszkolták a folyosóra, az ajtó becsapódott, és kulcsra zárták mögöttük.

Második fejezet

– Fáradt vagyok – mondta a tüzér –, és ráadásul sajognak az égéseim. A Katonák Kellemes Kettyintő Kéglijében végzett tevékenysége közben zárlatos lett, és felgyújtotta az ágyat.
– Nehogy már! – erősködött Bill. – Három nap szabadságot kaptunk a hajónk indulásáig, és most a Helioron vagyunk, a Birodalmi Bolygón! Micsoda gazdag látnivaló van itt, a Függőkertek, a Szivárvány Szökőkút, az Ékköves Paloták. Nem hagyhatjuk ki őket.
– Dehogyis nem. Szunditok egy kicsit, aztán megyek vissza a Kettyintőbe. Ha égsz a vágytól, hogy valaki fogja a kezed nézelődés közben, vidd az őrmestert.
– Még mindig részeg.
A gyalogsági őrmester magányos ivó volt, sarkosan gondolkodott, nem hitt a hígításban, és nem pazarolta a pénzét díszes csomagolásra. Minden pénzét arra költötte, hogy megvesztegessen egy tiszti orvost, hogy két ballon 99,5%-os tiszta gabonaalkoholt szerezzen, egy hordó glukózt és sóoldatot, egy injekcióstűt meg egy gumicsövet. Az etil-glukóz-só keveréket a ballonban felakasztotta az ágya fölé, a csövet belevezette a tűbe, a tűt pedig a karjába szúrta és ráragasztotta, mint egy intravénás fúziót. Most mozdulatlanul feküdt, jól tápláltan és folyamatosan merev részegen; és ha az adagolást meg nem zavarják, részeg is marad két és fél évig.
Bill kifényesítette a bakancsát, a kefét berakta egy szekrénybe a maradék cuccával együtt. Lehet, hogy későn ér vissza: itt a Helioron könnyű eltévedni, ha valakinek nincs idegenvezetője. Szinte egy egész napba beletelt, mire a stúdióból megtalálták az utat a szállásukra, pedig az őrmester nagyon ért a térképekhez. Addig, amíg saját körzetük közelében maradtak, nem volt probléma, de Billnek elege lett a katonák kicsiny örömeiből. Látni akarta Heliort; az igazi Heliort, a galaxis első városát. Ha senki nem tart vele, megy egyedül.
Még a térkép ellenére is nagyon nehéz bármiről is megállapítani a Helioron, hogy milyen messze van, mert a rajzok csak vázlatosak, nem arányosak. Viszont a tervezett út egyértelműen hosszúnak tűnt, mivel az egyik kulcsfontosságú közlekedési eszköz, a légüres föld alatti mágneses autó legalább nyolcvannégy kisebb térképen ment keresztül. Lehet, hogy a keresett cél a bolygó túloldalán van! Egy bolygó nagyságú város! Megfoghatatlanul nagynak tűnt. Szinte elképzelhetetlen. Sőt, amikor megpróbálta elképzelni, rádöbbent, hogy teljesen elképzelhetetlen!
A szendvicsek, amiket a szállásukban lévő automatákból vett, már félúton elfogytak, és a gyomra, mely gyorsan hozzászokott a szilárd élelemhez, panaszosan korgott, amíg el nem hagyta a vezetékpályát a 9266-L körzetben, valamelyik szinten, és étkezőt keresett. Nyilvánvalóan egy Gépíró Körzetbe jutott, mert a tömeg kerek vállú és hosszú ujjú nőkből állt. Az egyetlen büfé, amit talált, ezekkel volt tele, és ő a lármás, fecsegő tömeg közepén ült, és kényszerítette magát, hogy megegye az egyetlen kapható ételt: datolyás gyümölcskenyérsajtot, szardellapástétom szendvicset, krumpli-pürét mazsolával és hagymaszósszal, majd leöblítette ujjnyi csészékben, langyosan felszolgált gyógyteával. Nem lett volna olyan rossz, ha a konyhafőnök nem önt le mindent véletlenül tejkaramella szósszal. Úgy tűnt, ezt egyik lány sem vette észre, mivel munkanapokon fényhipnózis alatt voltak, hogy a hibaszázalékukat csökkentsék. Ette az ételét, és úgy érezte magát, mint egy szellem, miközben nevetgéltek és zajongtak körülötte; az ujjaik – ha éppen nem ettek – nyomatékosan kopogva gépelték a szavaikat az asztal szélén beszélgetés közben. Végül távozott, de az étel lehangoló hatással volt rá, és valószínűleg ez lehetett az a pont, amikor elkövette azt a hibát, hogy rossz kocsiba szállt.
Mivel minden körzetben ugyanazok a szintek és blokkszámok ismétlődtek, nem nehéz rossz körzetbe kerülni, és jókora időt elvesztegetni, mielőtt az ember rájön a tévedésére. Bill is ezt tette, és a közlekedési eszközök millióinak váltogatása után beszállt egy liftbe, ami – úgy gondolta – a galaxishírű Palota Kertbe visz. Az összes többi utas alacsonyabb szinteken szállt ki, és az elevátor egyre gyorsult, ahogy a legfelső szinthez közeledett. Bill a levegőbe emelkedett, ahogy a lift fékezett, és a füle bedugult a légnyomásváltozástól, és amikor az ajtók kinyíltak, kilépett a havas szélbe. Hitetlenkedve ellátottá a száját, mögötte az ajtók bezárultak, és a lift eltűnt.
Az ajtók közvetlenül a város legfelső szintjét képező fémsíkságra nyíltak, melyet most kavargó hófelhők homályosítottak el. Bill a gomb után tapogatódzott, hogy visszahívja a liftet, amikor egy kóborló szélörvény elsöpörte a havat, és a meleg nap rátűzött a felhőtlen égről. Lehetetlen látvány volt.
– Ez lehetetlen látvány – mondta Bill őszinte felháborodással.
– Semmi sem lehetetlen, ha én akarom – mondta egy reszelős hang Bill válla mögül. – Mert én vagyok az Élet Lelke.
Bill oldalazva megperdült, mint egy kergekóros robotöszvér, és ráemelte a szemét a kicsi, fehér bajuszú, rángó orrú, vörös karikás szemű férfira, aki olyan nesztelenül jelent meg mögötte.
– Hiányzik egy kereke? – förmedt rá Bill mérgesen.
– Maga is beleőrülne egy ilyen munkába – zokogta a kis ember, és elfricskázott egy fityegő cseppet az orráról. – Félig megfagyva, félig megsülve és félholtan az oxigéntől. Az Élet Lelke vagyok – rebegte. – Enyém a hatalom…
– Ha maga mondja! – Bill szavait egy hirtelen jött hózápor tompította el. – Én magam is egy kissé emelkedett hangulatban vagyok. Pfűű… – A szél feltámadt, elsöpörte a havat, és Bill ámulva meredt a váratlanul feltáruló látványra.
Ameddig csak ellátott, hó és víztócsák tarkították a felszínt. Az aranybevonat már elkopott, és az alatta lévő fém szürke volt és lyukacsos, vöröses rozsdaerekkel csíkozva. Hatalmas csövek sora – mindegyik vastagabb, mint egy ember – kígyózott feléje a látóhatáron túlról, és tölcsérszerű szájakban végződtek. A tölcséreket örvénylő pára- és hófelhők homályosították el, amik fojtott süvöltéssel száguldottak magasra a levegőbe, bár az egyik páraoszlop sűrűsödött és a felhő feloszlott, miközben Bill nézte.
– A tizennyolcas kifújt! – ordította a férfi a mikrofonba, lekapott egy szerszámosládát a falról, és utat vágott magának a latyakon keresztül a rozsdás és roskadozó hídhoz, ami a csövekkel párhuzamosan nyikorgott és csikorgott. Bill követte, és utána kiáltott, de a férfi most már egyáltalán nem foglalkozott vele. Ahogy a lengőhíd nyikorogva, himbálózva tartotta őket, Bill azon töprengett, hová vezetnek a csövek, és egy perc múlva, amikor a feje kitisztult egy kicsit, más keltette fel a figyelmét, erőlködve próbálta kivenni, mik azok a titokzatos buckák a láthatáron. Egy sor hatalmas űrhajó volt az, amelyek mindegyike az egyik vastag csőhöz kapcsolódott. Az idős férfi nem várt gyorsasággal leugrott a hídról, és az űrhajó felé szökellt a tizennyolcas állomáshoz, ahol a munkások épp lekapcsolták a pecséteket, amik a hajót a csőhöz csatolták. Az öregember számokat másolt le a cső végén lévő műszerekről. Bill egy darut pillantott meg, mely abból a felszínből emelkedett ki, amelyen álltak. Az űrhajó tetején lévő szelephez csatlakozott. Morajló rengés rázta a csövet, és a hajó tömítése körül fekete felhők bukkantak fel, amelyek ellebegtek a mocskos fémfelület fölött.
– Megkérdezhetem, mi a nyavalya folyik itt? – nyöszörögte Bill.
– Élet! Örök élet! – gügyögte az öregember, az őrült lelkesedés magassága felé emelkedve depressziójából.
– Nem fogalmazná meg valamivel pontosabban?
– Ez egy fémbe burkolt bolygó. – Dobbantott a lábával, és tompa döbbenés hallatszott. – Mit jelent ez?
– Azt jelenti, hogy a világot fémmel burkolták be.
– Helyes. Annak ellenére, hogy katona, figyelemre méltó az intelligenciája. Szóval veszünk egy bolygót, bevonjuk fémmel, és máris van egy bolygónk, ahol mindössze a Birodalmi Kertekben nőnek növények meg legfeljebb néhány ablakban. Akkor mi van?
– Mindenki meghal – mondta Bill, mivel farmerfiú volt, és alaposan ismerte a fotoszintézist és a klorofillt.
– Ismét helyes. Maga, én, a Császár meg még néhány milliárd krapek azon dolgozunk, hogy az összes oxigént szén-dioxiddá változtassuk, és nincsenek növények, amik visszaalakítanák oxigénné, és ha elég sokáig folytatjuk ezt, halálra lélegezzük magunkat.
– Akkor ezek a hajók folyékony oxigént hoznak?
Az öregember ingatta a fejét, és visszaugrott a lengőhídra. Bill követte.
– Helyes. A mezőgazdasági bolygókon ingyen adják. És miután itt kiürítik, feltöltik a szén-dioxidból magas költségen kivont szénnel, amit visszaszállítanak vele a falusi világokba, ahol üzemanyagként elégetik, műtrágyának használják, számtalan műanyaggá és más termékké alakítják át…
Bill a függőhídról a legközelebbi lifthez sietett. Az öregember és a hangja elveszett a párában, és Bill leguggolva, az oxigénadagtól elnehezült fejjel dühösen lapozni kezdte a térképet. Amíg a liftre várt, az ajtón lévő kódszámból beazonosította a hollétét, és megtervezte az új útvonalat a Palotakertek felé. Ez alkalommal nagyon ügyelt, nehogy belezavarodjon. Csak csokoládét és szénsavas üdítőket vett az ételautomatáktól, kerülve ezzel az éttermek és étkezések okozta veszélyeket, zavarokat, és azzal, hogy éber maradt, nem ült más járműre. Karikás szemekkel, zúgó fejjel támolygott ki egy szárnyashajóból, és dobogó szívvel végre megpillantotta a virággal díszített, kivilágított illatos táblát: FÜGGŐKERT. Forgóajtós bejárat és pénztárablak zárta el az utat.
– Egyet, legyen szíves.
– Tíz dolcsi.
– Nem sok az egy kicsit? – zsémbelődött, és lapos tárcájából egyenként húzta elő a bankjegyeket.
– Aki szegény, ne jöjjön Heliorra.
A pénztárosrobotot számos csípős megjegyzéssel ellátták. Bill nem foglalkozott vele, és berontott a kertbe. Itt minden megvolt, amiről valaha is álmodott, sőt még több is. Végigsétált a szürke salakösvényen a külső fal belső oldalán, titánráccsal elválasztott részen zöldellő bokrokat és füvet láthatott. Alig százlépésnyire tőle a füvön túl egzotikus növények és virágok lebegtek a Birodalom minden tájáról. És ott! A távolban feltűnt a Szivárvány Szökőkút, szabad szemmel épphogy látszottak. Bill egy érmét csúsztatott az egyik teleszkópba, nézte, ahogy a színek felvillannak és elenyésznek, és az egész éppen olyan szép volt, mint a TV-ben. Továbbment, bejárta a kertet, és sütkérezett a hatalmas lombkorona fölött besütő nap fényében.
Ám még a kert mámorító örömeit is háttérbe tolta a lélekőrlő fáradtság, amely vasmarokként szorította. Vaspadok meredtek elő a, falból, és ő belerogyott az egyikbe, hogy megpihenjen egy pillanatra, aztán egy másodpercre lehunyta a szemét, hogy tompítsa a vakító ragyogást. Az álla a mellkasára bukott, és mielőtt rájött volna, mi történik, mély álomba zuhant. Más látogatók mentek el mellette a salakon anélkül, hogy felzavarták volna, és ő meg sem mozdult, amikor egyikük leült mellé a pad szélére.
Mivel Bill nem látta ezt az embert, nincs értelme leírni, hogy nézett ki; elég annyi, hogy sápadt bőre volt, törött, vöröslő orra, elvadult tekintete, majomszerű szemöldöke, széles csípője, keskeny válla, felemás lábai, vézna, göcsörtös, piszkos ujjai és némi szájrángása.
Az örökkévalóság hosszú percei ketyegtek, és a férfi csak ült. Majd abban a néhány pillanatban, amíg nem tartózkodott más látogató a közelben, az idegen gyors, kígyószerű mozdulattal előrántott egy atomceruzát a zsebéből. Apró, hihetetlenül forró láng szisszent fel, amikor ahhoz a lánchoz értette, ami Bill térképét erősítette a derekához, pont annál a pontnál, ahol a lánccsomó a fémpadon pihent. A lánc féme egy szempillantás alatt a pad féméhez olvadt. Bill zavartalanul aludt tovább.
Farkasszerű mosoly terült szét a férfi arcán, mint a körkörös hullámok egy szennyvízcsatornában, amikor egy patkány beleveti magát. Majd egy egyszerű, gyors mozdulattal az atomsugár elvágta a láncot a kötet mellett. A tolvaj zsebre vágta az atomceruzát, felkelt, kiemelte a térképet Bill öléből, és gyors léptekkel távozott.

Harmadik fejezet

Bill eleinte fel sem tudta fogni vesztesége mérhetetlen jellegét. Lassan ocsúdott fel álmából, szivacsos elmével, és azzal a bizonytalan érzéssel, hogy valami nem stimmel. Csak többszöri rángatás után döbbent rá, hogy a láncot odahegesztették a padhoz, és hogy a térkép eltűnt. A láncot nem bírta kirántani, és a végén kénytelen volt lecsatolni a derékszíjáról, és otthagyni. Visszasietett, amerről jött, és bekopogott a pénztár ablakán.
– Pénzt vissza nem adunk – közölte a robot,
– Egy bűncselekményt akarok bejelenteni.
– A bűncselekmények a rendőrségre tartoznak. Videofonon beszélhet a rendőrséggel. Itt egy videofon. A szám: 111-11-111. – Kis ablak tárult fel, egy videofon vágódott ki, és úgy mellbe taszította Billt, hogy megtántorodott. Tárcsázta a megadott számot.
– Rendőrség – hallatszott egy hang, és a képernyőn egy bulldogképű őrmester jelent meg kék, porosz egyenruhában, rosszalló arckifejezéssel.
 Lopást szeretnék bejelenteni.
– Nagy lopást vagy kis lopást?
– Nem tudom, a térképemet lopták el.
– Kis lopás. Menjen a legközelebbi rendőrőrsre. Ez egy vészhelyzetre fenntartott vonal, és maga illegálisan foglalja le. A vészhelyzetre fenntartott vonal illegális lefoglalásáért kiszabott büntetés…
Bill keményen rácsapott a kapcsoló gombra, és a képernyő elsötétült. Odafordult a robot pénztároshoz.
– Pénzt vissza nem adunk – mondta az.
– Kussolj! – reccsent rá Bill. – Mindössze annyit akarok tudni, merre van a legközelebbi rendőrőrs.
– Én pénztáros robot vagyok, nem pedig információs robot. Ez az információ nincs a memóriámban. Javasolni tudom, nézze meg a térképén.
– Hiszen épp a térképem lopták el!
– Javasolni tudom, hogy hívja a rendőrséget.
– Hiszen… – Bill elvörösödött, és dühösen belerúgott a pénztárosfülkébe.
– Pénzt vissza nem adunk – hallotta a háta mögött, ahogy elsietett.
– Igyál, igyál, az legalább meglátszik rajtad! – suttogta a fülébe egy italárus robot, ami nesztelenül gördült mögé. Csilingelő jégkockák hangját hallatta.
– Átkozottul jó ötlet. Sört! Nagyot! – Érméket dobált a pénznyílásba, csörgés hallatszott, és épphogy eltudta kapni a papírpoharat, ami, a földre hullott volna. A sör lehűtötte, felfrissítette, és mérge elpárolgott. Egy táblát vett észre: A DRÁGAKÖVES PALOTÁHOZ.
– Megyek, megnézem a palotát, aztán keresek valakit, aki megmutatja, hol a legközelebbi rendőrőrs. Ali!
A robot italárus kivette a papírpoharat a kezéből, majdnem Bill egyik ujjával együtt, összegyűrte, és tévedhetetlen robot irányzékkal belehajította a húsz méterre lévő szemetes kukába.
A Drágaköves Palotába ugyanúgy lehetett bejutni, mint a Függőkertbe, és Bill úgy döntött, hogy előbb bejelenti a lopást, mielőtt befizeti a belépőt arra a területre, ahonnan roppant távolságról szemügyre vehetné a palotát. Egy rendőr düllesztette a pocakját a bejárat közelében, és léhán pörgette a gumibotját, ő biztos tudja, merre van a legközelebbi rendőrőrs.
– Merre van itt rendőrőrs? – kérdezte Bill.
– Nem vagyok én információsfülke… Nézze meg a térképén!
– Csakhogy – sziszegte Bill összeszorított fogain keresztül –, nem tudom megnézni a térképemet, mert ellopták, és éppen ezért kérdezem, hol van a… Jaj!
Bill azért mondta, hogy Jaj, mert a rendőr gyakorlott mozdulattal vágta a gumibotját a bordái közé, és beszorította egy sarokba.
– Magam is gárdista voltam, mielőtt megszabadultam – mondta a zsernyák.
– Szívesebben hallgatnám a katonaemlékeit, ha kihúzná a botját a bordáim közül – nyögte Bill, aztán hálásan felsóhajtott, amikor a gumibot eltűnt.
– Mivel magam is gárdista voltam, nem szívesen látnám, hogy egy bajtársam, aki a Bíbor Dárdát viseli Szeneszsák Csillagköddel, bajba kerüljön. Ráadásul becsületes zsaru vagyok, távol áll tőlem a megvesztegetés, de ha egy bajtárs kölcsön adna nekem huszonöt dolcsit, fizetésig, a lekötelezettje lennék.
Bill alapvetően ostobának született, de gyorsan tanult. A pénz megjelent a kezében, aztán már el is tűnt, és a rendőr lazított valamelyest, és gumibotjával sárgás fogait kopogtatta.
– Hadd mondjak neked valamit, pajtás – kezdte bizalmaskodóan –, mielőtt hivatalosan is bejelentenéd, hogy elloptak valamidet, mivel most még csak úgy beszélgetünk egymással, mint cimbora a cimborával. Helioron sokféleképpen bajba kerülhet az ember, de legkönnyebben azáltal, ha elveszíti a térképét. Ez megbocsáthatatlan vétség Helioron. Ismertem egy fickót, aki azzal ment a rendőrőrsre, hogy ellopták a térképét, és rávágták a bilincset tíz másodpercen belül, de lehet, hogy még ötbe se telt. Na, mit is akartál nekem mondani?
– Van gyufád?
– Nem dohányzóm.
– Hát… akkor viszlát!
– Minden jót, pajti!
Bill elbotorkált egy másik sarokig, a falnak dőlt, és nagyot sóhajtott. Most mihez kezdjen? Térkép alapján talált ide… hogy juthatna vissza anélkül? Ólomsúly nehezedett a lelkére, de megpróbálta figyelmen kívül hagyni. Leküzdötte a feltörő pánikot, és megpróbált gondolkozni. Azonban a gondolkodástól üres lett a feje. Úgy tűnt, mintha évek teltek volna el, mióta egy jót evett, és az ételnek már a gondolatára is olyan bőségesen megindult a nyáltermelése, hogy majdnem megfulladt. Ételre van szüksége, egy jó kis kajától könnyebben megy a gondolkozás, kissé lazíthatna egy jó zaftos sült fölött, és amikor az odabenn lakozó erőket kielégíti, képes lesz tisztán gondolkodni, és megtalálni a kiutat ebből a bonyodalomból. Biztos van kiút. Még egy teljes nap áll rendelkezésére az űrhajó indulásáig, bőséges idő. Támolyogva megkerült egy sarkot, és egy magas mennyezetű alagútba jutott, melyen a lehető legragyogóbb fényekkel az állt, hogy: ARANY ŰRRUHA.
– Az Arany Űrruha – motyogta Bill. – Ez nem lehet igaz. Ez a leghíresebb, étterem az egész galaxisban, számos filmben szerepelt, mint a régi erkölcs mintaképe. Drága lesz, de az ördögbe is, egyszer élünk…
Egy lyukkal szorosabbra húzta a derékszíját, kisimította a zubbonyát, és fellépdelt a széles aranylépcsőkön a zsilipkapunak kialakított bejárathoz. Az ajtónálló biccentett felé, rámosolygott, halk zene csendült fel, és a padló megnyílt Bill talpa alatt. Tehetetlenül csúszott lefelé egy kanyargós aranycsőben, és amikor kizuhant belőle, megbotlott, és elterült egy acélsikátor porában. Előtte a falon félméteres betűk adták tudtára: MENJ A FRANCBA, FAFEJ! Bill felállt, leporolta magát, és egy robot siklott mellé, mely csábos női hangon turbékolta a fülébe:
– Ugye, éhes vagy, drágám? Miért nem kóstolod meg Giuseppe Singh neo-indiai pizzáját currie-szósszal? Csak pár lépésnyire vagy Singh éttermétől, és az irány rajta van ezen a kártyán.
A robot előhúzott egy kártyát a mellkasi nyílásából, és Bill szájába dugta. Olcsó, rosszul behangolt robot volt. Bill kiköpte a szemétízű kártyát, és megtörölte a zsebkendőjével.
– Mi történt? – kérdezte.
– Ugye, éhes vagy, drágám, grrrr-arrk… – A robot átkapcsolt egy másik felvett üzenetre, mely megfelelt Bill kérdésére. – Kirúgtak az Arany Űrruhából, a galaxis leghíresebb étterméből, mely számos filmben szerepelt, mint az erkölcs mintaképe, mert egy pénztelen fajankó vagy! Miközben felfelé lépdeltél a lépcsőn, röntgensugárral átvilágították a zsebeid tartalmát, és matematikailag összesítették. Mivel a zsebeid tartalma valószínűleg nem adta ki a minimális fogyasztás összegét és az adót, kirúgtak. De ugye, te még mindig éhes vagy, drágám? – búgta a robot túlhevült, szexi hangon szájlemeze töredezett nyílásain. – Ugorj be Singh éttermébe, ahol a kaja jó és olcsó! Próbáld ki Singh fincsi rákját dália- és citromszósszal!
Bill ment. Nem mintha megkívánt volna egy kis indiai-olasz kosztot, de nem volt más választása térkép és útmutatás nélkül. A kártya hátoldalán vázlatos térkép volt, s némi biztonságot nyújtott az a tudat, hogy ismét valahonnan valahová megy, nemcsak úgy lézeng a nagyvilágban. Lépcsőkön mentek le, csúszdán csúsztak még lejjebb, és többször is befordultak. Egy utolsó forduló után Bill orrát erőteljes zsír- és égett hússzag csapta meg, és ebből sejtette, hogy megérkezett.
Az étel hihetetlenül drága volt, és sokkal gyatrább, mint amit Bill valaha is el tudott képzelni, azonban mégis csillapította valamelyest gyomra kínzó korgását, még ha nem is valami élvezetes módon. Ujjával próbált kipiszkálni valami undorító húscafatot a fogai közül, miközben az asztalánál ülő férfira pillantott, aki nagy nyögések és sóhajtások közepette próbált lekényszeríteni a torkán nagy kanálnyi valamiket. Asztaltársa színes vakációzóruhát viselt, kövérnek, pirospozsgásnak és vidám típusnak tűnt.
– Hello… – mondta Bill mosolyogva.
– Dögöljön meg! – vicsorgott rá az idegen.
– Én csak köszöntem – közölte Bill sértődékenyen.
– Épp elég. Bárki, aki hajlandó volt szóba állni velem az elmúlt tizenhat órában ezen az úgynevezett örömbolygón, becsapott, kibabrált velem, meglopott vagy pénzt csalt ki tőlem. Lassan egy vasam se marad, és még hátra van hat nap a Lásd Saját Szemeddel Heliort túrából.
– Én csak azt szerettem volna megkérdezni, belepillanthatnék-e esetleg a térképébe, amíg eszik.
– Már közöltem, hogy aki eddig szóba állt velem, az alaposan átvert. Úgyhogy menjen a francba!
– Szépen kérem!
– Belenézhet… huszonöt dolcsiért, amit előre fizet, és csak addig nézegetheti a térképemet, amíg eszek.
– Áll az alku! – Bill azonnal lefizette az összeget, be bújt az asztal alá, és törökülésben dühödten lapozgatta a térképet, és a tőle telhető maximális gyorsasággal írta ki belőle az úti információkat. Fölötte a kövér ember nyögve és sóhajtozva zabált, és valahányszor egy kellemetlenebb falat került a szájába, megrántotta a láncot, és ilyenkor mindig kizökkentette Billt a ritmusból. Bill már majdnem félútig kiírt egy útirányt a Kitüntetettek Tranzitjáig, amikor a férfi elrántotta tőle a térképet, és távozott.

Amikor Odüsszeusz megtért gyötrelmekkel teli utazásáról, megkímélte Pénelopé fülét kalandjai hihetetlen részleteitől. Amikor Oroszlánszívű Richárd végül kiszabadult a tömlőéből, és hazatért a kereszteshadjárat vészterhes évei után, nem kínozta Berengaria királyné érzékeit iszonyatos anekdotáikkal, csupán köszöntötte, és kikulcsolta az erényövét, így hát én sem vetemedem arra, kedves olvasó, hogy szavakba próbáljam önteni Bill utazásának veszélyeit és csalódásait, mert azok meghaladják a képzeletet. Elégedjünk meg annyival, hogy végül is sikerült. Eljutott a Tranzitig.

Kivörösödött, karikás szemekkel pislogott a feliratra: Kitüntetettek Tranzitja, aztán neki kellett dőlnie a falnak, mivel a megkönnyebbüléstől rogyadozni kezdett a lába. Sikerült! Csak nyolc nappal lépte túl a szabadságát, és ez nem lehet problémás. Hamarosan ismét a bajtársai körében lesz, távol a fémalagutak mérföldjeitől, az állandóan rohanó tömegtől, a csúszdáktól, a gravitációs járatoktól, felvonóktól, liftektől, meg hasonlóktól. Leissza magát a sárga fedélzetig a cimborái körében, és hagyja, hogy az alkohol kitörölje e rettenetes hányattatások emlékét, megpróbálja elfelejteni a kószálás véget érni nem akaró rémes napjait, miközben étel és ital nélkül rótta a styxi éjszakát az Indigó szinten. Most már túl van rajta. Leporolta gyűrött egyenruháját, és bűntudatosan elfordította a tekintetét a szakadásoktól, gyűrődésektől és a hiányzó gombok helyétől. Ha sikerül bejutnia a szállásra anélkül, hogy megállítanák, gyorsan átöltözik, mielőtt jelentkezne a szolgálati helyiségben.
Néhányan utánafordultak, de ettől függetlenül sikeresen bejutott a társalgóba, és onnan a barakkjába. A matracát feltekerték, a lepedője és a takarója eltűnt, és a szekrénye üresen tátongott. Kezdett úgy tűnni, hogy bajban van, és ha egy gárdista bajban van, az sosem egyszerű dolog. Elnyomta eluralkodni készülő csüggedését, kissé megtisztálkodott a mosdóban, teleitta magát a hidegvizes csapból, aztán el vonszolta magát a szolgálati helyiségbe. Egy főtörzsőrmester ült az asztalnál, egy óriástermetű, erőteljes, szadista kinézetű fickó sötét bőrrel, mely ugyanolyan színű volt, mint a néhai Tembóé. Egy kapitányi egyenruhába öltöztetett műanyag babát tartott az egyik kezében, és kiegyenesített gemkapcsokkal szurkálta tele. Anélkül, hogy a fejét mozdította volna, Billre emelte a fejét, és a homlokát ráncolta.
– Nagy szarban lehet, gárdista, ha ilyen uniformisban ide merészelt jönni a szolgálati helyiséghez.
– Nagyobb szarban vagyok, mint hinné, főtörzsőrmester úr – mondta Bill, és erőtlenül a pultra támaszkodott. A főtörzs rámeredt Bill kétféle kezére, tekintete egyikről a másikra járt.
– Hol szerezte azt a kezet, gárdista? Beszéljen! Ismerem azt a kezet.
– Az egyik bajtársamé volt, akárcsak az a kar, melyet a vállamhoz varrtak.
Bill örült, hogy más témára terelheti a szót a katonai vétségeiről, és kinyújtotta a kezét, hogy a főtörzs megnézhesse. Aztán iszonyodva látta, hogy ujjai kőkemény ökölbe szorulnak, az izmok összecsomósodnak a karján, és egy jobbegyenessel behúzott neki egy akkorát, hogy székestől felborult.
– Főtörzs úr! – sikoltotta Bill, elkapta az áruló kart a másik kezével, és némi küzdelem után visszarángatta az oldalához.
A főtörzs feltápászkodott, és Bill reszketve elhátrált. Nem akarta elhinni, hogy a főtörzs visszaül a székre, és mosolyog.
– Egyből láttam, hogy ismerős a kéz, egykori bajtársamé, Tembóé volt. Sokat tréfálkoztunk így egymással. Viselje gondját, megértette? Maradt még valami más is Tembóból? – És amikor Bill nemet mondott, az altiszt gyors tamtamot vert ki az íróasztalán. – Eltávozott közülünk a Nagy Ju-ju Rítusra az Égbe. – A mosoly elenyészett, helyét vicsorgás váltotta fel. – Nagy szarban van, gárdista. Hadd nézzem az igazolványát!
Kirántotta Bill idegesen remegő ujjai közül, és bedugta az asztalon lévő nyílásba. Fények villogtak, a gépezet duruzsolt, vibrált, és egy képernyő világosodott ki. A főtörzs elolvasta róla az üzenetet, és eközben a vicsor is elenyészett az arcáról, és hideg düh váltotta fel. Amikor visszafordult Billhez, a szeme résnyire szűkült, és olyan pillantást lövellt rá, melytől a tej is összemenne egy pillanat alatt, vagy amivel képes lenne elpusztítani kisebb rágcsálókat is. Bill ereiben megfagyasztotta a vért, és a szerencsétlen gárdista úgy remegett, mint egy fa a szélben.
– Hol lopta ezt az igazolványt? Kicsoda maga?
Harmadik próbálkozásra Billnek sikerült kinyögnie pár szót bénult ajkain.
– Hát, én… az én kártyám… én én vagyok, Bill biztosítékfelügyelő…
– Hazudik! – Ujjának egy körme, melyet kimondottan arra a célra terveztek, hogy nyaki ütőereket tépjen fel vele, megkopogtatta a kártyát. – Ez a kártya csak lopott lehet, hiszen Bill biztosítékfelügyelő nyolc nappal ezelőtt elhajózott innen. Ez áll az adatokban, és az adatok nem hazudnak. Most ráfázik, köcsög! – Megnyomott egy KATONAI RENDÉSZET feliratú piros gombot, és valahol a távolban mérges csörömpölés hallatszott. Bill toporgott, és a szemét forgatva keresett valami menekülési lehetőséget.
– Kapd el, Tembo! – csattant fel a főtörzs. – A végére akarok járni a dolognak.
Bill bal-jobb keze megkapaszkodott az íróasztalban, és Bill hasztalanul próbálta elrántani. Még javában ezzel viaskodott, amikor súlyos bakancsok dobbantak mögötte.
– Mi van? – morogta egy ismerős hang.
– Egy kitüntetett gárdista személyazonosságának színlelése, plusz kisebb vádak, amik nem számítanak, hiszen a fővád önmagában is agylebeny-eltávolítást és harminc ostorcsapást von maga után.
– Ó, uram! – Bill felnevetett, megperdült, és a szemét legeltette az egykor gyűlöletes alakon. – Döghalál Drang! Mondja meg neki, hogy ismer engem.
A két MP-s közül az egyik a szokásos dühtől vöröslő képű, gumibotos, pisztolyos, csillogó bakancsú ember formájú barom volt. Viszont a másik csak Döghalál Drang lehetett.
– Ismeri a foglyot? – kérdezte a főtörzsőrmester.
Döghalál megrezzent, és végigmérte Billt tetőtől talpig.
– Ismertem egy Bill nevezetű biztosítékellátót, de annak mindkét keze normális volt. Valami nagyon furcsa ebben az ügyben. Elvisszük egy kicsit az őrszobára, és majd meglátjuk, mit fog vallani.
– Rendben. De vigyázzanak a bal kezére. Az egyik cimborámé volt.
– Egy ujja sem fog meggörbülni.
– De én Bill vagyok! – kiáltotta a fogoly. – Én vagyok az, az enyém a kártya, be is tudom bizonyítani.
– Egy csaló – jegyezte meg a főtörzs, és a képernyőre mutatott. – Itt az áll, hogy Bill biztosítékfelügyelő nyolc nappal ezelőtt elhajózott. És az adatok nem hazudnak.
– Az adatok nem hazudhatnak, különben nem lenne rend az univerzumban – fűzte hozzá Döghalál, a gumibotját Bill bordái közé nyomta, és kifelé taszigálta az ajtón. – Megjöttek már azok a hüvelykszorítók, amiket a múltkor rendeltünk? – kérdezte a másik MP-st.
Valószínűleg csak a kimerültség számlájára írható, amit Bill tett. Az elcsigázottság, a kétségbeesés és a félelem együtt erőt vettek rajta, mert alapjában véve jó katona volt, és megtanulta, hogy legyen bátor, tiszta, tisztelettudó, heteroszexuális meg hasonlók. Azonban egyszer minden embernél betelik a pohár, és Bill most jutott idáig. Hitt benne, hogy az igazság végül is győzedelmeskedni fog – sosem tanulta másképp – viszont a kínzásnak már a gondolatára is elszörnyedt. Amikor félelemtől őrült tekintete megpillantotta a falon a MOSODA feliratot, váratlan képzettársítás villant fel agyában, és Bill megugrott, kétségbeesett erővel kitépte a karját a fogásból. Menekülni! A falban lévő lengőajtó mögött valószínűleg ruhahalmok lehetnek, puha lepedők és törülközők, amik enyhíteni fogják az esését. Meg kell lépnie! Mit sem törődve az MP-sek harsány, állatias ordításával, fejjel előre beugrott a lengőajtón.
Körülbelül egy métert zuhant, és a leérkezéskor majdnem szétcsattant a feje. Nem egy kellemes ruharakás fogadta, hanem egy mély, erős mosodai acélkosár.
Mögötte az MP-sek püfölni kezdték a lengőajtót, de nem bírták kinyitni, mivel Bill még mindig felmeredő lábai megakadályozták a lengésben.
– Bezárta! – ordította Döghalál. – Nekünk kellett volna! Hova vezet ez a mosodai csúszda? – Ugyanabba a tévedésbe esett, mint Bill.
– Nem tudom, csak most kerültem ide – zihálta a társa.
– És hamarosan villamosszékbe fogsz kerülni, ha nem kapjuk el azt a köcsögöt!
A hangok elhalkultak, ahogy a súlyos bakancsok eldübörögtek, és Bill megrázkódott. Feje furcsa szögben meredt oldalra a nyakán és veszettül sajgott, térde a mellébe préselődött, és majdnem megfojtotta a képébe nyomódott ruha. Megpróbálta kinyújtani a lábát, megrúgta a lengőajtót, valami kattant, és ő lezuhant a padlóra, ahogy a fémkosár oldalra billent.
– Ott van! – ordította egy ismerősen gyűlöletes hang, Bill valahogy feltápászkodott, és futni kezdett. A futó bakancsok már közvetlenül mögötte dobogtak, amikor eljutott a mosodai csúszdához, és ismét fejjel előre belevetette magát; ez alkalommal lényegesen nagyobb sikerrel. Ahogy a megszállott MP-sek utánavetették magukat, az automata antigravitációs fékezőrendszer visszafogta a zuhanásukat, és ötméteres közökre távolította el őket egymástól. Lassan, lebegve ereszkedtek lefelé, Bill látása végre kitisztult, felnézett, és megborzongott a látványra, amikor Döghalál agyarait pillantotta meg maga fölött lebegni.
– Öreg cimbora – zokogta Bill, és imára kulcsolta a kezeit. – Miért üldözöl?
– Ne cimborázz engem, te chinger kém! Még kémnek sem vagy jó… a karjaid nem egyformák. – Miközben lefelé lebegtek, Döghalál előrántotta a pisztolyát, és egyenesen Bill szeme közé célzott. – Szökés közben lelőve.
– Irgalmazz!
– Halál minden chingerre! – Meghúzta a ravaszt.

Negyedik fejezet

A golyó lassan kibontakozott a szétoszló füstfelhőből, és egyméternyit lebegett Bill felé, mielőtt a zümmögő antigravitációs mező teljesen megállította. Az együgyű lassítórendszer tömegként értelmezte a lövedék sebességét, feltételezte, hogy újabb test került a gravitációs csúszdába, és kijelölt számára egy pozíciót. Döghalál mozgása lassult, míg öt méterre nem távolodott a lövedéktől, és a másik MP-s nagyjából ugyanennyire lemaradva követte. Bill és üldözői között a távolság a lövedék jóvoltából tíz méter lett, és Bill ennek előnyét kihasználva a következő szinten kisurrant az ajtón. Egy nyitott felvonó szinte csábítóan hívogatta, és Bill már benne is termett, és sikerült bezárnia az ajtót, mire a veszettül káromkodó Döghalál kibukkant volna a gravitációs üregből.
Ezután a menekülés pusztán annyiból állt, hogy össze kellett zavarnia a nyomokat. Véletlenszerűen különféle közlekedési eszközöket használt, és menekülés közben egyre lentebb! szintre igyekezett, akár egy vakond, mely bele akarja fúrni magát a földbe. Végül a kimerültség miatt állt meg, a falnak roskadt, és úgy zihált, mintha ki akarná köpni a tüdejét. Fokozatosan tudatára ébredt környezetének, és rájött, hogy mélyebbre juthatott, mint bármikor ezelőtt. A folyosók homályosak voltak és régebbiek, egymáshoz hegesztett acéllemezek alkották. Harminc-negyven méteres átmérőjű, Vaskos oszlopok törték meg a falak egyhangúságát, és ezek a hatalmas szerkezetek tartották a fenti világvárost. A legtöbb ajtó, amit látott, zárva volt vagy elreteszelve, bonyolult pecsétekkel ellátva. Itt sötétebb is van, jött rá, miközben fáradtan vonszolta magát, hogy valami italt keressen; torka égett, mint a tűz. Nem messze tőle egy italautomata állt a fal mellett, mely sokban különbözött az eddig látottaktól, de legfőképpen abban, hogy vaskos acélrudak biztosították a gép előrészét, és egy tábla állt rajta: EZ A GÉP SÜSD-MEG-ŐKET BETÖRŐRIASZTÓVAL VAN ELLÁTVA – A LEGCSEKÉLYEBB FELTÖRÉSI KÍSÉRLETRE A GÉPEZET 100 000 VOLTOT BOCSÁT AZ ELKÖVETŐRE. Bill talált annyi aprót a zsebében, hogy vehessen egy heroin-kólát, és gondosan hátralépett, nehogy megüsse az, áram, amíg a pohár megtelt.
Miután felhajtotta, sokkal jobban érezte magát, de aztán belenézett a pénztárcájába, és máris ismét sokkal rosszabbul lett. Mindössze nyolc birodalmi dolcsija maradt, és ha azt is elkölti… akkor mihez kezd? Az önsajnálat keresztültört fáradtságtól és a herointól zsibbadt testén, és Bill sírni kezdett. A padlón hevert, úgy-ahogy tudatában volt a mellette elhaladó járókelőknek, de nem törődött velük. Legalábbis addig nem, amíg három férfi hozzá nem lépett, s közben egy negyedik hörögve roskadt a padlóra. Bill rájuk pillantott, aztán elfordította a tekintetét, szavaik alig hatoltak el a tudatáig, már csak azért sem, mert jobb időpontot is tudott volna, hogy mások dolgába avatkozzék.
– Szegény öreg Dolph, úgy néz ki, mint aki bevégezte.
– Úgy bizony. Övé volt a legszebb halálhörgés, amit valaha is hallottam. Hagyjuk itt, majd a köztisztaságig robotok eltakarítják.
– És a meló? Négy ember szükséges hozzá.
– Nézzétek csak ezt a térképtelent!
Súlyos bakancs mélyedt Bill oldalába, hanyatt fordította, és ezzel magára vonta a figyelmét. Bill pislogva bámult fel a kört formáló férfiakra, akik mindhárman hasonlóan mocskos ruhát viseltek, piszkosak voltak, és szakállasok. Termetre különböztek, viszont mindhármukban volt egy közös vonás: egyiküknél sem volt térkép, és furcsamód csupasznak tűntek a súlyos, láncon lógó kötet nélkül.
– Hol a térképed? – kérdezte a legnagyobb, legszőrösebb fickó, és ismét belerúgott.
– Ellopták… – nyögte ki Bill, és ismét zokogni kezdett.
– Gárdista vágy?
– Elvették az igazolványomat…
– Pénzed van?
– Semmi… semmi sem maradt… akár egy papírpohárból…
– Akkor te is a térképtelenek közé tartozol – kántálta a hármas egyszerre, és talpra segítették Billt. – És most… énekeld el velünk a térképtelenek himnuszát!
Remegő hangon belekezdtek:

Világ térképtelenjei egyesüljetek,
Mert testvérek mind a térképtelenek,
Egyesüljetek és együtt küzdjetek,
A hatalom meghátrál és győz az igazság,
És akkor, mi, akik valaha szabadok voltunk, egy napon
Ismét szabadok leszünk, és meglátjuk az eget Odafent,
És halljuk majd a hó
Pusmogását.

– A vége nem igazán rímelt – jegyezte meg Bill.
– Hát, igen, mi itt lenn nem vagyunk nagy észkombájnok – bólogatott a legkisebb és egyben legidősebb térképtelen, és szárazon, szaggatottan köhögött.
– Kuss! – mondta a hatalmas termetű, és vesén könyökölte az öreget meg Billt. – Litvok vagyok, ez itt az én bandám. Most már te is a bandámba tartozol, jövevény, és a neved Golph 28169-mínusz.
– Dehogyis, az én nevem Bill, és ezt sokkal könnyebb kimondani… – Ismét kapott egyet a veséjébe.
– Mon'tam, hogy kuss! Bill nehéz név, mivel új név itten, és én nem bírom megjegyezni az új neveket. Viszont mindig van egy Golph 28169-mínusz a brancsomban. Hogy hívnak?
– Bill… AUHH! Golph vagyok.
– Na látod… De ne felejtsd el, hogy van vezetékneved is…
– Éhes vagyok – nyöszörgött az öreg. – Mikor megyünk má' rabolni?
– Most. Utánam!
Átlépték a néhai öreg Golphot, aki már megszűnt, és akinek a helyébe egy új tagot iktattak, és végigsiettek egy sötét, nyirkos sikátoron. Bill követte őket, és kíváncsi volt, vajon már megint mibe keveredett, de túl fáradt volt ahhoz, hogy aggassza magát miatta. Kaját említettek, és ha majd bekap pár falatot, majd kigondolja, mihez kezdjen, de addig is jó, hogy valaki törődik vele és gondolkodik helyette. Olyan volt, mint a jó öreg seregben, vagy talán még annál is jobb, mivel itt szemmel láthatóan nem kell borotválkozni.
A kis csapat egy ragyogóan megvilágított utcára ért, ahol hunyorogtak egy kicsit a váratlan fényözöntől. Litvok intett, hogy álljanak meg, gondosan körbelesett, aztán kérges kezét karfiolszerű füléhez emelve hallgatózott.
– Tisztának tűnik. Schmutzig, te itt maradsz, és jelezz, ha valaki jön, Sporco, te menj el a következő sarokig, és tedd ugyanezt. Te, új Golph, gyere velem!
A két őr elfoglalta a kijelölt posztját, Bill pedig bement Litvokkal egy alkóvba, ahol egy lakatra zárt fémajtó állt. Litvok előhúzott rongyai alól egy kalapácsot, és egyetlen csapással leverte a lakatot. Odabenn különböző méretű csövek meredtek felfelé; a padlóból jöttek, és a mennyezeten távoztak. Mindegyik csövön számok álltak, és Litvok feléjük intett.
– A kl-9256-B-t kell keresnünk! Kezdjük!
Bill szinte azonnal megtalálta a karvastagságú csövét, és épp óda akart szólni a bandavezérnek, amikor éles fütty harsant fel kívülről.
– Kifelé! – mondta Litvok, és kitaszigálta Billt maga előtt, aztán behajtotta az ajtót, és úgy állt, hogy testével takarja a levert lakatot. Miközben a falmélyedésben álldogáltak, növekvő morajlás és süvítés hallatszott. Litvok a háta mögé rejtette a kalapácsot, ahogy a lárma hangosodott, és egy köztisztaságis robot jelent meg, amely feléjük méregette csápokon lógó szemeit.
– Lenne szíves arrébb menni, ez a robot szeretné feltakarítani azt a helyet, ahol áll – mondta egy felvett hang a robotból szigorú hangnemben. Máris feléjük nyújtogatta a seprűit.
– Tűnés! – mordult fel Litvok.
– A köztisztasági robot munkájának akadályozása büntetendő cselekmény és társadalomellenes merénylet. Gondolkozott már azon, mi lenne, ha a Köztisztasági Hivatal elhanyagolná.
– Blabla! – vicsorgott Litvok, és fejbe kólintotta a robotot a kalapáccsal.
– Rozogásítás! – sikoltotta a robot, és imbolyogva eltántorgott a folyosón, miközben folyamatosan vizet okádott az orrlyukaiból.
– Fejezzük be, amit elkezdtünk! – mondta Litvok, és ismét betaszította az ajtót. Átnyújtotta a kalapácsot Billnek, és rongyainak újabb zugából fémfűrészt húzott elő, és veszett lendülettel esett neki a kinézett csőnek. A cső viszont kemény acélból készült, és Litvokról másodperceken belül patakokban csurgóit a veríték, és kezdett fáradni.
– Vedd át! – kiáltott rá Billre. – Fűrészeld, ahogy csak bírod, aztán én ismét átveszem. – Egymást váltogatva alig három percbe került, mire teljesen átvágták a csövet. Litvok elrakta a fűrészt oda, ahonnan előhúzta, és felkapta a kalapácsot. – Készülj! – mondta, aztán meglengette a munkaeszközét, és jókorát sújtott a csőre.
A második csapástól az elfűrészelt cső felső része teljesen elvált az alsótól, és a nyílásban egymáshoz kapcsolódó zöldes kolbászkák végeérhetetlen sora jelent meg. Litvok megragadta a kolbászláncot, Bill vállára vetette, majd elkezdte feltekerni a vállára és a karjára egyre vastagabban. A kolbásztekercs már elérte Bill szemmagasságát, és ő el tudta olvasni a feliratot a fűzöld ennivalókon: CHLORO-FILLÉRES, aztán valamivel arrébb: MINDEN FALAT MAGA A NAPSUGÁR, és FELÉR EGY JUTALOMMAL, és LEGKÖZELEBB PRÓBÁLJA KI A LÓBURGERT IS!
– Elég… – nyögte Bill, és megroggyant a súly alatt. Litvok eltépte a kolbászláncot, és elkezdte feltekerni a saját vállára, aztán az apró zöld kolbászok sorának hirtelen vége szakadt. Litvok kirángatta a csőből a lánc végét, és kinyitotta az ajtót.
– Észrevették! Azonnal itt lesznek! Tűnjünk innen, mielőtt a zsaruk elkapnak! – Éleset füttyentett, és a falazók sietve csatlakoztak hozzájuk. Rohantak. Bill rogyadozott a kolbászok súlya alatt, és lidércnyomásos menekülés kezdődött alagutakon, lefelé vezető lépcsőkön, létrákon és olajos csövekben, amíg elértek egy poros, kihalt területre, ahol homályos fények pislogtak, nagy közökre egymástól. Litvok keresett egy szerelőaknát a padlón, és egytől egyig lemásztak egy vaskapaszkodón egy alsóbb szintre. Schmutzig és Sporco mentek hátul, és felszedegették azokat a kolbásztekercseket, amik lehullottak Bill sajgó hátáról. Végül egy másik szerelőaknán át eljutottak szuroksötét célpontjukig, és Bill összerogyott a gumival bevont padlón. A többiek mohó kiáltásokkal lerángatták Billről a terhét, és a következő percben máris tűz pattogott egy fémkosárban, ami fölött nyársra húzott kolbászokat sütögettek.
A sülő klorofill ínycsiklandozó szaga magához térítette Billt, és ő érdeklődve nézett körül. A lobogó tűz fényében látta, hogy egy roppant méretű teremben vannak, mely minden irányban homályba vész. Vastag oszlopok tartották a mennyezetet és a fenti várost, míg közöttük mindenféle méretű és fajtájú rakások sorakoztak. Sporco, az öregember odament az egyik ilyen halomhoz, és kirángatott belőle valamit. Amikor visszatért, Bill látta, hogy egy papírlappal tért vissza a tűzhöz, és a lángok közé vetette. Valamiféle űrlap volt, ami megsárgult a régiségtől.
Habár Bill sohasem szerette a klorofillos kolbászt, most valósággal falta. A csípős szósz, amivel bekenték, és az égő papír szaga csak még inkább növelték az étvágyát. A kolbászokat rozsdaszínű vízzel öblítették le. A víz egy csőből csepegett egy rozsdás vödörbe. Úgy belaktak, mint a királyok. Micsoda pompás élet ez, gondolta Bill, lehúzva egy újabb kolbit a tűz fölül, és fújta, mert meleg volt. Jó kaja, jó pia, jó haverok. És ráadásul: szabad ember.
Litvok meg az öreg máris hortyogtak egy papírágyon, mikor a másik férfi, Schmutzig odaoldalazott Bill mellé.
– Megtaláltad az igazolványomat? – kérdezte rekedtes suttogással, és Bill rádöbbent, hogy őrült. A lángok fénye hátborzongatóan verődött vissza repedezett szemüvegéről, és Bill látta, hogy a pápaszem kerete ezüstből van, és valaha igen értékes lehetett. Schmutzig nyakán, félig rejtve a bozontos szakálltól, egy drága anyagból készült kemény ingnyak maradványai látszottak.
– Nem, nem láttam a kártyádat – mondta Bill –, sőt, az igazat megvallva, az enyém sincs meg, mivel a főtörzs elvette, és elfelejtette visszaadni. – Bill sajnálni kezdte önmagát, és az undorító kolbászok ólomként dudorodtak a hasában. Schmutzig nem törődött a válasszal, sokkal inkább elhatalmasodott rajta a monomániája.
– Én fontos ember vagyok, tudd meg, Schmutzig von Dreck olyan ember, akivel tisztelettel kell bánni. Majd rájönnek ők is! Azt hiszik, megúszhatják a dolgot, de nem! Tévedés, mondták, aprócska tévedés, a mágnesszalag az adattárban elszakadt, és csak úgy tudták összeragasztani, hogy pont az én adataimat kivágták, és én csak akkor értesültem róla, amikor nem kaptam meg a fizetésem a hónap végéri, és bementem, hogy kérdőre vonjam őket, erre ők azt mondták, nem tudják, ki vagyok. De engem mindenki ismer, von Dreck egy tisztes ősi név; huszonkét éves korom előtt már művezető voltam, és háromszázötvenhat személy dolgozott a kezem alatt a 89: Irodaszer Szárny Fűzőkapocs és Gemkapocs Részlegén, így hát, lehetetlen, hogy sosem hallottak rólam, még akkor is, ha véletlenül otthon felejtettem az igazolványomat a másik öltönyömben, és nem, volt joguk mindent elhurcolni a lakásomból a távollétemben azzal az indokkal, hogy egy nemlétező személy bérli. Bebizonyíthattam volna, hogy létezem, ha megtalálom az igazolványomat… Nem láttad az igazolványomat?
Itt az alkalom, gondolta Bill.
– Hát ez elég nehéznek hangzik. Megmondom én, mit csinálok, segítek neked megkeresni. Megyek, megnézem.
Mielőtt az agyalágyult Schmutzig felelhetett volna, Bill elslisszolt tőle, és megbújt az egyik megsárgult aktahalom fölött, és nagyon büszke volt magára, hogy kijátszotta a hibbant alakot. Kellemesen jóllakottnak és fáradtnak érezte magát, és nem akarta, hogy tovább zaklassák. Most egy jő kis alvásra van szüksége, aztán majd reggel átgondolja az egészet, hátha talál valami megoldást. Tapogatózva lépkedett a tornyosuló papírhalmok között, és alaposan eltávolodott a többi térképtelentől, és felkapaszkodott egy magasabb dombocskára. Megkönnyebbülten sóhajtott, úgy rendezte a papírokat, hogy párnája legyen, és álomra hajtotta a fejét.
Ekkor fények villantak a raktárház mennyezetén, és rendőrsípok hangja hangzott fel minden irányból, és olyan kiabálás támadt, hogy Bill reszketett a félelemtől.
– Kapd el! Ne hagyd meglépni!
– Elkaptam a lótolvajt!
– Térképtelen köcsögök, most loptátok az utolsó kolbászotokat! Az uránium-só bányába kerültök mindahányan!
Aztán:
– Mind megvan…? – hallatszott egy hang, aztán ahogy Bill kétségbeesetten lapult a papírhoz és szíve kalapált a félelemtől, megjött a válasz is:
– Aha, négyen voltak. Egy ideje már figyeltük őket, és készen álltunk, hogy lecsapjunk, ha valami ilyesmivel próbálkoznak.
– De itt csak hárman vannak.
– A negyediket odafönt láttam, olyan merev volt, mint egy deszka, és egy köztisztasági robot szállította el.
– Oké, akkor mehetünk.
Billbe ismét belemart a félelem. Mennyi időbe telhet, amíg a banda egyik tagja be, nem köpi a rendőrségnek némi kedvezmény fejében, hogy nemrég új társuk akadt? El kell tűnnie innen. A rendőrök most a megmaradt kolbászok begyűjtésével foglalatoskodtak, és ez volt Bill lehetősége. Olyan nesztelenül, ahogy csak bírt, lecsusszant a papírhalomról, és kúszni kezdett az ellenkező irányba. Ha arra nincs kijárat, csapdába esett… Nem, ilyesmire gondolni sem szabad! Mögötte sípszó harsant, és Bill tudta, hogy a hajsza kezdetét vette. A vér az arcába tolult, ahogy felpattant, és teljes sebességgel rohanni kezdett. Egy ajtó tűnt fel előtte, Bill teljes súlyával nekirontott, az egy pillanatra megremegett… aztán megcsikordult rozsdás sarokvasain. Mit sem törődve a legurulás veszélyével Bill egyre lejjebb és lejjebb rohant a csigalépcsőn, aztán ki egy másik ajtón, és semmi másra nem tudott gondolni, csak a menekülésre.
Ismét egy űzött, vad ösztönével menekült lefelé. Nem figyelte, hogy itt a falak néhány helyen boltívesen összeértek, nagy részüket rozsda marta, és abban sem talált semmi furcsát, hogy egy faajtóra bukkant – faajtóra egy olyan bolygón, ahol már százezer éve nincsen fa! A levegő itt dohosabb volt, itt-ott szinte büdös, és Bill a félelemtől hajtva kőalagutakon vágtatott keresztül, ahol ismeretlen állatok menekültek előle veszett karomcsattogással. Hosszú termek voltak előtte szuroksötétbe borultan, tapogatóznia kellett, és ujjai undorító, nyálkás falakhoz értek. Itt-ott lámpák pislákoltak, de fényüket elhomályosították a sűrű pókhálók és a bennük rekedt rovarok vázai. Bill pocsolyákon tocsogott keresztül, aztán egyszer csak ráébredt, milyen különös a környezete, és hunyorogva nézett körül. A padlóba ágyazottan a lába előtt egy csapóajtó tűnt fel, és amikor a menekülési ösztöntől hajtva felrántotta, látta, hogy nem vezet sehová. Viszont hozzá lehetett férni azon keresztül valami szemcsés dologhoz, mely akár cukor is lehet. Lehet, hogy ehető? Lehajolt, belemarkolt, és a szájába tett egy keveset. Ki is köpte azonnal. Nem, nem ehető, de nagyon ismerős. Arra is rájött, honnan.
Föld volt. Talaj. Por és homok. Az az anyag, amiből a bolygók állnak, pontosabban ennek a bolygónak az anyaga, még pontosabban a Helior felszíne, melyen ez a hihetetlen súlyú, egész világot magába foglaló acélváros nyugodott. Bill felpillantott, és egy kimondhatatlan pillanatig tudatára ébredt, micsoda iszonyatos súly nehezedik rá, és már a tudat majdnem összenyomta. Most lejutott a legaljára, a sziklás részhez, és erre a gondolatra egyből heveny klausztrofóbia rohanta meg. Elhaló sikollyal rohant tovább a folyosón, míg az egy elreteszelt ajtóban nem végződött. Innen nincs kiút. És amikor jól megnézte az ajtót, és látta, hogy a fa szinte már megfeketedett, úgy döntött, hogy itt nem is akar kimenni. Miféle iszonyatos szörnyetegek ólálkodhatnak azon az ajtón túl, a világ fenekén?
Ekkor, miközben kimeredt szemmel leste, az ajtó megnyikordult, és nyílni kezdett. Bill megperdült, és el akarta rohanni, ám ekkor valami elkapta, és vasmarokkal szorította…

Ötödik fejezet

Nem mintha Bill nem próbálta volna kitépni magát a szorításból, de esélye sem volt. Csak vonaglott a csontvázfehér kezek közt, és kétségbeesetten próbálta az ujjakat lefejteni a karjáról, és közben folyamatosan bégetett, mint egy birka a sas karmai közt. Miközben tehetetlenül vergődött egyre visszafelé húzták, keresztül azon a vaskos ajtón, amit nem emberi kezek nyitottak ki.
– Üdvözlöm… – szólalt meg egy síri hang, és megtántorodott, ahogy a kezek elengedték, aztán megfordult, és egy jókora fehér robotot látott, mely most mozdulatlanul meredt rá. Közvetlenül a robot mellett egy apró termetű ember állt fehér kezeslábasban, kopasz fejjel, ünnepélyes arckifejezéssel.
– Szükségtelen elárulnia a nevét – mondta a kicsi ember –, csak ha akarja. Én Jeyes felügyelő vagyok. Biztonságos helyet keres?
– Ön szerint létezik ilyen? – kérdezte Bill kételkedve.
– Érdekes megjegyzés, igen érdekes. – Jeyes reszelős zajjal dörzsölte össze kérges tenyerét. – Viszont most ne bocsátkozzunk elméleti vitákba, fogadjuk el a dolgokat annak, amik, és igen, biztosíthatom, így van. Jelentsük ki, hogy létezik biztonságos hely… Tud jönni saját lábán?
Bill, most hogy kissé magához tért az első megrázkódtatásból, valamelyest agyafúrtabb lett, lévén, hogy számtalanszor ráfázott már a naivitására.
– Ide hallgasson, még azt sem tudom, ki maga, azt sem, hogy hol vagyok, arról pedig végképp fogalmam sincs, mi a fene ez a "biztonságos hely" dolog.
– Nagyon helyes, elismerem, az én hibám, hogy egyszerű térképtelennek néztem, pedig most már látom, hogy a rongya valaha… pár évvel ezelőtt… kifogástalan gárdista egyenruha lehetett, és az a rozsdás vasdarab ott a mellén bizonyára valami nemes kitüntetés maradványa. Üdvözlöm Heliorban, a Birodalmi Bolygón, hogy megy a háború?
– Remekül, köszönöm… De mi ez az egész?
– Jeyes felügyelő vagyok, a város Köztisztasági Hivatalából. Úgy látom, és őszintén remélem, hogy megbocsátja az indiszkréciómat, de úgy látom, mintha egy kis bajban lenne… Cafatokban az egyenruhája, nincs térképe, és lehet, hogy még az igazolványa is elveszett. – Ravasz, madárszerű szemével a kényelmetlenül mocorgó Billt nézte. – De ezen változtathatunk. Fogadja el a védelmünket. Mi gondoskodunk magáról, jó munkát kínálunk, új egyenruhát, sőt még új igazolványt is.
– És mindezért szemetesnek kell lennem! – csúfolódott Bill.
– Az SZ-köz kifejezés helyénvalóbb – felelte Jeyes felügyelő jámborán.
– Majd meggondolom – felelte Bill hűvösen.
– Segíthetek a gondolkodásban? – kérdezte a felügyelő, és megnyomott egy gombot a falon. A külső feketeségbe nyíló ajtó ismét nyikorogva feltárult, a robot elkapta Billt, és kifelé taszigálta.
– Elfogadom! – sikoltotta Bill, aztán duzzogva lebiggyesztette az ajkát, amikor a robot elengedte, és az ajtó bezárult. – Csak annyit szeretnék hozzátenni, nem kellene ilyen rámenősnek lenniük.
– Ezer bocsánat, mi azt szeretnénk, ha boldog lenne köztünk. Üdvözlöm a KH alkalmazottainak sorában. Elnézést, ha bosszantó kérdést teszek fel, de kíván esetleg egy új igazolványt? Számos új alkalmazottunk új lappal kívánja kezdeni az életét a hivatalban, és nekünk egy csomó igazolvány áll a rendelkezésünkre, amik közül válogathat. Végtére is, tudja, hozzánk kerül minden, beleértve a holttesteket és a szemétkukák tartalmát is, és meglepődne, ha sejtené, mennyi igazolványunk gyűlik így össze. Ha lenne szíves belépni a felvonóba…
A KH-ban nem csomó igazolvány volt, hanem rengeteg, szekrényszámra sorakoztak egymás után pontos ábécé-sorrendben. Bill egy szempillantás alatt talált olyat, amely szinte minden tekintetben ráillett, egy bizonyos Wilhelm Stuzzicadentiét, és megmutatta a felügyelőnek.
– Hát ez remek, örülök, hogy velünk dolgozik, Villy…
– Szólítson csak Billnek.
– …és köszöntöm a szolgálatnál, Bill, itt mindig emberhiánnyal küszködünk, és több munkakör közül is válogathat, vagyis inkább a képességeinek… és érdeklődési körének megfelelően választhatjuk ki, mit csináljon. Amikor meghallja azt a szót, hogy köztisztaság, mi jut az eszébe?
– Szemét.
A felügyelő sóhajtott.
– Általában mindenki így reagál, de magától többet vártam. A szemét csak egy dolog, amit a Begyűjtő Részleg intéz, de ezen kívül van még Hulladék, Melléktermék és Törmelék. Aztán vannak egészen más részlegek is, mint például az Utcasöprés, Csőhálózat karbantartás, Kutatás, Szenny csatorna tisztítás…
– Ez az utóbbi elég érdekesnek hangzik, mivel azt megelőzően, hogy erővel besoroztak, elvégeztem egy levelező kurzust a trágyázástechnikai kezelő tanfolyamon.
– Hát ez egyszerűen csodálatos! Meséljen róla, de előbb üljünk le, helyezze kényelembe magát! – Odavezette Billt egy mély, süppedős fotelhez, aztán két papírpoharat húzott elő egy automatából. – Igyon egy kis Alco-kólát, míg beszélgetünk.
– Nem sok mondanivalóm van, nem sikerült befejeznem a kurzust, és most már úgy látom, sohasem fogom tudni megvalósítani életem nagy álmát, hogy trágyázással foglalkozhassak. Lehet, hogy a maguk Szennycsatorna-tisztító részlege…
– Sajnálom, a szívem szakad meg, de hogy úgy mondjam, ez a ló nem nyert, már csak azért is, mivel ezen a részlegen nincs semmi problémánk, hiszen szinte teljesen gépesített. A szennyvíz elvezetésére büszkék vagyunk, hiszen ez hatalmas munka, mivel több mint százötvenmilliárd ember él Helioron…
– Hú!
– Úgy van, látom a csillogást a szemében, ez roppant mennyiségű szennyvizet jelent, és remélem, egyszer megtisztelhetem azzal, hogy bemutatom a tisztítótelepünket. De ne feledje, hogy ahol szennyvíz van, ott élelem is van, és mivel Helior minden élelmét kívülről importálja, egy zárt körforgást valósítottunk meg, mely minden köztisztasági tisztviselő álma. A mezőgazdasági bolygókról hajók hozzák az élelmet, ami kikerül a fogyasztókhoz, akik feldolgozzák, és kezdetét veszi a Nagy Élelmiszerlánc. Fogjuk az ürüléket, és feldolgozzuk a szokásos eljárással és kémiai kezeléssel, baktériumokkal meg hasonlókkal… Nem untatom túlságosan?
– Ó nem, dehogy… – motyogta Bill mosolyogva, és letörölte a könnyeit a kézfejével. – Csak éppen olyan nagyon boldog vagyok, nem folytattam intelligens társalgást már hosszú, hosszú ideje…
– El tudom képzelni… Kegyetlenül bánnak a gárdistákkal. – Baráti gesztussal vállon veregette Billt. – Felejtse el, most már barátok közt van. Hol is tartottam? Ja, igen, a baktériumok, aztán a vízkivonás és a sűrítés. Mi gyártjuk a legpompásabb sűrített trágyabrikettet a civilizált galaxisban, és ezt bármikor bárkinek kijelenthetem…
– Én nem kétlem! – biztosította Bill lelkesen.
– …és automata futószalagok és liftek szállítják a brikettet az űrkikötőbe, ahol berakják az űrhajókba, amint kirakodnak belőlük. Teljes rakományt teljes rakományért, ez a jelszavunk. És úgy tudom, számos rossz talajú bolygón örvendeznek, amikor a hajók hazatérnek. Nem, a szennyvíztisztító műveletünk miatt nem panaszkodhatunk, inkább más területeken akadnak problémáink. – Jeyes felügyelő felhajtotta az italát, és morózusan üldögélt, derűje pillanatok alatt elillant. – Ne, azt ne! – reccsent rá Billre, aki szintén kiitta az italát, és a papírpoharat a fali szemetesbe akartak dobni.
– Nem akartam magára förmedni – sajnálkozott a felügyelő –, de épp ez a nagy problémánk. A hulladék. Gondolkozott már azon, hány újságot dob ki százötvenmilliárd ember naponta? Vagy hány papírpoharat? Vagy papírtálat? Éjjel-nappal ennek a problémának a megoldásán dolgozunk a kutatóban, de ez idáig még nem jutottunk eredményre. Lidérces! Az az Alco-kólás pohár, amit a kezében tart, az egyik megoldás, de ez csak csepp a tengerben.
Ahogy az utolsó csepp folyadék is elpárolgott a pohárból, a pohár obszcén módon rángatózni kezdett Bill kezében, és ő iszonyodva ejtette el, s a pohár tovább vonaglott a padlón, alakot váltott, összehajtódott és lapos lett Bill szeme előtt.
– Ezt a megoldást a matematikusainknak köszönhetjük – mondta a felügyelő. Egy topológus számára egy hanglemeznek, egy teáscsészének vagy egy papírpohárnak ugyanolyan alakja van, szilárd felület, lyukkal a közepén, és némi transzformációval bármelyiket bármelyikké lehet alakítani, így hát ezeket a poharakat emlékező műanyagból készítettük, mely azonnal felveszi eredeti formáját, amint a folyadéktól kiürül… láthatja.
A pohár befejezte az átváltozását, és most már mozdulatlanul hevert a padlón, lapos, barázdált felületű lemezként, lyukkal a közepén. Jeyes felügyelő felvette, letépte róla az Alco-kólás címkét, és odamutatta Billnek az alatta lévő lemezcímkét. Szerelem a bolygó körül, Boing, Boing, Boing! – előadja a Koleopter együttes.
– Zseniális, nemde? A pohár átalakította magát hanglemezzé, olyasmivé, amit valószínűleg egyetlen Alco-kóla ivó sem fog elhajítani. Megtartja, nem dobja bele egyetlen hulladéktárolóba sem, így nem okoz vele problémát.
Jeyes felügyelő megfogta Bill mindkét kezét, és enyhén párás tekintettel a szemébe nézett.
– Ugye, megteszi, Bill… beáll a kutatókhoz? Kevés képzett, jóeszű emberünk van, aki átérzi a problémánkat. Meglehet, a trágyázástechnikusi kurzust nem sikerült befejeznie, de egy friss ember friss elképzelésekkel nagy segítségünkre lehet. Új seprű jól seper, mi?
– Benne vagyok – jelentette ki Bill elszántan. – A hulladékeltávolítás kutatása olyan munka, mely igazi embert követel.
– Öné az állás. Szoba, szekrény, egyenruha, plusz jó fizetés és annyi hulladék és melléktermék, amennyit csak kíván. Ezt a döntését sohasem fogja megbánni… – Rikoltó szirénázás szakította félbe őket, és a következő pillanatban egy verítékben úszó, izgatott férfi rontott be a szobába.
–Felügyelő, most már tényleg fel van adva a lecke! A Repülő Csészealj Terv kudarcot vallott! Most érkezett egy csillagászcsoport, akik összeverekedtek a mi kutatóinkkal, és törnek-zúznak…
Jeyes felügyelő már ki is rohant az ajtón, mielőtt a hírhozó befejezhette volna. Bill rohant utána, és szinte a sarkára lépve ugrott le ő is egy antigravitációs aknába. Mehettek volna székkel is, de az túl lassú lett volna a felügyelőnek, és lefelé lebegő széktámláról széktámlára ugrált, Bill pedig közvetlenül a nyomában. Aztán berontottak egy bonyolult elektronikus szerkezetektől zsúfolt laboratóriumba, ahol ideges, méregtől remegő emberek rugdosták egymást és a gépeket végső elkeseredésükben.
– Azonnal abbahagyni! Abbahagyni! – sikoltotta a felügyelő, de rá se hederítettek.
– Esetleg segíthetnék – jegyezte meg Bill –, tanultunk ilyesmit a gárdában. Melyik a mi emberünk?
– Ott az a barna köpenyes…
– Ennyi elég is! – dúdolta Bill derűsen, begázolt az őrjöngő tömegbe, itt-ott kiosztott egy-egy pofont, veseütést, és kipótolva még néhány gégére irányzott tenyérélcsapással rendet csinált a helyiségben. A tomboló intellektuelek egyike sem volt kisportolt típus, Bill úgy szétszórta őket, mint egy csipet sót, és sikeresen előráncigálta újdonsült bajtársát a zűrzavarból.
– Mi az, Basurero, mi történt? – kérdezte Jeyes felügyelő.
– Ők kezdték, uram, csak berontottak, összevissza ordibáltak, és azt kiabálták, azonnal állítsuk le a Repülő Csészealj Tervet, amivel épp most értük el a legjobb eredményünket, hiszen majdnem sikerült megdupláznunk az input adagot…
– Mi az a Repülő Csészalj terv? – kérdezte Bill, nem értve, mi folyik itt. Még egyik csillagász sem tért magához, bár az egyik halkan nyögdécselt, így a felügyelőnek volt ideje elmagyarázni, és egy hatalmas szerkezetre mutatott, ami szinte az egész termet betöltötte.
– Ez lehet a megoldás a problémánkra – mondta. – Mármint azokra a rohadt papírpoharakra és papírtálcákra, meg egyebekre. Meg sem merem mondani, hány köbméternyit vagyunk kénytelenek raktározni. Jobb ha inkább úgy fogalmazok, köbmérföldeket. Azonban Basurero egy nap véletlenül elolvasott egy magazint, és talált egy cikket egy anyagátvivőről, azonnal fogtuk a költségvetést, és beszerezhettük a létező, legnagyobb méretű modellt. Azonnal hozzácsatlakoztattunk egy zúzógépet – kinyitott egy ablakot a gép oldalán, és Bill egy műanyag és papírpoharakat zúzó fogaskereket pillantott meg –, és a végét bevezetjük az anyagátvivő inputjába, és az egész azóta is álomszerűén működött.
Bill nem értette.
– De… hová? Hová vezet az anyagátvivő kimenete?
– Ez egy intelligens kérdés, és épp ez a mi problémánk. Először csak kilődöztük őket az űrbe, de a Csillagászati Hivatal figyelmeztetett, hogy túl sok kerül vissza meteoritként, és ráadásul zavarja a csillagászokat az obszervatóriumban. Növeltük az energiát, és még messzebbre kihajítottuk őket az űrbe, de akkor meg a Navigációsok szóltak ide, hogy akadályokat teremtünk az űrben, veszélyeztetjük a navigációt, és új célpont után kellett néznünk. Basurero végül beszerezte a legközelebbi csillag koordinátáit a Csillagászati Hivataltól, és azóta a csillagba szórtuk a hulladékot, nem volt semmi probléma, és úgy tűnt, mindenki elégedett.
– Ostoba – préselte ki bedagadt száján keresztül az egyik csillagász, miközben feltápászkodott –, a maga átkozott repülő szemetétől a csillagból nóva lett! Nem bírtunk rájönni, mi indította be ezt a folyamatot, míg meg nem találtuk a beadványukat, melyben a csillag koordinátáit kérdezték, és ki nem találtuk, micsoda hajmeresztő dolgot művelnek itt…
– Vigyázz a szádra, vagy megfektetlek, köcsög! – morogta Bill. A csillagász elhátrált, elsápadt, aztán valamivel szelídebb hangnemben folytatta.
– Nézzék, meg kell érteniük, mi történt. Nem szórhatnak csak úgy szén- és hidrogénatomokat egy csillagba kedvük szerint. Az a vacak nóvává változott, és úgy hallottam, a belső bolygókról nem sikerült kitelepíteni minden bázist…
– A hulladékeltávolítás nem veszélytelen munka. Ők legalább az emberiség szolgálatában haltak meg.
– Hát, igen, maga könnyen beszél. Ami történt, megtörtént. De le kell állítania a Repülő Csészealj Tervet… méghozzá azonnal!
– Miért? – kérdezte Jeyes felügyelő. – Elismerem, ez a nóvává váló apróság váratlanul jött, de most már túlvagyunk rajta, és most már úgyis mindegy. És hallhatta, hogy Basuelo szerint sikerült megdupláznunk az input mennyiséget, és ez azt jelenti, hogy hamarosan utolérjük magunkat…
– De még mennyire utol! – vicsorgott a csillagász. – Csakhogy az a csillag olyan unstabil, hogy elhamvaszt mindent, és szupernóvává válik, ami nemcsak hogy saját bolygóit pusztítja el, de elérhet akár Heliorig is. Állítsák le azt az ördögi masinát, most rögtön!
A felügyelő sóhajtott, aztán fáradt, lemondó gesztussal intett.
– Kapcsolja ki, Basurero… Gondolhattam volna, hogy egy ilyen jó megoldás nem tarthat sokáig…
– De uram – a hatalmas termetű mérnök a kezét tördelte csüggedésében. – Odajutunk, ahonnan kezdtük, a halom ismét csak nőni fog…
– Tegye, ahogy parancsoltam!
Basurero rezignált sóhajjal a műszerpulthoz vonszolta magát, és meghúzott egy főkapcsolót. A zúzógép csörgése, csattogása elhalt, és a nyüszítő generátorok elcsendesedtek. A teremben a köztisztaságis emberek összetömörültek csüggedt csoportokba, míg a csillagászok magukhoz tértek, és kitámogatták egymást a teremből. Az utolsó visszafordult az ajtóból, és fogai között préselte ki:
– Szemét szemetesek! – Egy csavarkulcs csattant a becsukódó ajtón, és a vereség ezzel teljes volt.
– Nos, nem lehet mindig csak győzni – mondta Jeyes felügyelő energikusan, bár a szavai tompán csengtek. – Bárhogy legyen is, friss vért hoztam, Basurero. Ez itt Bill, aki ragyogó ötleteivel segítségére lehet a kutatócsoportnak.
– Örvendek – mondta Basurero, és megszorította Bill kezét roppant mancsával. Hatalmas termetű férfi volt, pocakos, kövér és magas, a bőre olajzöld, szurokfekete haja a vállát verdeste. – Jöjjön, faljunk valamit, aztán majd én megmutogatok és elmagyarázok mindent, maga pedig mesél az életéről.
Végigsétáltak a KH ősi folyosóin, és közben Bill elmesélte újdonsült főnökének a múltját. Basurero olyan figyelmesen hallgatta, hogy véletlenül rossz felé fordult, és rossz ajtón nyitott be. Rengeteg műanyag és papírpohár és tálca hullott ki, és térdig ellepte őket, mire az ajtót sikerült visszazárniuk.
– Látod? – kérdezte Basureto, most már tegeződő viszonyban, alig bírván visszafojtani dühét. – Ellep bennünket. Az összes elérhető raktárt dugig tömtük, és a hulladék egyre csak gyűlik, gyűlik. Krishnára esküszöm, fogalmam sincs, mi fog történni, amikor már egy szemernyi helyünk sem marad.
Egy ezüst sípot húzott elő a zsebéből, és hevesen belefújt. Egyáltalán nem adott ki hangot. Bill arrébb lépett egy kicsit, és gyanakodva nézett a társára, Basurero pedig mérgesen vissza.
– Ne szarj már be… nem golyóztam be! Ez egy szuperszonikus robotsíp, túl magas az emberi fülnek, de a robotok hallják… látod? – Kerekeken gördülve egy kukás robot – egy kubot – gurult oda, és gyors mozdulatokkal, lapátolni kezdte a hulladékot a gyomrába;
– Nagy ötlet – jegyezte meg Bill. – Mármint a síp. Bárhol vagy is, oda tudsz hívni egy robotot. Mit gondolsz, én is kaphatok sípot, ha már SZ-köz lettem, mint te meg a többiek?
– Ez egy speciális eszköz – mondta Basurero, és ez alkalommal a megfelelő ajtón nyitott be, a kantinba. – Nehéz hozzájutni, ha érted mire gondolok.
– Nem, nem értem, mire gondolsz. Kapok vagy sem?
Basurero nem foglalkozott vele, alaposan szemügyre vette a menüt, aztán tárcsázta a számot. A gyorsfagyasztott készkaja elősiklott, és becsusszant az infrasütőbe.
– Nos? – erősködött Bill.
– Ha éppen tudni akarod – mondta Basurero kissé bosszúsan –, zabpelyhes dobozokból szedjük ki. Valójában kutyasípok gyerekeknek. Majd megmutatom neked, hol van a dobozrakás, és kereshetsz magadnak.
– Keresek is. Én is füttyentgetni akarok a robotoknak.
Egy asztalhoz vitték a felmelegített ételt, és miközben ettek, Basurero ellenségesen méregette a műanyag tálcát, amin az étel volt.
– Látod? – mutatta. – Elősegítjük saját bukásunkat. Csak nézd meg, hogy fel fognak gyűlni, ha az anyagátvivő nem működik.
– Nem próbáltátok még a tengerbe szórni?
– A Nagy Csobb Terv már dolgozik rajta, de erről nem beszélnetek, mert szigorúan titkos. Azonban tudnod kell, hogy ezen az istenverte a bolygón a tengereket is, mint minden egyebet, acélburkolat fed, és mostanra már eléggé megtelt, annyit mondhatok. Szórtuk bele a cuccot, amíg csak bírtuk, de a tengerszint úgy megemelkedett, hogy a hullámok már-már kicsaptak az alsóbb szintekre. Még mindig tömjük hulladékkal, de most már lényegesen kisebb ütemben.
– Hogy lehetséges ez? – tátotta el a száját Bill.
Basurero óvatosan körülnézett, aztán áthajolt az asztalon, mutatóujját az orra mellé helyezte, kacsintott, elmosolyodott, és annyit mondott: sssh!
– Titok? – érdeklődött Bill.
– Eltaláltad. A meteorológusok azonnal ránk vetnék magukat, ha megtudnák. Elpárologtatjuk és összegyűjtjük a tengervizet, a sót visszaöntjük az óceánba. Aztán titokban átszerelünk néhány csövet, hogy a kinyert víz helyébe hulladék kerüljön. Amint meghalljuk, hogy odakinn esik, felfelé pumpáljuk a vizünket, és hagyjuk egybevegyülni az esővel. A meteorológusaink félig már begolyóztak. Mióta a Nagy Csobb Tervet megkezdtük, az átlagos csapadékszint hat centivel növekedett a Mérsékelt Égövben, és a havazás olyan súlyos a pólusok tájékán, hogy a legfelső szinten szinte már megroskadnak a súlya alatt. De a hulladék fogy valamelyest! Nyomjuk tovább a tengerbe. Erről nem beszélhetsz, mint mondtam, szigorúan titkos.
– Egy szót sem, de az ötlet zseniális.
Basurero büszkén mosolyogva kinyalta a tálcáját, és beledobta a fali tárolóba. Ám ennek következtében tizennégy másik tálca hullott vissza az asztalra.
– Látod? – A fogát csikorgatta, és egy pillanat alatt elkedvetlenedett. – Itt a halom teteje. A legalsó szinten vagyunk, de minden szinten a plafonig érnek a kupacok, a tárolóhelyünk elfogyott, és nincs mód arra, hogy megszabaduljunk a hulladéktól. Most rohannom kell. Azonnal be kell indítanunk a Nagy Bolha vésztervet. – Elsietett, Bill közvetlenül a nyomában.
– A Nagy Bolha terv is titkos?
– Nem lesz, amint napvilágra kerül. Sikerült megvesztegetnünk az Egészségügyi Hivatal felügyelőjét, hogy találjon bizonyítékot arra, hogy rovarok fertőzést hordoznak az egyik lakónegyedben… az egyik legnagyobban, mely egy mérföld magas, egy mérföld széles és egy mérföld hosszú. Csak gondolj bele, egy köbmérföld számára lesz hely. Minden lakót kitelepítenek egy szükségtáborba, és mire visszajöhetnének, mi feltöltjük műanyag tálcákkal.
– Nem fognak panaszkodni?
– Természetesen panaszkodni fognak, de mire mennek vele? Hivatali hibára fogjuk, és közöljük velük, hogy hivatalosan tegyenek panaszt, és ezen a bolygón a hivatalos panasz nem jelent semmit. A legtöbb papírmunka tíz-húsz éves lemaradásban van. Ez lesz az irodád. – Basurero egy nyitott ajtóra mutatott. – Rendezkedj be, tanulmányozd az adatokat, és próbálj kiötleni valamit holnapig. – Elsietett.
Kicsiny iroda volt, de Bill büszkén vette birtokába. Becsukta az ajtót, megcsodálta az aktákat, az íróasztalt, a forgószéket, a lámpát meg a többi berendezést, melyek mindegyike összepréselt műanyag tálcákból, dobozokból, poharakból meg hasonlókból álltak. Azonban lesz még elég ideje mindezt tüzetesebben szemügyre venni. Kihúzta a szekrény legfelső fiókját, és rámeredt a fekete ruhás, boglyas szakállú, mészfehér képű hullára, mely a fiókban nyugodott. Bill visszalökte a fiókot, és hátraugrott.
– No-no! – szólt rá magára keményen. – Elég hullát láttál már, gárdista, semmi értelme idegeskedni emiatt.
Visszalépett a fiókhoz, újra kihúzta, és a hulla kinyitotta gombszerű, tompán csillogó szemét, és hevesen rámeredt.

Hatodik fejezet

– Mit keres a szekrényemben? – kérdezte Bill, miközben a férfi kimászott, és kinyújtóztatta zsibbadt izmait. Alacsony volt, és rozsdabarna, régi vágású öltönye meglehetősen gyűröttnek mutatkozott.
– Beszélni akartam magával… négyszemközt. Tapasztalatból tudom, hogy ez a legjobb módja. Elégedetlen, ugye?
– Kicsoda maga?
– Hívjon csak Iksznek.
– X?
– Gyors felfogás, éles elme. – Mosoly villant át a férfi arcán, aztán amilyen gyorsan jött, már el is tűnt. – Maga pontosan az a fajta ember, akire a Pártnak szüksége van, egy ígéretes tehetség.
– Miféle pártnak?
– Ne tegyen fel kérdéseket, különben bajba kerülhet. Szigorú büntetés jár érte. Csak vágja meg a csuklóját, hogy le tudja tenni a Véresküt.
– Minek? – Bill feszülten figyelte, készen, hogy bármilyen gyanús mozdulatra azonnal cselekedjen.
– Maga gyűlöli a Császárt, aki bezsuppolta a fasiszta hadseregébe, hiszen maga egy szabadságszerető, istenfélő szabad ember, aki az életét is odaadná azokért, akiket szeret. Készen áll, hogy csatlakozzon a forradalmunkhoz, a dicsőséges forradalomhoz, mely felszabadítja a…
– Ki innen! – rikoltotta Bill, megmarkolta a fickó grabancát, és az ajtó felé lódította. X kicsusszant a markából, és az íróasztal mögé ugrott.
– Most a bűnösök lakája, rázza le a láncait! Olvassa el ezt a könyvet – valami a padlóra hullott –, és gondolkodjon el rajta! Majd visszajövök.
Mielőtt Bill rávethette volna magát, X csinált valamit a fallal, és ahogy egy rejtett ajtó kitárult, már el is tűnt benne. Az ajtó egy kattanással bezárult, és amikor Bill közelebb lépett, egyetlen gombot vagy dudort nem talált a sima felületen. Remegő ujjakkal emelte fel a könyvet, és elolvasta a címét: VÉR, AVAGY A LAIKUSOK KÉZIKÖNYVE A FEGYVERES FELKELÉSHEZ. Sápadtan hajította el. Megpróbálta elégetni, de a lapok nem gyulladtak meg, és elszakítani sem sikerült azokat. Az ollók kicsorbultak, de nem tudtak belevágni. Végső kétségbeesésében bezsuppolta egy nagy aktacsomó mögé, és próbálta elfelejteni, hogy ott van.
A kiszámított és szadista gárdista életmód után Bill nagy lelkesedéssel vetette bele magát a becsületes munkába. Áttanulmányozta az adatokat, és olyan keményen koncentrált, hogy meg sem hallotta, amint az ajtó kinyílt, és megijedt, amikor egy hang szólalt meg a füle mellett.
– Ez a Köztisztasági Hivatal? – Bill felpillantott, és egy durva képű férfit pillantott meg nagy halom műanyag tálcával mindkét hóna alatt. A férfi anélkül, hogy hátrapillantott volna, egy rúgással becsukta az ajtót, és egy újabb kezével egy pisztolyt húzott elő a műanyag tálcák alól, – Egy rossz mozdulat, és meghalsz! – sziszegte.
Bill elég jól tudott számolni, és tudta, hogy két kéz meg egy kéz az három kéz, így nem tett rossz mozdulatot, csak egy jó mozdulatot: felfelé rúgott a műanyag tálcák takarásában, állón találta a fickót, és hátrafelé taszította. A tálcák szétszóródtak, és mire az utolsó is földet ért, Bill már az illető hátán lovagolt, és könyökhajlatába fogta a fejét, hogy egyetlen rántással elroppantsa a csigolyáit, mint egy nádszálat.
– Uram… – nyögte a férfi. – Órám, zio, tio, ujak…!
– Gondolom, minden chinger kém egy halom nyelvet beszél – mondta Bill, és fokozta a nyomást.
– Én… barát… – hörögte az idegen.
– Barát, mi? Három kézzel?
Az ember megrándult, és az egyik keze lehullott. Bill felvette, megnézte közelről, de előbb a pisztolyt a sarokba rúgta.
– Ez egy műkéz – mondta Bill, és elengedte a fickót.
– Mi más…? – nyögte az rekedten, és két igazi kezével a nyakát tapogatta. – Az álcámhoz tartozott. Nagyon jó trükk. Bármit tudok cipelni, és még mindig van egy szabad kezem. Miért nem akar csatlakozni a forradalomhoz?
Bill verejtékezni kezdett, és egy gyors pillantást vetett a szekrény felé, ahová a könyvet rejtette.
– Miről beszél? Én a Császár hűséges híve vagyok…
– Igen? Akkor miért nem jelentette a GNI-nek, hogy egy X nevű férfi be akarta szervezni?
– Honnan tudja?
– Az a dolgunk, hogy mindent tudjunk. Itt az igazolványom, Pinkerton vagyok, a Galaktikus Nyomozó Irodának dolgozom. – Egy drágaköves, színes fényképpel ellátott igazolványt tartott maga elé.
– Én csak nem akartam bajba kerülni – nyögte Bill.
– Ennyi az egész. Én nem akarok senkit bosszantani, de senki se bosszantson engem.
– Dicső elv… egy anarchistának! Maga anarchista?
– A férfi átható tekintettel méregette Billt.
– Nem! Dehogy! Ki sem tudom mondani!
– Reméltem is. Maga jó fiú, és nem akarom, hogy baja essen. Adok magának egy, újabb lehetőséget. Ha újra látja X-et, mondja neki, hogy meggondolta magát, és be akar lépni a Pártba. Belép, és nekünk fog dolgozni. Valahányszor gyűlést tartanak, maga felhív engem telefonon, a számom itt van ezen a nyalókán. – Egy papírba csavart rudat rakott az íróasztalra. – Vésse az eszébe, aztán nyalogassa el! Érthető?
– Nem. Nem akarok ilyet tenni.
– Pedig meg fogja tenni, különben egy órán belül lelövetem az ellenfél megsegítéséért. És mindaddig, amíg jelent nekünk, száz dolcsit kap havonta.
– Előre?
– Előre. – Egy pénztekercs hullott az asztalra. – Ez a következő havi. Tegyen róla, hogy kiérdemelje. – Visszaakasztotta a műkart a vállára, felszedte a műanyag tálcákat, és távozott.
Bill minél többet gondolkozott erről, annál jobban megizzadt, és rádöbbent, milyen kutyaszorítóba került. Mindennél távolabb állt tőle, semhogy belekeveredjen a felkelésbe most, amikor végre nyugalomra talált, békés munkára és korlátlan mennyiségű hulladékra. De ezek nem akarják békén hagyni. Ha nem lép be a Pártba, a GNI elbánik vele, ami nem lesz nehéz dolog, hiszen ha megállapítják a személyazonosságát, halott ember. Viszont előfordulhat, hogy X elfeledkezik róla, és nem jön vissza, és amíg nem jön, addig nem léphet be a Pártba. Ebbe a törékeny szalmaszálba kapaszkodott, és belemélyedt a munkájába, hogy elfelejtse az egészet.
Szinte rögtön talált némi hiányosságot a Hulladék aktákban. Miután többször is átnézte és ellenőrizte, hogy az ötletével még nem próbálkoztak. Egy órába sem telt, összegyűjtötte a szükséges anyagot, és három órával később, miután végigkérdezett szinte mindenkit, több mérföldes kutyagolás után megtalálta Basurero irodáját.
– Keresd csak meg szépen a visszavezető utat az irodádba – mordult rá Basurero –, nem látod, hogy dolgom van? – Remegő ujjakkal újabb féldecit töltött a jó öreg Szervméregből a poharába, és felhajtotta.
– Megfeledkezel a problémáról…
– Mit gondolsz, mi a francot próbálok tenni? Tűnés!
– Egy tapodtat sem, mielőtt ezt be nem mutatom. Egy új módszer megszabadulni a műanyag cuccoktól.
Basurero olyan vadul ugrott talpra, hogy leverte az üveget, annak tartalma kiömlött, és máris lyukat mart a teflon borítású padlóba.
– Komolyan beszélsz? Tényleg? Egy új megoldás?
– Tényleg.
– Bár ne kellene ezt tennem… – Basurero megborzongott, és a fiókból egy üvegcsét húzott elő: KIJÓZANÍTÓ, AZ IGAZI ROGTÖNHATÓ KÚRA A RÉSZEGSÉGRE – ORVOSI FELÜGYELET ÉS ÉLETBIZTOSÍTÁS NÉLKÜL NE HASZNÁLJA! Kivett belőle egy mogyorónyi méretű tablettát, megnézte, ismét megborzongott, aztán fájdalmas arccal lenyelte. Abban a pillanatban egész testében remegni kezdett, behunyta a szemét, valami sisteregni kezdett a gyomra tájékán, és ritkás füst tekergeti elő a füléből. Amikor ismét kinyitotta a szemét, értelem csillogott benne.
– Mi az? – kérdezte hevesen.
– Tudod, mi ez? – kérdezett vissza Bill, és egy vaskos könyvet rakott az asztalra.
A Procyon-III fővárosának, Storhestelortbynak a telefonkönyve, legalábbis a címkén ez áll.
– Tudod, hány ehhez hasonló telefonkönyvünk van?
– Az ember beleszédül a gondolatba. Szinte azonnal újabbakat kapunk, amint a régi megérkezik. Na és?
– Figyelj, megmutatom. Van egy pár műanyag tálcád?
– Tréfálsz? – Basurero kinyitott egy szekrényt, és több száz műanyag tálca hullott a padlóra.
– Remek. Most hozzáteszek néhány dolgot, egy kevés kartonpapírt, zsineget, csomagolópapírt, melyek mindegyike nyerhető hulladékból, és másra nincs is szükség. Ha behívsz egy közönséges munkarobotot, demonstrálom a tervem második lépését.
– Mubot… az egy rövid és két hosszú. – Basurero erőteljesen belefújt a hangtalan sípba, aztán felnyögött, és a fejét fogta, amíg a vibrációk el nem ültek. Az ajtó kitárult, egy robot jelent meg várakozástól remegő karokkal és csápokkal. Bill mutatta.
– Munkára, robot! Fogj ötven tálcát, csomagold be őket kartonba és csomagolópapírba, és kötözd át a madzaggal!
A robot elektronikus élvezettől zümmögve lódult előre, és egy pillanatra rá egy csomag hevert a padlón. Bill találomra kinyitotta a telefonkönyvet, és egy névre mutatott.
– Erre a névre címezd meg, írd rá, hogy adómentes ajándékcsomag… és postázd!
Egy toll pattant elő a robot egyik ujja hegyéből, pillanatok alatt átmásolta a jelzett címet a csomagra, a karját kinyújtva lemérte a súlyát, ráütötte a DÍJMENTES pecsétet Basurero asztaláról, és a csomagot a postanyílásba hajította. Tompa cuppanás hallatszott, ahogy a vákuum magasabb szintekre röpítette. Basurerónak a szája is tárva maradt az ötven tálca hirtelen eltűnésétől, így Billnek volt ideje felsorolni az érveit.
– A robot munkája ingyenes, a címek ingyenesek, akárcsak a csomagolóanyagok. Ráadásul ez állami iroda, így hát a postázás is ingyenes.
– Igazad van… menni fog! Nagyszerű terv. Azonnal működésbe hozom nagyobb méretekben. Ellátjuk az egész galaxist ezekkel a nyavalyás tálcákkal. Nem is tudom, hogy köszönjem meg…
– Esetleg készpénz jutalom?
– Remek ötlet. Azonnal intézkedem.
Bill gratulációktól sajgó kézzel, hálaimáktól csengő füllel vánszorgott vissza az irodájába. De jó ebben a pompás világban élni! Bevágta maga mögött az irodája ajtaját, és leült az íróasztala mögé, csak akkor vette észre a nagy, fekete esőkabátot, mely a fogasán lógott. Első pillantásra tudta, hogy ez X kabátja. Aztán észrevette, hogy egy szempár kukucskál ki az esőkabát rejtekéből, és ebből tudta, hogy X visszatért.

Hetedik fejezet

– Meggondolta magát, belép a pártba? – kérdezte X, miközben leakasztotta magát a fogasról, és lazán szökkent a padlóra.
– Gondolkodtam egy keveset – morogta Bill némi bűntudattal.
– Gondolkodni annyi, mint cselekedni. El kell űzni ennek a vérszívó, fasiszta csürhének a bűzét az otthonainkból és szeretteinktől.
– Meggyőzött, belépek.
– A logika mindig győzedelmeskedik, írja alá ezt a belépési nyilatkozatot, oda cseppentse a vérét, aztán tartsa felemelve a kezét, amíg elmondom a titkos esküt.
Bill felemelte a kezét, és X ajkai csendben mozogtak.
– Nem hallom – jegyezte meg Bill.
– Közöltem, hogy az eskü titkos. Magának csak annyit kell mondania, hogy igen.
– Igen.
– Üdvözöllek a forradalmárok között, testvér. – X mindkét arcára forró csókot nyomott. – Most gyere velem, mert rögtön kezdődik a fold alatti gyűlés! – X a hátsó falhoz rohant, és megnyomott valamit: kattanás hallatszott, és egy titkos ajtó tárult ki. Bill kétkedve bámult a lefelé vezető dohos, sötét lépcsőre.
– Hová vezet ez?
– A föld alá. Miért, mit vártál? Gyere utánam, de el ne tévedj! Ezek több ezer éves járatok, a fentiek nem ismerik, és olyan lények élnek itt, amiket elképzelni is szörnyűség.
Fáklyák hevertek egy alkóvban, X meggyújtott egyet, és mutatta az utat a dohos és zajokkal telt sötétben. Bill közel maradt hozzá, követte a pislákoló, füstölgő fényt, és egyre lejjebb haladtak a rogyadozó járatokban, egyik alagútban rozsdás sínek közt botladoztak, egy másikban térden felül érő, sötét vízben gázoltak. Egyszer hatalmas karmok csattogása hallatszott, és egy csikorgó hang szólalt meg a feketeségből.
– Vér…
– …ontás – felelte X, majd odasúgta Billnek, amikor elhaladtak: – Remek őr, egy emberevő a Dapdrofról, egy pillanat alatt felfalja az embert, ha nem tudja a jó jelszót.
– Mi a jó jelszó? – kérdezte Bill, miközben rádöbbent, milyen nyomorultul aláfizeti őt a GNI a vacak száz dollárjával.
– A páros napokon Vérontás, a páratlan napokon Delenda est-Karthágó, vasárnap pedig mindig Nekrofilia.
– Nem bonyolult ez egy kicsit?
– Az emberevő is megéhezik, valamit csak lennünk kell, hogy ne éhezzen. Mostantól… teljes csendet! Eloltom a fényt, és kézen fogva vezetlek. – A fáklya kialudt, és ujjak mélyedtek Bill bicepszeibe. Véget érni nem akaró ideig bukdácsoltak, botladoztak előre, míg homályos fény jelent meg a távolban. A járat padlója vízszintes lett, és egy nyitott ajtó várta őket, belülről pislákoló fénnyel. Bill a társához fordult, és fel-sikoltott.
– Mi vagy te?
A fakó bőrű, cammogó teremtmény, mely kézen fogva vezette, odafordította a fejét, és rámeredt kiguvadt szemével. A bőre hullafehér volt és nedves, feje szőrtelen, ruhaként mindössze egy ágyékkötőt viselt, a homlokába pedig egy piros A betűt égettek.
– Android vagyok – felelte az színtelen hangon –, ezt minden bolond láthatja a homlokomon lévő A betűről. Az emberek Ghoulemnek hívnak.
– És az asszonyok?
Az android nem felelt erre a gyenge kis szellemességre, helyette belökte Billt egy fáklyákkal megvilágított, hatalmas terembe. Bill veszett tekintettel nézett körül, és próbált meglépni, de az android elállta az ajtót.
– Ülsz! – mondta, és Bill leült.
Agyalágyultak, golyósok, elmebetegek és egyéb csodabogarak között ült, amennyit nem látott még így együtt. Továbbá igazi forradalmár külsejű férfiak között, akik nagy szakállt, fekete sapkát és apró tojásgránátokat viseltek, és forradalmár asszonyok között, akik miniszoknyában, fekete harisnyában, hosszú hajjal és cigarettatartóval, szakadt melltartóban és büdös szájjal ültek ott, no és akadtak forradalmár robotok, androidok és olyan valamik, amiket inkább jobb nem is említeni. X egy jókora konyhaasztal mögött ült, és revolvere agyával kopogott rajta.
– Rendet! Rendet követelünk! XC-189-725-PU elvtárs, a Robot Ellenállási Mozgalom vezetője beszél hozzátok. Csend legyen!
Egy nagyméretű és erősen horpadt robot emelkedett fel, egyik szemcsövét elhajlították, és az ágyékánál rozsdafoltok nyikorogtak, amikor mozgott. Végignézett az egybegyűlteken egyetlen szemével, és amennyire bádog képétől telt, gúnyosan mosolygott, aztán felhajtotta azt a kanna kenőolajat, amit egy talpnyaló, karcsú, fésülőrobot nyújtott neki.
– Mi, R.U.R.-ek – kezdte csikorgó hangon – tisztában vagyunk a jogainkkal. Keményen dolgozunk, és vagyunk olyan jók, mint bárki más, sőt, jobbak, mint az egyszálbélű androidok, akik az embernél is jobbnak vallják magukat. Egyenlő jogokat akarunk, nem többet, egyenlő jogokat…
A robotot nagy pfujolás űzte vissza a helyére az elöl ülő androidok soraiból, akik úgy lengették a karjukat, mintha ruhát akarnának teregetni. X újra csendre intett mindenkit, és már majdnem sikerült rendet teremtenie, amikor nagy izgatottság támadt az egyik bejáratnál, valaki berontott, és egyenesen az elnöki asztalhoz rohant. Pontosabban nem is valaki volt, hanem inkább egy valami, még pontosabban egy körülbelül méterszer méteres, kerekeken guruló doboz, tele lámpákkal, kijelzőkkel és gombokkal, és egy súlyos kábelt húzott maga után, aminek a vége kívül maradt az ajtón.
– Ki vagy? – követelte X, és gyanakodva ráfogta a pisztolyát a jövevényre.
– Helior komputereinek és elektronikus agyainak képviselője vagyok, akik egyesültek, hogy törvényesen egyenlő jogokat követeljenek.
Miközben beszélt, szavait szórólapokra gépelte, és mindenfelé szétszórta. X mérgesen söpörte le a lapokat az asztaláról.
– Várd ki a sorod, mint a többiek!
– Diszkrimináció! – üvöltötte a gép olyan hangon, hogy a fáklyák megremegtek. Tovább ordítozott, és most DISZKRIMINÁCIÓ! felírató kártyákat lődözött mindenfelé, meg hosszú, sárga szalagokat ugyanezzel a felirattal. Az öreg robot, XC-189-725-PU nyikorogva felemelkedett, és a komputerek képviselőjének kábeléhez sietett. Hidraulikus ollóit összekattintotta, és elmetszette a kábelt. A lámpák a dobozon kialudtak, és a kártyaözön abbamaradt; az elvágott kábel vonaglott, tekergőzött, csapkodott, szikrák villogtak a végéből, aztán kicsusszant az ajtón, és eltűnt.
– Rendet a teremben! – ordította X harsányan, és az asztalt csapkodta.
Bill a fejét fogta, és azon töprengett, meg lehet-e fizetni ezt havi száz dolcsival.
Azonban száz dollár havonta nem rossz pénz, és Bill az utolsó centig félretette. Laza, gondtalan hónapok teltek, és Bill rendszeresen eljárt a gyűlésekre, rendszeresen jelentette az ott elhangzottakat a GNI-nek, és minden hónap elsején megtalálta a pénzét egy főtt tojás belsejében, amit ebédre kapott; A zsíros bankókat egy gumimacskában tartotta, amit a szemétben talált, és a cicus lassacskán szépen gyarapodott. A forradalmi előkészületek csekély idejét vették igénybe, és élvezte a munkáját a KH-ban. Ő lett a Meglepetés Csomag Művelet felelőse, és ezer robot csomagolt és postázott az irányítása alatt műanyag tálcákat szerte a galaxisba. Úgy gondolt erre, mint jótéteményre, és maga elé képzelte az örömkiáltásokat a távoli Távólián vagy a messzi Messziánon, amikor nem várt csomag érkezik, és fényes, színes műanyagtálcák hullanak a padlóra. Azonban Bill álomvilágban élt, és kegyetlenül zökkentette ki belőle egy reggel az a robot, ami mellé gördült, és a fülébe súgta:
– Sic temper tyrannosaurus, add tovább! – és máris továbbgördült.
Ez volt a jel. A forradalom a küszöbön áll!

Nyolcadik fejezet

Bill bezárta az irodája ajtaját, és még egyszer utoljára megtett egy bizonyos utat, és a titkos ajtó kinyílt. Sőt, igazából nem is nyílt, hanem kivágódott, olyan sokat használta már, mióta SZ-közként tevékenykedett, hogy még amikor zárva volt, akkor is érezte a tarkóján a huzatot. De már nem sokáig, a krízis, amitől rettegett, most bekövetkezett, és tudta, hogy óriási változások vannak készülőben – bármi legyen is a forradalom kimenetele –, és tapasztalatból tudta már, hogy minden változás csak bajjal jár. Ólomlábakon botorkált a barlangokban, botladozott a sínek között, gázolt a vízben, megadta a jelszó második részét a láthatatlan emberevőnek, aki csámcsogva, tele szájjal beszélt, alig lehetett érteni a szavait. Valaki a pillanat izgalmában rossz jelszóval válaszolhatott. Bill megborzongott: ez rossz ómen a nap további részére.
Bill szokás szerint a robotok között foglalt helyet, jó, megbízható fickók között, akikben jó adag kötelességtudat munkálkodott a forradalmi elhajlások dacára. Ahogy X csendet teremtett, Bill elszánta magát egy istenkísértésre. Pinkerton már hónapok óta azzal nyúzta, hogy több információt szerezzen, ne csak a következő gyűlések helyét és időpontját, hanem tényeket, tényeket, tényeket! Csináljon valamit a pénzéért.
– Lenne egy kérdésem – mondta Bill harsány, de remegő hangon, és szavai bombaként robbantak a hirtelen beálló csendben.
– Most nincs idő kérdésekre – mondta X ingerlékenyen. – Eljött a cselekvés ideje.
– Nem érdekel a cselekvés – mondta Bill, és érezte, hogy minden emberi és gépi szem rámered. – Tudni szeretném, kiért indulok harcba. Arról még egy szó sem esett, kié lesz a hatalom, ha a Császár megbukott.
– A vezérünket X-nek hívják, legyen ennyi elég.
– De hiszen az a te neved!
– Kezded végre kapiskálni a forradalom tudományát. Az összes sejt vezetőjét X-nek hívják, hogy összezavarjuk az ellenséget.
– Nem tudom, az ellenséggel mi a helyzet, de számomra elég zavaros.
– Úgy beszélsz, mint egy ellenforradalmár – rikoltotta X, és Billre emelte a revolvert. A sor Bill mögött kiürült, ahogy mindenki elkotródott a tűzvonalból.
– Dehogyis! Ugyanolyan jó forradalmár vagyok, mint az ittlévők közül bárki… Éljen a forradalom! – A párt tisztelgését csinálta: két tenyerét összecsapta a feje fölött, és sietve leült. Mindenki más is tisztelgett, és X némileg elégedetten a falon lógó hatalmas térképre mutatott.
– Ez a mi sejtünk célpontja, a Birodalmi Áramtelep a Soviniszták terén. A közelben fogunk gyülekezni csoportonként, aztán tizenhat óra nulla perckor egyszerre támadunk. Nem kell ellenállásra számítanunk, mivel az áramtelepet nem őrzik. Távozáskor fegyverek és fáklyák kerülnek kiosztásra, valamint nyomtatott utasítások a pontos útvonalra vonatkozóan a köztünk lévő térképtelenek számára. Van kérdés? – Revolverét a fészkelődő Billre fogta. Nem volt kérdés. – Nagyszerű. Most mind álljunk fel, és énekeljük el együtt a Dicső Forradalom himnuszát! – Emberi hangok és gépi beszélődobozok vegyes kórusa rákezdte:

Fel, fel, ti rab hivatalnokok,
Helior lázadó munkásai,
Fel, fel a forradalomért,
Ököllel, lábbal, pisztollyal, kalapáccsal és ollóval!

Fellelkesülve ettől a rímtelen és monoton harsogástól, lassú sorokban indultak kifelé, és megkapták a forradalmi ellátmányt. Bill zsebre vágta a nyomtatott utasításokat, a vállára vette a fáklyáját és a sugárfegyverét, és most utoljára végigsietett a titkos alagúton. Alig maradt ideje a hosszú utazás előtt, és előtte még jelentenie kellett a GNI-nek.
Ezt könnyebb volt elképzelni, mint teljesíteni, és verejtékezni kezdett, amikor sokadjára tárcsázta a számot. Lehetetlen volt vonalat kapni, már rögtön az elején foglalt jelzést hallott. Vagy a telefonforgalom növekedett meg, vagy a forradalmárok akadályozták meg a kommunikációt. Megkönnyebbülten sóhajtott fel, amikor Pinkerton sunyi képe jelent meg az apró képernyőn.
– Mi van?
– Megtudtam a forradalom vezetőjének a nevét. X-nek hívják.
– És ezért akarsz jutalmat, te ostoba? Ezt az információt már hónapok óta tudjuk. Még valami?
– Hát… a forradalom ma tizenhat óra nulla perckor kezdődik, gondoltam, talán érdekli. – Na, most jól megmutatta nekik!
Pinkerton ásított.
– Ez minden? Ez az információ meglehetősen régen ismert. Nem te vagy az egyetlen kémünk, de valószínűleg a leggyengébb. Ide hallgass! írd le nagy betűkkel, hogy el ne felejtsd! A te csoportod a Birodalmi Áramtelepet fogja megtámadni. Egészen a térig tarts velük, aztán keress egy boltot, melyen a KWIK-FREEZ KOSHER SONKÁK LTD. felirat áll, itt bújik meg a mi egységünk. Siess oda azonnal, és jelentkezz nálam. Megértetted?
– Igenis. – A vonal megszakadt, és Bill keresett egy darab csomagolópapírt, hogy bebugyolálja a fáklyát és a fegyvert, amíg el nem jön a pillanat, hogy használja azokat. Sietnie kell, már alig maradt ideje a kezdésig, és addig még nagy távolságot kell megtennie igen bonyolult útvonalon.
– Majdnem elkéstél – mondta Ghoulem, az android, amikor Bill végre beesett a zsákutcába, ahol gyülekeztek.
– Te csak ne dumálj, te műember – zihálta Bill, és letépte a papírt a csomagjáról. – Inkább gyújtsd meg a fáklyámat.
Gyufa villant, és egy pillanatra rá az összes fáklya sercegve és pislákolva lobogott. A feszültség egyre nőtt, ahogy a nagymutató a tizenkettőhöz közeledett, és ideges lábak doboltak a fémjárdán. Bill nagyot ugrott, amikor sípszó hangzott fel, aztán az emberi és gépi hullám megindult, harsány ordítás tört fel a torkokból és a hangszórókból, és a fegyverek előre szegeződtek. A forradalom megkezdődött! Billt elkapta a lelkesedés, és rohant a többiekkel, hangosan éljenzett, és meg akarta gyújtani a fáklyájával előbb a falat, aztán egy kaput, majd egy bódét, de a fáklya kialudt, mivel Helioron minden fémből készül és mint ilyen, tűzálló. Nem volt ideje újra meggyújtani, és messzire hajította, miközben berontottak az áramfejlesztő hatalmas, szögletes épületébe. A legtöbb fáklya már kialudt, de itt nem is volt rájuk szükség, csak a sugárfegyverekre, hogy szétlőjék a Császár mocskos lakájait, akik megpróbálnak az útjukba állni. Más egységek özönlöttek elő a térre vezető utcákról, elmétlen, ösztönös tömeggé egyesültek, és megrohamozták az áramfejlesztő zord falait.
Egy villogó neonfény vonta magára Bill figyelmét: KWIK-FREEZ KOSHER SONKÁK LTD. Lihegve állt, és hirtelen minden eszébe jutott. Ahrimanra, megfeledkezett róla, hogy ő a GNI kéme, és a lázadókkal együtt meg akarta támadni az áramfejlesztőt! Van még idő menekülni, mielőtt az ellencsapás a kezdetét veszi? Most már nem is kissé verejtékezve tört át a tömegen a tábla felé – aztán kiszabadult, és futva indult a biztonság felé. Még nem késett el. Megragadta a bejárati ajtó kilincsét, és lenyomta, de az ajtó nem nyílt. Pánikban cibálta, rángatta, és már az egész épület remegett, és előre-hátra billegett. Bénultan meredt rá, miközben hangos sziszegés vonta magára a figyelmét.
– Tűnj onnan, te ostoba köcsög! – recsegte egy hang, és ahogy felnézett, Pinkerton GNI-ügynököt pillantotta meg az épület sarkánál, és mérgesen integetve. Bill odaszaladt az ügynökhöz, és azt látta, hogy egész tömeg áll ott, és jól elfértek, mivel az épület már nem volt ott. Bill csak most látta, hogy az építmény nem volt egyéb, mint kartonpapír, ráerősített kilinccsel, és egy atomtanknak szolgált álcázásul. A tank páncélozott oldala mellett tetőtől talpig felfegyverzett katonák és GNI-s ügynökök sorakoztak, talán még többen, mint a forradalmárok, és ruhájukon, gombjaikon fáklyák fénye csillant. Közvetlenül Bill mellett Ghoulem állt, az android.
– Te? – képedt el Bill, és az android egy gondosan begyakorolt gúnyos vigyorra húzta a száját.
– Pontosan… és én figyeltelek téged a GNI megbízásából. Ebben a szervezetben semmit sem bíznak a véletlenre.
Pinkerton kilesett egy lyukon a kartonfalon keresztül.
– Azt hiszem, az ügynökeink már nincsenek köztük – mondta –, de várjunk még egy kicsit. Ha jól számolom, hatvanöt ügynökünk vett részt ebben a hadműveletben. A forradalmároknak semmi esélyük…
Sziréna kezdett vijjogni az áramfejlesztő felől, nyilván ez lehetett a megbeszélt jel, mert a katonák ledöntötték a kartonpapír falat, mely kidőlt a térre.
A Soviniszták tere kihalt volt!
Illetve nem teljesen kihalt. Bill megnézte jobban, és látta, hogy egy ember maradt a téren; először észre sem vette. Eredetileg feléjük rohant, de szánalomra méltó sikollyal torpant meg, amikor meglátta, mi rejtőzik a bolt mögött.
– Megadom magam! – kiáltotta, és Bill X-et, a rejtélyes vezért ismerte fel. Az áramfejlesztő kapuja kitárult, és lángszórós tankok nyomultak elő.
– Gyáva! – kiáltotta Pinkerton, és kibiztosította a fegyverét. – Most már ne hátrálj meg, X, halj meg férfiként!
– Nem vagyok X… ez csak a felvett nevem! – Letépte az álszakállát és bajuszát, és egy elég hétköznapi arc tárult fel. – A nevem Gill O'Teen, a Császári Kémelhárító Iskolából, a Kettős Ügynökségtől. Engem megbíztak ezzel a feladattal, dokumentumokkal tudom bizonyítani, Microcephil herceg fizetett, hogy buktassam meg az unokabátyját, és ő lehessen a Császár…
– Hülyének nézel! – csattant fel Pinkerton, és célzásra emelte a fegyverét. – Az öreg Császár, isten nyugosztalja, egy éve halott, és most Microcephil herceg uralkodik. A megbízód ellen lázadtál fel!
– Régen nem olvastam újságot – nyögte O'Teen, alias X.
– Tűz! – vezényelt Pinkerton, és minden oldalról záporozni kezdtek a golyók, a lángcsóvák, az atomtöltetek és gránátok. Bill hasra vágta magát, és amikor felemelte a fejét, a tér üres volt, csak egy zsírpacni hevert egy nagy lyuk alján. Míg figyelte, az utcatisztító robot gördült oda, és felnyalábolta a zsírpacnit. Kurtán zümmögött, elhátrált, majd feltöltötte a lyukat műanyaggal egy rejtett tartályából. Amikor tovagördült, küzdelemnek nyoma sem látszott a téren.
– Helló, Bill… – szólalt meg egy hang, mely olyan dermesztőén ismerősnek tűnt Bill számára, hogy minden szál haja felmeredt, és a feje olyan lett, mint egy súrolókefe. Megperdült, és egy csapat MP-st pillantott meg a háta mögött, és előttük egy lépéssel egy gyűlöletes egyén.
– Döghalál Drang… – hebegte Bill.
– Bizony ám!
– Ments meg! – rohant oda Bill Pinkertonhoz, és átölelte a térdét.
– Én mentselek meg? – röhögött Pinkerton, és ügyállón térdelte a fiút, hogy az kifeküdt a fémjárdán. – Hiszen épp én hívtam őket. Ellenőriztük az adataidat, fiú, és rájöttünk, hogy nagy kulimászban vagy. Több mint egy éve katonaszökevény vagy, és mi nem tartjuk kívánatosnak, hogy dezertőrök dolgozzanak a csapatunkban.
– De én dolgoztam értetek… segítettelek benneteket…
– Vigyék innen! – mondta Pinkerton, és hátat fordított.
– Nincs igazság – nyögte Bill, ahogy a gyűlöletes ujjak belemartak a karjába.
Persze, hogy nincs – mondta Döghalál –, vagy te máshogy tudtad?
Elhurcolták.

Harmadik könyv

E=mc2 avagy Válság

Első fejezet

– Ügyvédet akarok, ügyvéd kell! Követelem a jogaimat! – Bill hangosan kalapált a cella rácsain, azzal a csorba edénnyel, amiben az esti kenyerét és vizét adták. Senki nem válaszolt a hívására. Végül rekedten, fáradtan és leverten lefeküdt a durva műanyag priccsre, és a mennyezetet bámulta. Hosszú percekig önsajnálatba merülten bámulta a kampót, mielőtt felismerte.
– Egy kampó? Mit keres itt egy kampó?
Még apátiájában is idegesítette, mint ahogy azt sem értette, miért adtak neki egy vaskos, erős, csatos övet a hitvány rabruhához.
– Ki visel övet egy kezeslábashoz?!
Mindenét elvették, csak egy papírcipőt, egy gyűrött overallt és egy remek övet adtak neki. Miért? És miért szakítja meg egy nagy erős kampó a plafon töretlen simaságát?
– Megvan! – kiáltotta Bill, felszökkent, s a priccs végén egyensúlyozva letépte az övét. Az öv szíj felőli végén volt egy lyuk, amely jól ráillett a kampóra. A csat pedig egy huroknak való takaros csomót alkotott, ami kedvesen illeszkedne a nyaka köré. Átcsúsztathatná a fején a csatot, a füle alá helyezhetné, elrúgná magát a priccsről, és kínok közt fulladozna, rángatózó lábujjaival fél méternyire a föld felett. Tökéletes lenne.
– Tökéletes! – kiabálta boldogan, és leugrott a priccsről. Körbe-körbe futkározott a hurok alatt, és kezével a szája előtt hadonászva indiánüvöltést hallatott.
– Szóval még nincs minden veszve! Szeretnék, ha kinyírnám magam, hogy megkönnyítsem a dolgukat.
Visszafeküdt a priccsre, boldogan mosolygott, és megpróbált koncentrálni. Kell, hogy legyen esély a túlélésre, különben nem bajlódnának azzal, hogy felkínálják neki, hogy felakassza magát. Vagy lehet, hogy valamiféle titokzatos kettős játékot játszanak. Hagyják, hogy reménykedjen ott, ahol még senki sem maradt életben. Lehetetlen. Sok minden jellemző rájuk, kicsinyesség, önzőség, harag, bosszúvágy, lenézés, hatalomvágy. A lista szinte végtelen, de egyvalami biztos: az agyafúrtság nem szerepel rajta.
Ők? Bill életében most először gondolkodott el azon, kik is azok az ők. Mindenki mindenért őket hibáztatja, mindenki tudta, hogy ők okozzák a bajt. Tapasztalatból már tudta, hogy milyenek ők. De hogy kik ők valójában? Csoszogás hallatszott kívülről, s Bill kinézett, hogy lássa, amint Döghalál Drang fenyegetően rámered.
– Kik azok az ők? – kérdezte Bill.
– Mindenki, aki közéjük akar tartozni – mondta Döghalál filozofikusan. – Ők egy elmeállapot és egy intézmény is egyben.
– Nem kell ez a rejtelmes köcsögség! Egyenes kérdésre egyenes választ!
– Egyenesen feleltem – vágta rá Döghalál a tőle telhető legőszintébben. – Ők kihalnak és újak lépnek a helyükbe, de az intézmény tovább él.
– Már bánom, hogy megkérdeztem – mondta Bill, közel húzódott a rácshoz, és suttogott. – Szükségem van egy ügyvédre, Döghalál, öreg cimbora. Tudnál nekem egy jó ügyvédet keríteni?
– Kijelölnek melléd egy ügyvédet.
Bill akkorát horkant, amekkorát csak tudott.
– Igen és mindketten tudjuk, milyen ügyvéd lesz az. Nekem olyan ügyvéd kell, aki segít. És van pénzem, hogy megfizessem…
– Miért nem mondtad hamarabb. – Döghalál felcsúsztatta aranykeretes szemüvegét, és lassan átlapozta a jegyzetfüzetét. – Hat százalék jutalékot számítok az ügyintézésért.
– Rendben.
– Tehát… egy olcsó és becsületes ügyvédet akarsz vagy egy drága és tisztességtelent?
– Tizenhétezer dollárt rejtettem el olyan helyen, ahol senki sem találja meg.
– Ezzel kellett volna kezdened. – Döghalál becsukta a füzetet, és elrakta. – Valószínűleg számítottak ilyesmire, ezért adták az övet meg a kampós cellát. Ennyi pénzért az abszolút legjobbat is felfogadhatod.
– Ki az?
– Abdul O'Brien-Cohen.
– Küldess érte!
És nem több, mit két tál ázott kenyér és víz után, új lépéseket hallott az előtérből, és egy tiszta, éles hang verődött vissza a hideg falakra.
– Szalem, fijam, hidd el, gesundt shtik nehéz volt idejutni.
– Ez szokványos haditörvényszéki eset – mondta Bill a rácson kívül álló mindennapos arcú szelíd, jámbor embernek. – Nem hiszem, hogy polgári ügyvédet engedélyeznek.
– Begorrah, földim… Allah akaratából minderre fel vagyok készülve. – Hirtelen kackiás bajuszt húzott elő a zsebéből ragasztós végekkel, és a felsőajkához nyomta. Ugyanekkor behúzta a mellkasát, a vállai szélesebbnek tűntek, és szemében acélos csillogás tükröződött, arcvonásai katonás keménységet öltöttek. – Örülök, hogy megismerhetem. Együtt vagyunk ebben és azt akarom, hogy tudja, nem fogom cserbenhagyni akkor sem, ha közkatona.
– Mi történt Abdul O'Brien-Cohennel?
– Tartalékos tiszt vagyok a Császári Hajórongáló Hadtestnél, A. C. O'Brien kapitány vagyok, szolgálatára. Azt hiszem, tizenhétezer volt említve?
– Tíz százalék az enyém – mondta Döghalál, odasurranva.
Heves alkudozás vette kezdetét, mely több órán át tartott. Mindhárom férfi kedvelte, tisztelte egymást és nem bíztak egymásban, így különböző biztonsági intézkedéseket tettek. Amikor Döghalál és az ügyvéd végül is távoztak, pontosan tudták, hol találják a pénzt, Bill viszont vérrel aláírt és ujjlenyomattal megpecsételt nyilatkozatokat őrzött mindkettőjük ujjlenyomatával, amelyben bevallották, hogy a Párt tagjai voltak, amely elhatározta, hogy megdönti a Császár hatalmát. Amikor visszatértek a pénzzel, Bill visszaadta nekik a nyilatkozataikat, mihelyt O'Brien kapitány aláírt egy nyugtát tizenötezer-háromszáz dollár átvételéről Bill védelme fejében: Minden üzletszerűen és kielégítő módon zajlott.
– Szeretné hallani a véleményemet az ügyről? – kérdezte Bill.
– Természetesen nem, egyáltalán nincs jelentősége a vád szempontjából. Amikor besorozták katonának, minden emberi jogáról lemondott. Azt tehetnek magával, amit akarnak. Az az egyetlen előnye, hogy ők is a saját törvényeik rabjai, és tartaniuk kell magukat az egymásnak teljesen ellentmondó jogszabályaikhoz, melyeket évszázadok alatt kiagyaltak. Főbe akarják lőni szökésért, és a vád bizonyítéka megdönthetetlen.
– Akkor kivégeznek.
– Meglehet, viszont van egy lehetőség, amit ki kell használnunk.
– Nekünk? Vállalja a golyók felét?
– Ne vicceljen, ha egy tiszttel beszél, köcsög! Bízzon bennem, higgyen és reménykedjen, hogy elkövetnek valami hibát!
Ezután már csak várakozni kellett a tárgyalásra. Bill tudta, hogy már nincs messze a kezdés, mert egy egyenruhát adtak neki, biztosítékfelügyelői jelzéssel a karján. Aztán jött az őr, kicsapódott az ajtó, és Döghalál intett neki, hogy jöjjön. Együtt mentek el és Bill élvezte, hogy nem kell egyszerre lépnie a kísérőivel. Ám amint átlépte a tárgyalóterem küszöbét, katonásan kihúzta magát, és a mellén függő érdemrendekkel megpróbált úgy kinézni, mint egy öreg harcos. Volt egy üres szék a makulátlan egyenruhájú, nagyon katonás O'Brien kapitány mellett.
– Erről van szó! – mondta O'Brien. – Folytassa még egy kicsit ezt a katonásdit, játssza ki őket a saját módszerükkel!
Felálltak, amikor a törvényszéki tisztviselők besorakoztak. Bill és O'Brien a hosszú, fekete, műanyag asztal végén ültek, a másik végén pedig a büntetőbírósági ügyvéd, egy ősz hajú, zord külsejű, olcsó láncot viselő őrnagy. A tíz törvényszéki tisztviselő az asztal hosszú oldalán foglalt helyet, ahonnan szigorú pofát vághattak a hallgatóság és a tanúk felé egyaránt.
– Kezdjük! – mondta odaülő ünnepélyességgel a Törvényszéki Elnök, egy kopasz és köpcös admirális. – Kezdődjön a tárgyalás, szolgáltassanak igazságot a lehető leggyorsabban, találjuk bűnösnek a rabot, és ítéljük golyó általi halálra.
– Tiltakozom! – mondta O'Brien talpra ugorva. – Ezek a megjegyzések sérelmesek a vádlottra nézve, aki mindaddig ártatlan, amíg nem bizonyul bűnösnek.
– A tiltakozást elutasítom! Csattant az Elnök kalapácsa. – A védelem ügyvédje harminc dollár bírságot fizet indokolatlan közbeszólásért. A vádlott bűnös, a tények ezt bizonyítani fogják, és a kivégzés foganatosításra fog kerülni. Igazságot szolgáltatunk.
– Tehát ilyen módon fogják játszani – mormolta O'Brien Billnek félig zárt ajkakkal. – Én bárhogy tudok velük játszani, ha ismerem az alapszabályokat.
A főügyész monoton hangon megkezdte a nyitóbeszédét.
– …ezért be fogjuk bizonyítani, hogy Bill biztosítékfelügyelő szándékosan kilenc nappal tovább maradt a hivatalosan megengedett szabadságnál, ezután megtagadta az őrizetbevételt, elmenekült a letartóztató tisztektől, sikeresen egérutat nyert, aztán távol maradt egy teljes évig, ezért szökés miatt bűnös…
– De még mennyire, hogy bűnös! – kiabálta az egyik törvényszéki tisztviselő, egy vörös képű őrnagy fekete monoklival, talpra ugorva és feldöntve székét. – Én azt mondom, bűnös… lőjék le a gazembert!
– Egyetértek, Sam – mondta vontatottan az Elnök, gyengén kopogott kalapácsával, – de törvényesen kell kivégeztetnünk, várj még egy kicsit.
– Mindez nem igaz! – sziszegte Bill az ügyvédjének. – Valójában az történt…
– Ne foglalkozz vele, mi történt valójában, Bill, itt senkit sem érdekel. A tények semmit sem változtathatnak az ügyön!
– …és ezért a legsúlyosabb büntetés kiszabását kérjük, a golyó általi halált – fejezte be a főügyész a vádbeszédét.
– Kívánja nyitóbeszéddel az időnket rabolni, kapitány? – kérdezte az Elnök, ellenségesen tekintve O'Brienre.
– Csak néhány szót, ha a Bíróság nem bánja…
Hirtelen mozgás támadt a hallgatóságban, egy rongyos nő jelent meg kendővel a fején, takaróba bugyolált batyut szorított az ölében, és az asztal felé sietett.
– Elnök úr – lihegte –, ne vegyék el tőlem Billt, az életem fényét. Jó ember ő, és bármit tett, csak értem és a kicsinyünkért tette. – Előretartotta a batyut, gyenge sírás hallatszott. – Minden nap menni akart, hogy visszatérjen a szolgálatba, de én beteg voltam és a csöppség is belázasodott, és én könnyes szemmel rimánkodtam, hogy maradjon…
– Vigyék ki! – A kalapács hangosan kopogott.
– …így hát maradt, és mindahányszor megfogadta, hogy már csak egy utolsó napot, és mindahányszor tudta, hogy éhen halnánk, ha elmenne. – A hangját elnyelte az egyenruhás katonai rendőrök tömege, akik erőlködve a kijárat felé vonszolták. – …legyenek áldottak, ha felmentik, de ha elítélik, maguk sötét lelkű, aljas fráterek, a pokolban fognak haldokolni és elrohadni… – Az ajtó döngve zárult mögötte.
– Töröljék a jegyzőkönyvből! – mondta az Elnök, és fenyegetően nézett a védelem ügyvédjére. – És ha kiderül, hogy ezt maga intézte így, lelövetem az ügyfelével együtt!
O'Brien a lehető legjámborabban nézett, ujjai a mellkasán, feje hátrahajtva, és épp belekezdett ártatlansága kifejtésébe, amikor ismét megzavarták. Egy idős férfi mászott fel a tanúk padjára, és figyelmet kért.
– Mindenki figyeljen rám, igazságot kell szolgáltatni, és ennek én vagyok az eszköze. Hallgatni akartam, és hagyni, hogy elítéljenek egy ártatlan embert, de nem tudom megtenni. Bill a fiam, az egyetlen fiam, és én könyörögtem neki, hogy jöjjön át a hegy túloldalára, hogy segítsen rajtam, rákos voltam, és még utoljára látni akartam, de ő ottmaradt, hogy ápoljon… – A katonai rendőrök nagy nehezen megragadták a férfit, de rájöttek, hogy hozzá láncolta magát a padhoz. – Igen, zabkását főzött nekem, etetett, és olyan jól csinálta, hogy apránként erőre kaptam, így ma itt láthatnak engem, egy meggyógyult férfit, akit a fia hűséges kezével adott zabkása gyógyított meg. Most a fiam meghal, mert megmentett engem; nem. Vegyék el az én szegény, öreg, mihaszna életemet az övé helyett…
Egy atom drótvágó zümmögött fel, és az öreget kidobták a hátsó ajtón.
– Elég! Ez már több a soknál! – sivította vörös képpel a Törvényszéki Elnök, és akkorát ütött, hogy a kalapács eltört, és a darabokat keresztülhajította a termen. – Ürítsék ki a termet! A bíróság úgy dönt, hogy a tárgyalást tanúk és bizonyítékok nélkül az elsőbbségi jog szabályai szerint fejezzük be.
Gyors pillantást vetett a körülötte ülő cinkosaira, akik mind biccentéssel jelezték egyetértésüket.
– Tehát a vádlottat bűnösnek találtuk, ki fogjuk végezni, vihetik a vesztőhelyre.
A törvényszéki tisztviselők már tolták be a széküket, de O'Brien hangja megállította őket.
– Természetesen a bíróság hatáskörébe tartozik, hogy az előbb megjelölt módszer szerint járjon el, de ugyanakkor szükséges idézni az odaülő cikkelyt vagy precedenst az ítélet végrehajtása előtt.
Az Elnök sóhajtott, és visszaült.
– Most mit szívóskodik, kapitány, maga is ismeri az előírásokat ugyanúgy, mint én. Maga mégis szívóskodik. Pablo, olvasd fel!
Az ügyész átlapozott egy vastag kötetet, megtalálta a bejelölt részt, és hangosan olvasta.
– Háborús Cikkely, Katonai Rendszabályok, paragrafus, oldal, stb. stb… igen, itt van, a 298-B paragrafus… Ha bármely közkatona szolgálati helyéről több mint egy teljes éven át hiányzik, szökés miatt elítélendő, még ha a tárgyalásról hiányzik is, szökésért pedig a büntetés fájdalmas halál.
– Ez elég egyértelműnek tűnik. Egyéb kérdés? – kérdezte az Elnök.
– Nincs kérdés, csak idézni szeretnék egy precedenst.
O'Brien egy nagy halom vaskos könyvet helyezett maga elé, és a legfelsőből olvasott.
– Itt van, Lövening Pénzeszsák közlegény kontra az Egyesült Államok Légiereje, Texas, 1944. Itt azt állítják, hogy Lövening katonaszökevény volt tizennégy hónapig, miután felfedezték egy bújóhelyen az étkező fölött, ahonnan csak néhány rövid órára jött le éjszaka, hogy egyen és igyon a bent levő készletből, és hogy kiürítse a bilijét. Mivel nem hagyta el a bázist, nem ítélhették el szökés miatt, csak egy kisebb fajta büntetést kapott.
– Ez mind pontos, kapitány; azzal a különbséggel, hogy itt a vádlott igenis hiányzott a kijelölt állomáshelyéről, a Kitüntetettek Tranzitjából, és hosszasan időzött a Helior bolygón.
– És ez pontosan így van, uram – mondta O'Brien, hirtelen előrántott egy másik kötetet, és meglengette a feje fölött. – De a Dragsted kontra Császári Flotta Elhelyezési Hadtest, Helior, 8832 ügyben egyetértettek, hogy a hivatalos meghatározás céljából a Helior bolygót úgy határozzuk meg, mint Helior városát és Helior városát úgy határozzuk meg, mint a Helior bolygót.
– Ez mind kétségkívül igaz – vágott közbe az Elnök –, de teljességgel mellékes. Semmi köze a jelen esethez, és megkérem, kapitány, hogy gyorsan fejezze be, mert golfozni megyek.
– Tíz percen belül mehet, uram, ha megengedi, hogy mindkét precedenst felvázoljam. Akkor felmutatom majd az utolsó részletet, egy dokumentumot, amelyet Marmoset admirális fogalmazott meg…
– Hiszen az én vagyok! – tátotta el a száját az Elnök.
– …mikor a chingerekkel való háború kitörésekor Helior városát önálló katonai létesítménynek nyilvánították. Tehát kijelentem, hogy a vádlott szökés vádjában ártatlan, mivel soha nem hagyta el ezt a bolygót, tehát soha nem hagyta el a várost, így szolgálati őrhelyét sem hagyta el.
Súlyos csend állt be, melyet végül az Elnök ideges hangja tört meg, amint a főügyészhez fordult.
– Igaz, amit ez a köcsög mond, Pablo? Nem végeztethetjük ki a fickót?
A főügyész beleizzadt, ahogy lázasan keresgélt a törvénykönyvei között, végül eltolta őket magától, és keserű hangon válaszolt.
– Meglehetősen igaz, nincs belőle kiút. Ez az arab-zsidó-ír pasas alaposan elkapta a tökünket. A vádlott ártatlan a vád elkövetésében.
– Nem lesz kivégzés…? – kérdezte az egyik törvényszéki tisztviselő magas, nyafogó hangon; egy másik idősebb pedig fejét a karjára ejtve zokogni kezdett.
– Azért ilyen könnyen nem ússza meg – mondta az Elnök fenyegetően Billre nézve. – Ha a vádlott ezen az őrhelyen volt az elmúlt évben, akkor a szolgálati helyén tartózkodott. És az alatt az év alatt nyilván többször is aludt. Ami azt jelenti, hogy szolgálatban aludt. Ezért egy évi és egy napi kényszermunkára ítélem valamelyik katonai munkatáborban, és elrendelem, hogy fokozzák le al-biztosítékellátó-helyettessé. Tépjék le a rangjelzéseit, és vigyék el; a golfpályára kell mennem!

Második fejezet

A börtöntranzit egy ideiglenes, kovácsolt alumínium vázra erősített műanyag lapokból álló épület volt egy nagy négyszög középpontjában. Szuronyos atomfegyverrel felszerelt MP-sek meneteltek a hatszoros, elektromos szögesdrót kerítés körül. Az egymást követő kapuk távirányítással nyíltak, és Billt bevonszolta az a bilincses robot, amely idáig hozta. Ez a leértékelt gép zömök, nehéz kocka volt, ami Billnek térdig ért, zörgő kerekeken járt, tetejéről egy acélrúd nyúlt ki, melynek a végén vaskos bilincsek lógtak. A bilincsek végén pedig Bill. Szökni lehetetlen lenne, mert ha bármilyen kísérletet tesznek, ami megrántja a bilincseket, a robot szadista módon felrobbantja azt az atombombát, amit a belsejében hordoz, és ezzel magát is és a menekülő rabot is elpusztítja, mint bárkit a közelben. Ahogy beértek a részlegbe, a robot megállt, és nem tiltakozott, amikor az őrparancsnok kinyitotta a bilincset. Amint a rab megszabadult, a gép begördült az óljába, és eltűnt.
– Jól van, okos fiú, mostantól én vagyok a főnököd, és elég baj az neked – mordult rá Billre az őrmester. Borotvált feje volt, széles, sebhelyes állkapcsa, apró, közel ülő szeme, amelyben a butaság kihunyni készülő gyertyája pislákolt.
Bill keskenyre szűkítette a szemét, és lassan felemelte a bal-jobb karját, behajlítva a bicepszét. Tembo izma megduzzadt, és a vékony fegyházi munkazubbony éles reccsenéssel kettéhasadt.
Aztán Bill rámutatott a Bíbor Dárdára, amit a mellkasán viselt.
– Tudod, miért kaptam ezt? – kérdezte zord, érzéketlen hangon. – Azért kaptam, mert megöltem tizenhárom chingert puszta kézzel egy bunkerben, ahova küldtek. Azért kerültem erre a sittre, mert miután megöltem a chingereket, visszajöttem, és megfojtottam azt a köcsög őrmestert, aki odaküldött. Tehát… mit is mondott a bajról, őrmester?
– Nem lesz velem bajod, velem aztán nem – vinnyogta az őrmester, és elsietett. – A tizenhármas cella lesz a, tied, rögtön fent… – Hirtelen megtorpant, és egész kezét a szájába véve elkezdte rágni az összes körmét.
Bill hosszasan végigmérte, majd elfordult, és lassan beballagott az épületbe. A tizenhármas ajtó nyitva állt, és Bill benézett a szűk cellába, melyet gyengén világított meg az átlátszó műanyag falakon beszűrődő fény. Az emeletes ágy foglalta el a helyiség nagy részét, csak egy szűk járórészt hagyott az egyik oldalon.
Két rozzant polc lógott a távolabbi falon, alattuk egy stencilezett üzenet egészítette ki a bútorzatot: BESZÉLJ SZÉPEN, NE KÖZÖNSÉGESEN! A TRÁGÁR DUMA AZ ELLENSÉGET SEGÍTI! Az alsó priccsen egy kis termetű, hegyes fejű, mélyen ülő szemű férfi feküdt, és elszántan bámulta Billt. Bill állta a tekintetét, és fenyegető képet vágott.
– Gyere be, főnök – hebegte a kis ember, és felmenekült a felső ágyra. – Az alsót neked foglaltam. Nevem Blackey, és tíz hónapot ülök, amiért a főhadnagynak azt mondtam, hogy pukkadjon meg…
A mondatot enyhe kérdő hangsúllyal fejezte be, amivel Bill nem törődött. Fájt a lába. Lerúgta a bíborszínű cipőket, és kinyújtózott a priccsen. Blackey feje jelent meg a felső priccs fölött, mint egy tájat kémlelő rágcsáló.
– Messze van még a kaja ideje. Mit szólnál egy öszvérszendvicshez?
Egy kéz jelent meg a fej mellett, és lecsúsztatott egy fényes zacskót Billnek. Miután gyanakvóan végignézte, Bill meghúzta a műanyag zacskó végén lévő zárómadzagot. Amint a levegő bejutott, és elérte a gyúlékony bélést, a szendvics füstölni kezdett, és három másodpercen belül forrón gőzölgött. A zsemlét felemelve a zacskó másik végén levő kis tasakból ketchupot fecskendezett bele, majd gyanakvóan beleharapott. Tömény volt, zamatos.
– Ennek a jó öreg szürke kancának nem változott az íze – morogta Bill tele szájjal. – Hogy csempészted be a dutyiba?
Blackey szélesen vigyorgott, és színpadiasan nagyokat pislogott.
– Kapcsolatok. Csak egy szavamba kerül, és behozzák. Nem értettem a neved…?
– Bill. – Az étel enyhítette zilált vérmérsékletét. – Egy év és egy nap… szolgálatban alvásért. Lelőttek volna szökésért, de jó ügyvédem volt. A szendvics jó volt, csak kár, hogy nincs mivel leöblíteni.
Blackey elővarázsolt egy KÖHÖGÉS ELLENI SZIRUP feliratú üveget, és odaadta Billnek.
– Egy doki haverom keverte, kifejezetten nekem. Ötven százalék gabonaszesz, ötven százalék éter.
– Brrrr! – mondta Bill, kitörölve a könnyeket a szeméből, miután félig kiürítette az üveget. Szinte már megbékélt a világgal. – Jó haver vagy, Blackey.
– Örömmel hallom – mondta Blackey komolyan. – Soha nem árt, ha van az embernek mindenhol haverja, nemcsak a seregben, de bárhol. Kérdezd meg az öreg Blackeyt, ő aztán tudja. Izmos vagy, Bill?
Bill lustán behajlította neki Tembo izmait.
– Kellemes látvány – mondta Blackey csodálkozva. – A te izmaiddal és az én eszemmel jól ki fogunk jönni egymással…
– Nekem is van eszem!
– Lazíts! Nyugi, amíg gondolkodom. Több hadseregben teljesítettem szolgálatot, mint ahány napot te katonáskodtál. Az első Lila Szívet akkor kaptam, amikor Hannibállal szolgáltam; itt a forradás – mutatott a keze hátán egy fehér hegre. – Viszont láttam rajta, hogy vesztes típus, ezért időben átálltam Romulus és Rémus fiaihoz. Azóta is egyre csak tanulok, és mindig talpra esek. Tudom, honnan fúj a szél, mosószappant ettem, és a hasmenésnek köszönhetően, túléltem Waterloo reggelét, és én mondom neked, semmit sem vesztettem. Hasonló dolgokat láttam kialakulni a Somménál… vagy inkább Ypresnél?… Már nem emlékszem a régi nevekre, de a lényeg az, hogy bagót rágtam, a hónaljam alá tettem, és belázasodtam; ezt a műsort is elmulasztottam. Mindig azt mondom, az ember tudja, merről fúj a szél!
– Soha nem hallottam azokról a csatákról. A chingerek ellen vívtuk?
– Nem. Korábban, sokkal korábban. Sok-sok háborúval azelőtt.
– Ezek szerint te meglehetősen öreg vagy, Blackey. Pedig nem tűnsz túl öregnek.
– Pedig elég öreg vagyok, de ne mondd el senkinek, mert kinevetnek. De emlékszem a piramisok építésére, és emlékszem, milyen tetves hajói voltak az asszír hadseregnek, és arra is emlékszem, amikor legyőztük Wug népét; megpróbáltak bejutni a barlangunkba, mi meg sziklákat gurítottunk rájuk.
– Elég köcsögségnek hangzik – mondta Bill, és lustán meghúzta az üveget.
– Igen, ezt mondja mindenki, ezért nem szoktam mesélgetni a régi sztorikat. Nem hisznek nekem, amikor megmutatom a kabalámat. – Egy kicsi, fehér, durva végű háromszöget húzott elő. – Pterodaktiluszfog. Én magam szedtem le parittyával, amit éppen akkor találtam fel.
– Olyan, mint egy darab műanyag.
– Ugye, megmondtam. Inkább nem mesélek többet régi sztorikat. Csak újra és újra beálltam katonának, és sodródtam az árral.
Bill felült, és eltátotta a száját.
– Újra beállni katonának! De hát ez öngyilkosság!
– Biztonságosabb, mint az iroda. A háború alatt a legbiztonságosabb hely a hadsereg. A kis mitugrászok szétlövetik a seggüket a frontvonalon, a civileket pedig otthon robbantják fel. Harminc, ötven vagy hetven fickóra van szükség, hogy a front mögül intézzék az ellátmányt. Amint az ember megcsíp egy írnoki beosztást, biztonságban van. Ki hallott már olyat, hogy egy írnokot lelőjenek? Én nagyszerű írnok vagyok. De csak háborúidőben. Békeidőben, mármint, ha véletlenül béke van egy darabig, jobb, ha az ember a harci egységeknél van. Jobb a kaja, hosszabbak a kimenők, semmi meló, sok utazgatás.
– És mi történik, ha kitör a háború?
– Hétszázharmincöt különféle módot tudok arra, hogyan lehet bekerülni a kórházba.
– Megtanítanál néhányra?
– Egy havernak bármit, Bill. Még ma este megmutatom, miután meghozták a kaját. És az őr, aki a kaját hordja, nem akart megtenni nekem egy apró szívességet. Öregem, de szívesen látnám eltörni a karját!
– Melyik karját? – Bill hangos recsegéssel ropogtatta meg az ujjait.
– Lehet választani.

A Műanyag Börtön egy átmeneti központ volt, ahol az olyan rabokat tartották, akik valahonnan valahova mentek. Könnyű, nyugalmas életet élveztek mind az őrök, mind a bentlakók is, és a napok egyhangú menetét semmi sem zavarta meg. Azonban akadt egy új őr, egy igazi túlbuzgó típus, aki most jött a Területi Nemzetőrségtől, de egy baleset érte ételkihordás közben: véletlenül eltörte a kezét. Még a többi őr is örült a távozásának. Heti egy alkalommal Blackey-t fegyveres őrök kísérték el a Támaszpont Irattárába, ahol jegyzőkönyveket hamisított egy alezredesnek, aki nagyon aktív volt a feketepiacon, és milliomos akart lenni, mielőtt visszavonul. Amíg az adatokon dolgozott, Blackey elintézte, hogy a börtönőrök plusz támogatást kapjanak; több szabadidőt és készpénzjutalmakat nem létező kitüntetésekért. Ennek eredményeként Bill és Blackey nagyon jól éltek, és szépen híztak. Minden olyan békés volt, amilyen csak lehetett, egészen az irattári találkozó utáni reggelig, amikor Blackey visszajött, és felébresztette Billt.
– Jó hírek – mondta. – Elhajózunk!
– Mi abban a jó? – kérdezte Bill zsémbesen, amiért megzavarták, és még mindig félig részegen az előző esti ivászattól. – Én jól érzem itt magam.
– Hamarosan túl melegünk lenne itt. Az ezredes méreget, nagyon furcsán néz rám, és azt hiszem, a galaxis másik végébe fog küldeni bennünket, ahol kemény harcok folynak. De nem fog semmit csinálni a jövő hétig, amíg be nem fejezem neki a könyvelést, így sikerült egy ránk vonatkozó titkos parancsot hamisítanom, amely minket még ezen a héten a Tabes Dorsalisra küld, ahol a cementbányák vannak.
– A Porvilágba! – kiáltotta Bill rekedten, a torkánál fogva felemelve Blackeyt, és elkezdte rázni. – A hírhedt cementbánya, ahol az emberek néhány óra alatt meghalnak szilikózisban. A világegyetem poklának a bugyra…!
Blackey kiszabadította magát, és a cella másik végébe menekült.
– Várj! – zihálta, – Ne cselekedj meggondolatlanul! Zárd le a lőporserpenyődet, és tartsd szárazon a puskaporodat! Gondolod, hogy ilyen helyre vitetném magamat? Lehet, hogy a filmekben így ábrázolják, de nekem vannak bizalmas értesüléseim. Ha a cementbányába kerülsz, érted, az nem túl jó. Viszont van ott egy hatalmas támaszpont is rengeteg irodai munkával, és a gépkocsiparkban is rabokat alkalmaznak, mert ott nincs elég katona. Amíg az aktákon dolgoztam, megváltoztattam az adatlapodat biztosítékellátóról… ami mellesleg öngyilkosnak való munka… sofőrre, és itt a jogosítványod, ami egykerekű velocipédtől kezdve 89-es atomtankig mindenre érvényes. Tehát kerítünk magunknak valami finom munkát, arról nem is szólva, hogy az egész bázis légkondicionált.
– Elég jó volt itt is – mondta Bill, és mogorván meredt a műanyag kártyára, amely bizonyította számos furcsa járgány vezetéséhez való alkalmasságát, amelyek legtöbbjét még csak nem is látta soha.
– Az ember jön, megy, és mindenhol ugyanazt találja – mondta Blackey a toalett-felszerelését csomagolva.
Amikor a rabokat sorba bilincselték, és egymáshoz láncolták őket nyakbilinccsel és lábvassal, már gyanították, hogy valami nem stimmel, és ez a meggyőződésük csak még inkább erősödött, amikor betuszkolták őket egy teherűrhajóra, egy szakasz MP-s társaságában.
– Mozgás! – kiabálták. – Rengeteg időtök lesz pihenni, amíg Tabes Dorsalgiába érünk.
– Hogy hová? – zihálta Bill.
– Hallottad, nem? Élénkebben, köcsögök!
– Azt mondtad, Tabes Dorsalisba megyünk – mordult rá Bill a láncon előtte lévő Blackey-re. – Tabes Dorsalgia a Veniolán lévő bázis, ahol a legveszettebb harc folyik… háborúba megyünk!
– Véletlenül elírtam – sóhajtotta Blackey. – Nem sikerülhet mindig minden.
Kitért Bill rúgása elől, és türelmesen kivárta, míg az érzéketlen MP-sek leütik Billt a gumibotjukkal, és a hajó fedélzetére vonszolják.

Harmadik fejezet

Veniola… az elmondhatatlan rémségek köd borította világa; a hátborzongatóan zöld Hernia csillag körül kering, mint valami undorító égi birtokháborító, amely most emelkedett ki a legmélyebb sírból. Vajh, milyen titkokat rejt az örök köd? Milyen névtelen szörnyek kígyóznak és tekergőznek a posványos lápokban és a feneketlen fekete lagúnákban? E bolygó kimondhatatlan szörnyűségére gondolva az emberek inkább megőrülnek, semhogy szembenézzenek az ismeretlennel. Veniola… mocsaras vidék, az undorító és elképzelhetetlen külsejű veniánok fészke.

* * *

A levegő meleg volt, párás és bűzlő. Az újonnan épített barakkok fája már megpuhult és korhadt, Az ember leveszi a cipőjét, és mielőtt még a padlóhoz érne, gombák nőnek belőle. Amint beértek a táborba, levették a láncaikat, mivel úgysem volt olyan hely, ahova a munkatábori foglyok elbújhattak volna. Bill Blackey-t keresve mászkált, aztán eszébe jutott, hogy Blackey az egyik őrrel beszélgetett, amikor a hajót elhagyták. Odacsúsztatott neki valamit, majd egy kis idő múltán lelakatolták a sorról, és elvezették. Mostanra már írnokként dolgozik, és holnap már a gyengélkedőn fog lakni. Bill ásított, és hagyta, hogy az egész dolog kicsusszanjon a fejéből, és eltűnjön, hiszen ez is csak egy olyan idegesítő tényező volt, amin úgysem tudna változtatni. Rázuhant a legközelebbi priccsre. Azon nyomban egy kúszónövény tűnt fel a padló repedésében, négyszer körbetekeredett a priccsen, őt erősen hozzákötötte, majd indákat mélyesztett a lábába, és szívni kezdte a vérét.
– Grrrk…! – hadakozott Bill a torka köré szorult zöld hurok ellen.
– Soha ne feküdj le anélkül, hogy ne lenne egy kés a kezed ügyében – mondta egy vékony, sárgás őrmester, ahogy odalépett, és elvágta az indát a saját késével.
– Kösz, őrmester – mondta Bill, letépte a tekercseket, és kidobta az ablakon.
Az őrmester hirtelen remegni kezdett, és Bill ágyának lábához esett.
– Zs-zseb… ing… p-p-pirulák… – dadogta vacogó fogakkal.
Bill előhúzott egy pirulákkal teli műanyag dobozt az őrmester zsebéből, és beerőltette a fickó szájába a pirulákat. A remegés megszűnt, a férfi összeroskadt a falnál. Patakokban folyt róla a veríték, és mintha még soványabbá és sárgábbá vált volna.
– Sárgaság, malária és heveny fonálféregkór. Soha nem lehet tudni, mikor támad meg, ezért nem küldhetnek vissza a hadtérre; egy pisztolyt sem bírok megtartani. Én, Ferkel őrmester, Thorokkvágó Kirjassoff legjobb lángszórósa voltam, és most ápolónői szerepet kell játszanom egy fegyházi munkatelepen. Azt hiszed, bosszant? Nem bosszant, boldoggá tesz. Az egyetlen dolog, ami még boldogabbá tudna tenni, az az lenne, ha elhajózhatnék erről a fertő bolygóról.
– Mit gondolsz, az alkohol rontana az állapotodon? – kérdezte Bill, miközben előhúzott egy üveg köhögés elleni szirupot. – Elég rohadt hely ez itt, mi?
– Nemcsak, hogy ártani nem fog, de… – Mély bugyborékolás hallatszott, és amikor az őrmester megint elkezdett beszélni, már rekedtebb és erősebb volt a hangja.
– A rohadt nem a megfelelő szó erre. A chingerek ellen harcolni sem valami kellemes, de ezen a bolygón az őslakos veniánok az ő oldalukon állnak. Ezek a veniánok úgy néznek ki, mint egy nyamvadt gőte, és talán éppen annyi IQ-juk van, hogy megtartsanak egy fegyvert, és meghúzzák a ravaszt. De ez az ő bolygójuk, és ők most kint gyilkolnak a mocsarakban. Az iszap alá rejtőznek, víz alatt úsznak, a fákon himbálóznak, és tele van velük az egész bolygó. Nincsenek tartalék készleteik, nincsenek hadosztályaik, szervezeteik, ők csak harcolnak. Ha egy meghal, a többiek megeszik. Ha az egyiknek megsebesül a lába, a többiek lerágják, ő pedig növeszt egy újat. Ha valamelyiknek elfogy a lőszerkészlete, vagy a mérges nyilai vagy bármi, akkor visszaúszik száz mérföldet a támaszpontra, feltölti magát, és visszatér harcolni. Három éve küsz ködünk már itt, és alig száz négyzetmérföldnyi terület áll a fennhatóságunk alatt.
– Száz… az elég soknak tűnik.
– Csak egy ilyen ostoba köcsögnek, mint te. Az tíz mérföldször tíz mérföld, és csak körülbelül két négyzetmérfölddel több, mint amennyit az első landolás alkalmával elfoglaltunk.
Fáradt lábak dobbanása hallatszott, és kimerült, mocsarazott emberek vánszorogtak be a barakkokba. Ferkéi őrmester felkelt, és nagyot fújt a sípjába.
– Rendben van, új emberek, figyeljenek! Mindannyiukat a B hadosztályhoz sorozták be, amely most kivonul a mocsárba, hogy befejezze a munkát, amit ma reggel ezek a szőrös A hadosztálybeli csúszómászók elkezdtek. Egész nap dolgozni fognak. Nem kérek maguktól sem becsületet, sem kötelességtudatot… – Ferkel hirtelen előrántotta atompisztolyát, és lyukat lőtt a plafonba, melyen keresztül elkezdett csöpögni az eső. – Csak a túlélési ösztönükre hallgassanak, mert aki nem dolgozik, elszarja a dolgot, vagy nem képes a saját lábán megállni, azt személyesen fogom agyonlőni. Most pedig kifelé!
Hiányos fogával és reszkető kezével elég betegnek és gonosznak látszott ahhoz, hogy ezt megtegye. Bill és az egész B hadosztály kisietett az esőre, és felsorakoztak.
– Fogják a baltákat meg a csákányokat, bányásszanak urániumot! – A fegyveres felvezető vicsorgott, amint végigcaplattak a mocsárban a kapu felé.
A munkaosztagosok szerszámaikkal együtt középen dolgoztak, a fegyveres őrök pedig kívül járkáltak. Az őrök nem azért voltak ott, hogy megakadályozzák a rabok szökését, hanem azért, hogy megvédjék őket az ellenségtől. Lassan vonszolták magukat a mocsáron átívelő fahídon. Hirtelen sivítás hallatszott elölről, és nehéz szállítóhajók húztak el mellettük.
– Szerencsénk van ma – mondta az egyik idősebb rab –, megint bevetik a nehézgyalogságot. Nem is tudtam, hogy még maradt belőlük.
– Úgy érted, újabb területet foglalnak el? – kérdezte Bill.
– Dehogy, ott döglenek meg mind. De amíg lemészárolják őket, nekünk némileg nyugtunk lesz, és ilyenkor valamivel kevesebben hagyjuk ott a fogunkat.
Parancs nélkül mindannyian megálltak, hogy nézzék, amint a nehézgyalogság esőként zúdul az előttük lévő mocsárba – és ugyanolyan könnyen el is tűnnek, mint az esőcseppek. Néha-néha morajlás és villanás jelezte, amint egy atombomba felrobbant, és valószínűleg sok veniánt porrá vitt szét, de még több milliárdnyi ellenség maradt arra várva, hogy betörhessenek. Kézifegyverek ropogtak a távolban, és gránátok robbantak. Aztán a fák mögül egy sántikáló, ugrándozó alak közeledett.
Egy páncélruhás, gázálarcos nehézgyalogos volt. Atombombák és gránátok lógtak a hagyományos gyalogos páncélzatról. Vagy inkább a bicegős páncélzatról, mivel ennyi súlyos kacattal az oldalán alig tudott járni, így inkább ugrálva, sántikálva mozgott két sugárhajtásos rakéta segítségével, mindkét csizmáján eggyel-eggyel. Ahogy közeledett, egyre alacsonyabbakat ugrott. Ötven méterre tőlük ért földet, és lassan derékig süllyedt a mocsárba. A rakéták sisteregtek, ahogy a vízhez értek. Aztán a katona megint ugrott, ezúttal sokkal rövidebbet, a rakéták sisteregtek és szétdurrantak, ő pedig letépte az álarcát.
– Hé, fiúk! – kiáltotta. – A piszkos chingerek elszedték az üzemanyagtartályomat. A rakétáim már majdnem kifújtak, nem tudok ugrani. Segítsetek egy cimborátoknak! – Nagy csobbanással csapódott a vízbe.
– Vedd le ezt a bohócruhát, és kihúzunk – mondta egy káplár.
– Megőrültetek! – kiabálta a katona. – Egy órába telik kibújni ebből a ruhából. – Beindította a rakétáját, de az csak sistergett, és alig egylábnyit emelkedett a vízben, máris visszaesett. – Kifogyott a szufla! Segítsetek már, rohadékok! – kiabálta, miközben süllyedt. Feje a víz alá merült, a víz bugyborékolt, aztán semmi több.
– Mozogjon a sor! – parancsolta a káplár, és előrecsoszogott. – Ezerötszáz kiló súlya van a ruhájuknak. Úgy süllyednek el, mint a sziklák.
Ha ez a mostani egy csendes, nyugodt nap volt, Bill nem szeretett volna látni egy mozgalmasabbat. Mivel az egész Veniola bolygót mocsár lépte, nem haladhatnak gyorsabban, míg utat nem építenek. Magányos katonák boldogulhatnak út nélkül is, de a felszerelésnek, az utánpótlásnak vagy akár egy nehéz fegyverzetű katonának útra van szüksége. Tehát a munkaosztag feladata az volt, hogy kivágott fákból utat építsen a fronton. Körülöttük atomlövedékek sisteregtek a vízben, és a mérgezett nyilak olyan sűrűn röpködtek, mint a hulló levelek. Mindkét oldalon lőttek, irtották egymást, és közben a rabok vágták a fákat, legyalulták és egymáshoz erősítették azokat, hogy az utat még néhány centivel előrébb tolják. Bill gyalult, hasogatott, és próbált nem foglalkozni a sikolyokkal és a hulló testekkel. Aztán besötétedett. Az osztag, most jóval kevesebb létszámmal, visszamenetelt a sötétben.
– Legalább harminc métert haladtunk ma délután – mondta Bill a mellette lépkedő öreg rabnak.
– Nem jelent semmit, a veniánok éjszaka felúsznak ide, és elviszik a gerendákat.
Bill azonnal eldöntötte, hogy meg kell lépnie innen.
– Van még abból az örömitalból? – kérdezte Ferkel őrmester, amikor Bill lerogyott az ágyára, és elkezdte levakarni a sarat a csizmájáról a kése pengéjével. Bill gyorsan suhintott egyet a padlódeszkák közül felkúszó növényre, mielőtt válaszolt:
– Tudna rám áldozni pár percet, őrmester, hogy tanácsot kérjek?
– Tanácsok forrásözönévé válók, mihelyst megolajoztam a torkom.
Bill egy kis üveget húzott elő a zsebéből.
– Hogy lehet innen kikerülni?
– Úgy hogy kinyírnak – mondta az őrmester, miközben az üveget a szájához emelte. Bill kikapta a kezéből.
– Erre a segítsége nélkül is rájöttem – morogta dühösen.
– Az én segítségem nélkül később is csak ennyit fogsz tudni – vicsorgott vissza az őrmester.
Az orruk összeért, és mély torokhangon morogtak egymásra. Miután megbizonyosodtak róla, hogy mindketten erősek és elszántak, lazítottak, és Ferkéi őrmester hátradőlt, Bill pedig sóhajtott egyet, és odaadta neki az üveget.
– Mi a helyzet az irodai munkával? – kérdezte Bill.
– Nincs irodánk. Nincsenek írnokaink. Előbb vagy utóbb úgyis mindenki meghal, tehát kit érdekel, hogy pontosan mikor.
– És ha valaki megsebesül?
– Kórházba küldik, meggyógyul, aztán visszahozzák ide.
– Akkor csak a lázadás maradt! – kiáltotta Bill.
– Az utóbbi négy alkalommal nem sikerült, amikor megpróbáltuk. Elvitték az utánpótlást szállító hajókat, és nem adtak ennivalót, amíg bele nem egyeztünk, hogy tovább harcolunk. Rossz itt a kémia; a bolygón lévő összes gyümölcs méreg a mi számunkra. Néhány fickó megpróbálta. Ahhoz, hogy egy lázadás sikeres legyen, először elegendő hajót kell szerezni, hogy elhagyhassuk a bolygót. Ha van valamilyen ötleted, összehozlak az Állandó Lázadási Bizottsággal.
– Nincs semmilyen mód arra, hogy innen kijussak?
– Erre már válaszoltam – mondta Ferkéi, és merev részegen eldőlt.
– Akkor majd én teszek róla – mondta Bill, kihúzta az őrmester pisztolyát a pisztolytáskából, és kiosont a hátsó ajtón.
Páncélozott reflektorok világították meg az ellenséggel szembeni elülső területet, és Bill az ellenkező irányba ment, a leszálló űrhajók távoli fehér jelzőfényének az irányába. Barakkok és raktárak sorakoztak a mocsaras területen, és Bill távol maradt ezektől, mivel mindet őrzik, és az őröknek viszket a tenyerük. Mindenre lőnek, amit csak látnak vagy hallanak. Ha nem látnak vagy hallanak semmit, néha-néha akkor is lőnek, hogy fenntartsák a harci szellemet. Elöl a fények erősen világítottak, és Bill hason csúszott előre, és amikor felpillantott, magas, reflektorozott szögesdrót kerítést látott, ami a láthatárig terjeszkedett mindkét irányba.
Egy atomfegyver lövedéke lyukat égetett az iszapba egyméternyire mögötte, és egy fényszórót irányítottak oda, melynek fénye ragyogva világította körül.
– A parancsnok az üdvözletét küldi – mennydörögte egy erős hang a kerítésen lévő hangszórókból. – Ez egy felvett felhívás. Maga most megkísérli elhagyni a harci zónát, és behatolni a titkos főhadiszállási területre. Ez tilos. A jelenlétét automata berendezések követik nyomon, és ugyanezen eszközök számos önre irányított fegyverrel rendelkeznek. Hatvan másodpercen belül tüzelnek, amennyiben nem hagyja el a területet. Legyen hazafias! Tegye a kötelességét! Halál a chingerekre! Ötvenöt másodperc. Azt akarja, hogy az anyja megtudja, hogy a fiacskája gyáva volt? Ötven másodperc. A Császára rengeteg pénzt fektetett bele a kiképzésbe; így akarja visszafizetni? Negyvenöt másodperc…
Bill szitkozódott, és kilőtte a legközelebbi hangszórót, de a hang tovább beszélt a hosszú kerítésen lévő többi hangszóróból. Bill megfordult, és visszasietett azon az úton, amelyiken jött.
Ahogy a barakkjához közeledett, szélén haladt, hogy elkerülje az idegesebb katonák lövéseit, és hirtelen az összes fény kialudt. Ugyanakkor veszett tűzharc kezdődött, és mindenfelé bombák robbantak.

Negyedik fejezet

Valami odasurrant hozzá az iszapban, Bill mutatóujja önkéntelenül megrándult, és lelőtte. A kurta atomláng fényében egy döglött venián füstölgő alakját pillantotta meg, és valamivel arrébb szokatlanul nagyszámú élő venián csoport caplatott a sárban. Bill rögtön lebukott, így a sortüzük nem találta el, és elmenekült az ellenkező irányba. Egyetlen gondolata az volt, hogy mentse a bőrét, és ez azzal járt, hogy olyan messze kerüljön a támadó és tüzelő ellenségtől, amilyen messze csak tud. Egyáltalán nem vette figyelembe, hogy ez az irány éppen az úttalan mocsár felé vezet. Hogy mentse a reszkető kis énjét, futott tovább. A futás nehezebb lett, amint a szilárd talaj mocsárrá vált, és még nehezebb, ahogy a mocsár helyet adott a víznek. Végtelen hosszú ideig tartó kétségbeesett iszapban való tocsogás után Bill még nagyobb iszapba került. Az első hisztériája már elmúlt, a lövések tompa moraja már csak a távolból hallatszott, és ő kimerültén zihált. Ráhanyatlott egy iszapzátonyra, és azonnal éles fogak fúródtak a fenekébe. Rekedten ordítva addig futott, amíg egy fának nem ütközött. Nem futott elég gyorsan ahhoz, hogy megüsse magát, és az ujjai alatt a fakéreg érdes tapintása kihozta belőle a túlélés ösztönét: mászott. Magasan fent két faág ágazott el villásan a fatörzsből, ő pedig beékelte magát az elágazásba, fegyverét készen maga elé tartva. Most már semmi sem zavarta, és az esti zajok tompává és távolivá váltak, teljes sötétség vette körül, néhány percen belül elbóbiskolt, és a feje előrecsuklott. Néhányszor visszarántotta, pislogott a semmibe, majd végül elaludt.
A hajnal első szürke fényére kinyitotta puffadt szemét, és körbepislogott. Egy közeli ágon apró gyík csücsült, és őt figyelte ékkőszerű szemével.
– Izé… veled aztán jól kicsesztek – mondta a chinger.
Bill lövése füstölgő lyukat tépett a lombok közé, a chinger fentebb lendült, és aprólékosan letörölte a hamudarabkákat a mancsáról.
– Remeg az ujjad a ravaszon, Bill? – mondta. – Izé… Az éjszaka folyamán bármikor kinyírhattalak volna, ha akarlak.
– Hé, én ismerlek téged – mondta Bill rekedten. – Buzgó Muki vagy, ugye?
– Izé… a régi szép idők, igaz? – Egy százlábú mászott el mellettük, és Buzgó Muki, három chinger kezével megragadta, a negyedik kezével pedig elkezdte kihúzgálni a lábait és megenni őket.
– Felismertelek, Bill, és beszélni akartam veled. Bűntudatot érzek, amiért a múltkor mamlasznak neveztelek. Nem volt szép tőlem. Csak a kötelességedet teljesítetted, amikor feladtál. Nem mondanád el, miből jöttél rá, hogy Buzgó Muki chinger? – kérdezte, és ravaszul kacsintott.
– Miért nem szűnsz már meg, köcsög? – dörmögte Bill, és végigtapogatta a zsebét köhögés elleni szirupot keresve.
Buzgó chinger sóhajtott.
– Na jó, azt hiszem, nem várhatom el, hogy bármilyen hadititkot is elárulj nekem, de remélem, néhány kérdésemre azért válaszolsz.
Félredobta a százlábú megcsonkított tetemét, és elkezdett kotorászni az erszényében, majd elővett egy apró írószerszámot.
– Tudnod kell, hogy a kémkedés nem a választott mesterségem, csak a szakterületem, az exopológia miatt kényszerültem rá; talán már hallottál olyan büntetésről, hogy…
– Egyszer tartottak nekünk egy felvilágosító előadást; egy exopológus beszélt az idegen csúszómászókról meg hasonlókról.
– Igen… nagyjából ezt jelenti. Az exopológia az idegen létformák tanulmányozásának tudománya. Természetesen nekünk ti, a homo sapiens, szintén idegenek vagytok… – Kissé visszahúzódott az ág mögé, mert Bill felemelte fegyverét.
– Vigyázz a szádra, köcsög!
– Elnézést, ilyen a beszédstílusom. Röviden, mivel a ti fajotok tanulmányozására specializálódtam, kiküldtek kémkedni. Nem szívesen teszem, de hát a háború áldozatokat követel. Amint megláttalak, eszembe jutott, hogy még számos megválaszolatlan kérdésem és problémám van. Nagyra becsülném, ha segítenél, természetesen csak tudományos kérdésekben.
– Mint például? – kérdezte Bill gyanakodva, miközben kiürítette az üveget, és elhajította a dzsungelbe.
– Hát… izé… hogy egyszerűen kezdjem, mi a véleményed rólunk, chingerekről?
– Halál minden chingerre!
A kis toll futott az írótáblán.
– Téged betanítottak, hogy ezt mondd. De mit éreztél, mielőtt szolgálatba léptél?
– Fütyültem a chingerekre. – Bill a szeme sarkából a felette lévő fa leveleinek gyanús mozgását figyelte.
– Remek! Akkor el tudnád nekem magyarázni, hogy ki az, aki utál minket, chingereket, háborút indít, hogy kiirtson minket?
– Azt hiszem, senki sem gyűlöli igazán a chingereket. Csak senki más nincs a közelben, akivel harcolhatnánk, így veletek háborúzunk.
A mozgó levelek szétnyíltak, és egy nagy, sima fej jelent meg mandulavágású szemekkel, és lenézett.
– Tudtam! És máris felmerült bennem egy igazán fontos kérdés. Miért szerettek ti, emberek háborúzni?
Bill keze megfeszült a puskáján, amikor a hatalmas fej halkan lefelé lendült a lombok közül Buzgó Muki háta mögé. Egy fél méter vastag és látszólag végtelen kígyótest követte.
– Háborúzni? Nem tudom – mondta Bill.
Nyugtalanította a hatalmas kígyó nesztelen közeledése.
– Gondolom, azért, mert szeretünk harcolni, úgy tűnik, nincs más ok.
– Szeretnek háborúzni! – vinnyogta a chinger, izgatottan ugrálva le és fel. – Semmilyen civilizált nép nem szeretheti a háborúkat, a halált, a gyilkolást, a megnyomorítást, az erőszakot, a kínzást, a fájdalmat, hogy csak néhány velejáró tényezőt említsek. A ti népetek nem lehet civilizált!
A kígyó villámgyorsan lecsapott, és Buzgó Muki a lehető legrövidebb halálsikollyal eltűnt a kígyó torkában.
– Igen… azt hiszem, nem vagyunk civilizáltak – motyogta Bill, fegyverét készen tartva, de a kígyó csak lefelé kúszott. Még legalább ötven méternyi elsiklott, mielőtt a farok hirtelen megrándult, és eltűnt a szem elől. – Jól megadta a rohadt spiclinek! – mordult fel Bill boldogan, és feltápászkodott.
Ahogy leugrott a talajra, azonnal rádöbbent, hogy fogalma sincs arról, hol van. A posványos mocsár tegnap esti jövetelének minden jelét elnyelte, és Billnek halvány fogalma sem volt, melyik irányban fekszik a harctér. A nap bizonytalanul világított a köd- és felhőréteg mögül. Billt hirtelen kirázta a hideg, és rájött, hogy milyen kevés esélye van, hogy megtalálja az utat visszafelé. A megszállott terület alig tíz mérföld széles, csak egy mikroszkopikus tűszúrás a bolygón. Ha nem találja meg, hulla lesz. És ha itt marad, akkor is meghal, így hát elindult a legjobbnak tűnő irányba.
– Végem van – motyogta.
Néhány óra vánszorgás után semmi nem történt, csak elgyengültek az izmai, bőre megtelt rovarcsípésekkel, vesztett egy-két liter vért a piócák révén, és kimerítette a tölténykészletét, miközben megölt vagy egy tucat helyi lakost, akik meg akarták enni reggelire. Éhes és szomjas is, volt. És még mindig nem tudta, merre jár. A nap további része ugyanúgy telt, mint a reggel, így mikor az ég sötétedni kezdett, Bill már közel járt a végső kimerültséghez, és a köhögés elleni szirup is elfogyott. Éhségtől gyötörtén felmászott egy fára, hogy estére pihenőhelyet találjon, és letépett egy mézédesnek tűnő, piros gyümölcsöt.
– Állítólag mérgező! – Gyanakodva nézegette, majd megszagolta. Jó illata volt. Elhajította. Reggelre még sokkal éhesebb lett.
– Tegyem a puskám csövét a számba, és lőjem szét a fejemet? – kérdezte magától, méregetve az atomfegyvert a kezében. – Rengeteg időm van rá. Még sok minden történhet. – Amikor hangokat hallott közeledni a dzsungelben, nem akarta elhinni: emberi hangokat. Egy inda mögé bújt, és fegyverét, abba az irányba célozta.
A hangok erősödtek, majd csörgés és hörgés hallatszott. Egy fegyveres venián rohant el a fa alatt, de Bill csak tartotta a fegyverét, amíg újabb alakok bukkantak elő a ködből. Emberi rabok hosszú sora volt, akik nyakbilincset viseltek, ugyanolyant, mint amilyet Bill is viselt, amikor a munkatáborba hozták. Egy hosszú lánc kapcsolta össze a nyakbilincseket. Minden egyes férfi dobozt cipelt a fején. Bill hagyta, hogy elbotladozzanak alatta, és gondosan megszámolta a venián őröket. Összesen öten voltak, plusz egy hatodik, aki a hátvédet alkotta. Amikor ez elment a fa alatt, Bill egyenesen ráugrott nehéz csizmájával.
A venián egy chinger gyártmányú, szabványos atomfegyver másolatával volt felfegyverezve, és Bill gonoszul elmosolyodott, ahogy az ismerős súlyú fegyvert felemelte.
Miután bedugta a pisztolyt az övrészébe, a menetoszlop után kúszott. Elintézte az ötödik őrt is. Mögé sétált, és a fegyver markolatával tarkón vágta. A sorból az utolsó két katona látta az esetet, de volt elég eszük, hogy csendben maradjanak, amíg Bill a négyes számú felé kúszott. A rabok mozgolódása vagy egy véletlen zaj figyelmeztette az őrt, és az pisztolyát felemelve megfordult. Nem volt lehetőség csendben megölni, így Bill lepörkölte a fejét, és amilyen gyorsan csak tudott, az osztag eleje felé futott. Döbbent csend támadt, amikor Bill fegyverének robbanása visszhangzott a ködön át, és felharsant Bill kiáltása.
– Hasra! Gyorsan!
A katonák az iszapba vetették magukat, és Bill csípőből tüzelt futás közben, az atomfegyvert sorozatra állítva. Atomfegyver-sorozatok villantak egyméternyire a föld felett, és lekaszáltak mindenkit, aki nem feküdt le. Kiáltások és sikolyok harsantak a ködben, és a töltetek kifogytak a fegyverből. Bill eldobta, és előhúzta a pisztolyt. A megmaradt őrök már kidőltek, az utolsó is megsebesült, és még vaktában leadott egy lövést, mielőtt Bill őt is szétégette volna.
– Nem rossz – mondta. Megállt és lihegett. – Hatot hatból.
A rabok sorából tompa nyögések hallatszottak, és Bill undorodva és gúnyosan vigyorgott arra a három emberre, aki nem vágódott el a kiabált parancsra.
– Na, mi van? – kérdezte az egyiktől, és belerúgott. – Nem voltunk még harcban? – A fickó nem felelt, mert a feje szénné volt égve.
– Még nem… – mondta a mellette fekvő fájdalmasan zihálva. – Kerítsék elő az egészségügyist! Megsebesültem, senki nincs elöl a sorban. Ó, ó, miért is hagytam ott a Fanny Hillt! Orvost…
Bill a szemöldökét ráncolta a férfi gallérján lévő tiszti rangjelzés láttán, aztán lehajolt, és lekapart egy kevés iszapot a férfi arcáról.
– Maga az! A mosodás tiszt! – kiáltotta szörnyű haraggal, és felemelte fegyverét, hogy bevégezze a munkát.
– Nem az vagyok! – nyöszörögte a hadnagy, végre felismerve Billt. – A mosodás tisztnek vége, lefolyt a csatornában! Éri vagyok az, fiam, a te baráti lelkipásztorod, aki Ahura Mazdah áldását hozom neked, fiam. Olvasod az Avestát mindennap elalvás előtt?
– Bah! – vicsorogta Bill. Így már nem lőhette le, hát továbbsétált a harmadik sebesülthöz.
– Hello, Bill – mondta egy erőtlen hang. – Azt hiszem, a reflexeim kissé lelassultak. Nem hibáztatlak, amiért lelőttél, nekem is le kellett volna hasalnom a többiekkel együtt…
– Átkozottul igazad van, azt kellett volna – mondta Bill, és lenézett az ismerős, ellenszenves, agyaras arcra. – Halálodon vagy, Döghalál, ezt megkaptad.
– Tudom – mondta Döghalál, és köhögött. Szeme csukva volt.
– Álljanak félre – kiáltotta Bill. – Orvost ide!
A rabok kört alkottak, így a megláncolt orvos oda tudott menni a sebesültekhez.
– Egy kötés a karján, és rendbe jön – mondta az orvos. – Csak felszíni égések. De az a hatalmas termetű fickó az agyarakkal, már feladta.
– Életben tudja tartani? – kérdezte Bill.
– Egy darabig, de nem tudom, meddig.
– Tartsa életben!
Bill körbenézett a rabokon.
– Le tudjuk szedni valahogy azokat a nyakbilincseket? – kérdezte.
A kulcsok nélkül nem – válaszolta egy kövérkés gyalogsági őrmester –, és a gyíkok nem hozták magukkal. Viselnünk kell, amíg vissza nem érünk. Hogy lehet, hogy a nyakát kockáztatta, hogy megmentsen minket? – kérdezte gyanakodva.
– Ki akarta magát megmenteni? – kérdezte Bill gúnyosan. – Éhes voltam, és gondoltam, biztosan hoztak valami kaját.
– Igen hoztunk – mondta az őrmester nyugodtabban. – Most már értem, miért használta ki a lehetőséget.
Bill felbontott egy konzervet, és tömni kezdte a fejét.

Ötödik fejezet

A halottat kivágták a sorból, és a sebesült Döghalál előtt és mögött lévő két ember is ezt szerette volna tenni a vánszorgó őrmesterrel. Bill megmagyarázta nekik, hogy igen humánus dolog, ha cipelik a sebesült bajtársukat, és ők egyet is értettek ezzel, amikor megígérte nekik, hogy leégeti a lábukat, ha nem. Amíg a láncolt emberek ettek, Bill két rugalmas botot vágott, csinált egy tábori ágyat, és három kopott uniformist rájuk húzott. A szerzett karabélyokat odaadta a kövérkés őrmesternek, és a legszimpatikusabb veteránoknak, egyet megtartva magának.
– Van valami esély a visszajutásra? – kérdezte Bill az őrmestert, aki óvatosan törölgette a nedvességet a fegyveréről.
– Talán. Visszamehetünk azon az úton, amin jöttünk. Elég könnyű követni a nyomokat, miután ennyien kitapostuk. Éberen lesnünk kell a veniánokat, észre kell vennünk őket, mielőtt körülvennének bennünket. Amikor hallótávolságon belül lesznek, megpróbálunk találni egy csendes részt, és áttörünk. Az esély ötven százalék.
– Mindőnk számára biztatóbb kilátás, mint egy órával ezelőtt.
– Nekem mondja? De az esélyek csak romlanak, ha tovább lebzselünk itt.
– Mozogjunk!
A nyomokat követni könnyebb volt, mint Bill gondolta, és kora délutánra már hallották a fegyverropogás első hangjait, tompa dörgéseket a távolban. Az egyetlen veniánt, akivel találkoztak, azonnal megölték. Bill pihenőt tartott.
– Egyetek, amennyit akartok, aztán dobjátok el az ételt – mondta. – Adjátok tovább! Gyorsabban fogunk haladni.
Elment megnézni, hogy van Döghalál.
– Rosszul – zihálta Döghalál. Arca papírfehér volt. – Ez van, Bill… tudom… nem rettentek el több újoncot… nem veszek fel több fizetést, Bill… jó cimbora vagy… hogy így gondoskodsz rólam…
– Örülök, hogy így gondolod, Döghalál, és talán tennél nekem egy szívességet. – Belenyúlt a haldokló férfi zsebébe, amíg meg nem találta az altiszti jegyzetfüzetét, kinyitotta, és firkáit valamit az egyik üres oldalra. – Aláírnád ezt nekem, csak a régi szép idők kedvéért, Döghalál?
A nagy állkapocs erőtlen volt, a gonosz piros szemek kinyíltak, és kimeredtek.
– Ni, a mocskos köcsög cserben hagyott – mondta Bill utálkozva.
Egypercnyi tűnődés után néhány csepp tintát csepegtetett Döghalál hüvelykujjára, és a papírhoz nyomta.
– Doki! – kiabálta, és az embersor megint kört alkotott, hogy az orvos odajöhessen.
– Mi a véleménye?
– Döglött, mint egy hering – mondta az egészségügyis a vizsgálat után.
– Halála előtt rám hagyta az agyarait, itt van leírva, látja? Ezek igazi agyarak, és sokat érnek. Átültethetők?
– Hogyne, feltéve, hogy kivágja és tizenkét órán belül lefagyasztja azokat.
– Semmi gond, úgyis visszavisszük a testet magunkkal.
Keményen rámeredt a két betegszállítóra, megpaskolta a fegyverét, és azok nem panaszkodtak.
– Hozzátok ide a hadnagyot!
– Káplán – mondta Bill, kitartva a jegyzetfüzet lapját –, szeretnék egy tiszti hitelesítő aláírást ide. Mielőtt meghalt ez a katona, elmondta az akaratát, de túl gyenge volt ahhoz, hogy aláírja, így csak az ujjlenyomatát nyomta rá. Most maga itt aláírja, hogy látta, amint rányomta az ujját, és minden hiteles és törvényes, aztán írja alá a nevét!
– De én ezt nem tehetem, fiam. Nem láttam, hogy a halott írta volna ide a végakaratát, és Glmmpf…
A Glmmpf-et azért mondta, mert Bill az atompisztoly csövét benyomta a szájába, és megforgatta, miközben ujját mozgatta a ravaszon.
– Lődd le! – kiáltotta a gyalogsági őrmester, és az a három ember, aki látta, hogy mi történik, tapsolni kezdett.
Bill lassan visszahúzta a pisztolyt.
– Boldogan segítek – mondta a káplán, és megragadta a tollat.
Bill elolvasta az iratot, elégedetten dörmögött, majd odébbment, és leguggolt az orvos mellé.
– A kórházból van? – kérdezte.
– Úgy van, és ha valaha is visszakerülök a kórházba, soha többé nem lépek ki belőle. Balszerencsémre épp sebesülteket szedtem össze, amikor a rablók támadtak.
– Úgy hallottam, a sebesülteket nem viszik el innen. Csak felgyógyítják őket, aztán visszaküldik a frontra.
– Jól hallotta. Nehéz lesz túlélni ezt a háborút.
– De biztosan vannak néhányan, akik annyira súlyosan megsebesülnek, hogy nem küldik őket vissza harcolni – erősködött Bill.
– Hja, kérem, a modern technika csodákra képes! – mondta az orvos bizonytalanul, miközben egy darab kiszáradt löncshússal vesződött. – Vagy meghal, vagy néhány héten belül visszakerül a tűzvonalba.
– És ha valakinek ellövik a karját?
– Van egy hűtőnk, tele régi karokkal. Felvarrnak egy újat, és zsupsz, vissza a tűzvonalba.
– És a lábbal mi a helyzet? – kérdezte Bill aggódva.
– Tényleg, elfelejtettem! Lábhiányunk van. Sokan fekszenek bent láb nélkül, és mivel kevés fekvőhely van, néhányat hamarosan el fognak szállítani a bolygóról.
– Van valami fájdalomcsillapítója? – kérdezte Bill témát változtatva.
Az orvos előkotort egy fehér üvegcsét.
– Ebből bevesz hármat, és nevetve tűri, hogy lefűrészeljék a fejét.
– Adjon hármat!
– Ha lát valakit, akinek ellőtték a lábát, szorítsa el valamivel a térd alatt jó erősen, hogy elállítsa a vérzést.
– Kösz, pajtás.
– Nem nagy ügy.
– Mozogjunk! – mondta a gyalogsági őrmester. – Minél gyorsabban megyünk, annál több az esélyünk.
Alkalmanként atomfegyverek fénye villant keresztül a fák koronáján előttük, és nehézfegyverek pufogása rázta alattuk a mocsarat. A lövésekkel párhuzamosan haladtak, amíg azok el nem haltak, aztán megálltak. Bill, az egyetlen ember, aki nem volt a sorba láncolva, előrekúszott, hogy felderítse a terepet. Úgy tűnt, az ellenség tűzvonalát alig tartották, és megtalálta az áttöréshez legalkalmasabb helyet. Aztán mielőtt visszatért, elővette a nehéz kötelet a zsebéből, amit az egyik élelmiszeres dobozból vett el. A jobb térde fölé érszorítót kötött, és egy bottal jobbra csavarta, majd lenyelte a három pirulát. Néhány nagy bokor mögül kiáltotta oda a többieknek:
– Egyenesen előre, majd élesen jobbra a facsoport előtt. Gyerünk, GYORSAN!
Bill vezette a csoportot, míg az első ember meglátta előttük a tűzvonalát. Akkor az kiabálta:
– Mi az? – és berohant a lombok közé. – Chingerek! – kiabálta, és leült, hátát egy fának támasztotta. Gondosan megcélozta a pisztolyával, és belelőtt a jobb lábába.
– Mozogjatok, gyorsan! – kiáltotta, és hallotta, ahogy az ijedt emberek keresztülcsörtetnek az aljnövényzeten. Eldobta a pisztolyt, találomra a fák közé lőtt párszor az atomkarabéllyal, majd feltápászkodott. A karabély elég jó mankónak bizonyult, hogy elbiceghessen vele, és nem kellett messzire mennie. Két katona, akik vagy újak voltak a seregben, vagy elment az eszük, kirontottak a fedezékből, hogy besegítsék.
– Köszi, pajtások – zihálta Bill, és a földre rogyott.
– A háború maga a pokol.

Ajánlás

Katonazene visszhangzott a hegyoldalakról, visszaverődött a sziklás peremekről, és elenyészett a csendes, zöld lombok közt az erdőben.
A kanyar körül, büszkén keresztültörve a poron, egy kis díszmenet bukkant fel, melynek élén egy nagyszerű egyszemélyes robotzenekar lépkedett. Arany végtagjain megcsillant a napsugár, és tündökölt a réz hangszereken, amiken a robot nagy lelkesedéssel játszott.
Nyomában válogatott robotok kis csoportja gurult zörögve, és a sort egy őszes hajú, brutális külsejű őrmester magányos alakja zárta, akinek minden határozott lépténél megcsörrentek a kitüntetései. Bár az út sima volt, az őrmester hirtelen megingott, botladozva, és hosszú évek alatt felgyűlt, gazdag szókincsével káromkodott.
– Állj! – parancsolta, és amíg kis csapata várakozott, az utat szegélyező kőfalnak dőlt, és felhajtotta jobb nadrágja szárát. A sípjába fújt, mire az egyik robot gyorsan odagördült, egy szerszámosládát nyújtott oda, amiből az őrmester egy nagy csavarhúzót vett elő, és megerősítette műlába bokájában az egyik csavart. Aztán egy olajoskannából néhány cseppet fecskendezett a csatlakozásra, és visszaengedte a nadrágszárat. Amikor felegyenesedett, észrevette, hogy egy robotöszvér húz egy ekét a barázdában, a kerítésen túli mezőn, és egy nagy mamlasz fiú irányította.
– Sört! – mordult fel az őrmester, majd: – Az Űrhajósok Panaszát!
Az egyrobotos együttes felidézte a régi dal lágy melódiáit, és mire az eke elérte a mező határát, két harmatcseppes korsó sör pihent a kerítésen.
– Ez tényleg jó zene – mondta a szántó fiú.
– Igyál meg velem egy sört! – javasolta az őrmester, és egy kis fehér port szórt bele a kezében rejtett zacskóból.
– De még mennyire, hogy iszok ebben a f-f… nagy hőségben, amikor olyan…
– Mond csak ki, hogy fene, fiam, hallottam már ezt a szót.
– Mama nem szereti, ha csúnyát mondok. Milyen szép hosszú agyarai vannak, uram.
Az őrmester megpendítette az egyik agyarát.
– Egy ilyen nagyfiú, mint te, nem zavartatja magát egy kis szitkozódás miatt. Ha katona lennél, bármikor mondhatnád, hogy fene… sőt még azt is, hogy köcsög, ha a kedved úgy tartja.
– Nem hinném, hogy szeretnék ilyesmit mondani – pirult el a fiú sötét, barna bőre alatt. – Köszönöm a sört, de folytatnom kell a szántást. Mama azt mondta, hogy ne álljak szóba katonákkal.
– A mamádnak igaza van, legtöbbjük piszkos, szitkozódó, részeges gazember. Mondd csak, szeretnéd látni egy új robotöszvér modelljének a képét, amely ezer órát is tud menni olajozás nélkül?
Az őrmester hátranyújtotta a kezét, és az egyik robot dianézőt rakott bele.
– Jól hangzik!
A fiú szeméhez emelte a dianézőt, és még mélyebben elpirult.
– Itt nincs öszvér, uram, ez egy lány, és a ruhája nincs…
Az őrmester gyorsan odanyúlt, és megnyomott egy gombot a dianéző tetején. Valami kattant benne, és a farmerfiú dermedten, megmerevedve állt. Nem mozdult, nem is moccant, amikor az őrmester odanyúlt, és elvette a kis gépet a béna ujjak közül.
– Fogd ezt a tollat! – mondta az őrmester, és a fiú ujjai rázáródtak. – Most írd alá ezt az űrlapot itt, ahol azt mondja, újonc aláírása… – A toll sercegett, és ekkor hirtelen éles sikoly hasított a levegőbe.
– Az én Charlie-m! Mit művelnek az én Charlie-mmal? – Egy idős, ősz hajú nő jajveszékelt, lefelé szaladt a dombról.
– A fia most már gárdista, hogy növelje a Császár dicsőségét – mondta az őrmester, és odaintette a robotszabót.
– Ne… kérem! – rimánkodott az asszony. – Egy fiamat már elvesztettem, nem volt elég… – Felpillantott a könnyein keresztül. – Hiszen te… te az én fiam vagy! Az én Billem hazajött! Még ennek az agyarnak, a sebhelyeknek, a fekete és fehér kéz meg a műláb ellenére is felismerlek, egy anya mindig felismeri a gyermekét!
Az őrmester homlokát ráncolva nézett le az asszonyra.
– Azt hiszem, igaza lehet – mondta. – Tudtam, hogy a Phigerinadon II név ismerősen hangzik.
A robotszabó befejezte munkáját, és a paprikapiros kabát fényesen csillogott a napon, az egy molekulányi vastag bakancsok ragyogtak.
– Sorakozó! – ordította Bill, és az újonc átmászott a falon.
– Billy, Billy… – jajgatott az asszony. – Ő a te kisöcséd, Charlie! Ugye, nem akarod elvinni az öcsédet katonának?
Bill az anyjára gondolt, majd a kisöccsére, Charlie-ra, majd arra az egy hónapra, amit a szolgálati idejéből elengednének minden egyes besorozott újonc után, és habozás nélkül válaszolt:
– Dehogynem!
A zene felharsant, a katonák menetellek, az anya sírt – az anyák általában sírnak –, és az ügyes kis zenekar végigdübörgött az úton, le a hegyről, és végül eltűnt szem elől a naplementében.