NNCL325-2F3v1.3

KIR. BULICSOV
Az utolsó háború

KOSSUTH KÖNYVKIADÓ 1975

A SOROZATOT SZERKESZTI ÉS AZ UTÓSZÓT ÍRTA:
KUCZKA PÉTER

AZ EREDETI MŰ:
КИР БУЛИЧЕВ
ПОСЛЕДНЯЯ ВОЙНА
ИЗДАТЕЛЬСТВО «ДЕТСКАЯ ЛИТЕРАТУРА» 1970

FORDÍTOTTA: SÁRKÖZY GYULA

ISBN 963 09 0232 X

A kiadásért felel a Kossuth Könyvkiadó igazgatója
Szerkesztette Szabó Mária
A borítót és az illusztrációkat Pruttkai Péter készítette
Műszaki vezető Szécsi Andor
Műszaki szerkesztő Jordán Gusztávné
A szedést 1974. VII. 9-én kezdték meg
Megjelent 1975. I. 31-én, 29 000 példányban
Terjedelme 19,4 (A/5) ív 74.1317/1
Zrínyi Nyomda, Budapest
Felelős vezető Bolgár Imre vezérigazgató

Tartalom

Első fejezet
Egy év késéssel

Második fejezet
Légy üdvöz, Ádám!

Harmadik fejezet
Ranmakan egy idegen világban

Negyedik fejezet
A második kudarc

Ötödik fejezet
Kupola Manve határában

Hatodik fejezet
Rablótámadás

Hetedik fejezet
A föld alatti rejtekhely

Nyolcadik fejezet
Az utolsó háború

Kilencedik fejezet
Legyen béke!

Melléklet
A csodálatos kozmosz

És azután? (Kuczka Péter)

A SZEGEZSA ŰRHAJÓ SZEMÉLYZETI NÉVSORA,
PRIPISZKI ÁLLOMÁS, FÖLD 14, GH 304 089

A HAJÓ KAPITÁNYA: ZAGREBIN, GENNAGYIJ SZERGEJEVICS
ELSŐ TISZT:	BAKOV, ALEKSZEJ IVANOVICS
FÖGÉPÉSZ:	LESCSUK, ALEKSZANDR ALEKSZANDROVICS
MÁSODIK TISZT:	BAUER, GLEB ANDREJEVICS
GÉPÉSZEK:	ANTYIPIN, IVAN FILIPPOVICS,
	TKACSENKO, KIRA SZERGEJEVNA
HARMADIK TISZT:	KUDARAUSZKASZ, ZENONASZ
ORVOS:	PAVLIS, VLAGYISZLAV VLAGYIMIROVICS
RÁDIÓS:	CIGANKOV, JURIJ PETROVICS
SZAKÁCS:	JONESZJAN, EMILIJA KARENOVNA
GYAKORNOKOK:	RAJKOV, HRISZTO,
	PANOVA, SZNEZSINA
	(SZÓFIAI ŰRKUTATÓ INTÉZET)
UTASOK:	KORONA ARO,
	KORONA VASZ
	(FEDÉLZETRE VÉVE: 2070. II. 20-ÁN)

ELSŐ FEJEZET

Egy év késéssel

1

SÜRGŐS GH 304 089 ZAGREBIN KAPITÁNYNAK GALAKTIKAI KÖZPONTTAL TÖRTÉNT MEGÁLLAPODÁS ÉRTELMÉBEN AZONNAL SZAKÍTSA MEG ÚTJÁT 31-6487-ES SZEKTORBAN VÁRJA BE KORONA KENSH ÜH-T GH 312 VEGYE FEL A FEDÉLZETRE UTASOKAT KÜLÖNLEGES RENDELTETÉSŰ SZÁLLÍTMÁNYT TITÁN BÁNYÁINAK SZÁNT BERENDEZÉST RAKJA ÁT ÜH-RA KORONA KENSH KÖZPONT KÉPVISELŐI UTASÍTÁSÁNAK MEGFELELŐEN FOLYTASSA ÚTJÁT SOK SIKERT FÖLD 14 COLLY.

Jurij Cigankov (akit mindenki csak Kölyöknek hívott) olvasta a készülékből kicsúszó lyukszalagot, közben a jobb kezével gépiesen befűzte az írógépbe, amely nyomban kattogni kezdett, és betűkre fordította le a rádiógramot. A Kölyök aláírta a blankettát és ráírta az időpontot: 8 óra 40 perc. Az űrhajón érvényes időszámítás szerint. A Földdel csak két óra múlva kell összeköttetésbe lépnie.
Bekapcsolta a belső televízió képernyőjét. A parancsnok nem volt egyedül a "kapitányi hídon". A térképekkel borított asztal fölé hajolt, széles tenyerével az asztal szélére támaszkodott, a két gyakornok pedig – Sznezsina és Hriszto – a válla fölött nyújtogatta a nyakát, úgy hallgatta.
Jobb, ha magam megyek fel átadni a főnöknek, gondolta a Kölyök. A radiogram névre szól és sürgős.
A Kölyök visszaigazolta a vételt, és kikapcsolta az adót. A visszaigazoló jelzés elrepült a Föld 14 felé; látható testnek érezte, amely a szeme előtt olvad a semmibe, és száguld a meteorok és kozmikus sugarak között, sok millió kilométert megtéve, oda, ahol Agnes Colly várja. Nem, a lány nem várja. Tudja, hogy a jelzésnek csaknem fél órára van szüksége ahhoz, hogy odaérjen. Odafordul a társához, a vörös hajú Ahmedhoz, és megkéri, hogy hozzon neki egy feketét. S Ahmed szalad, hogy hozza. Agnes pedig kihasználja az egyperces egyedüllétet, és előveszi a meteoritjelentések naplójába dugott levelet, amelyet Jurij Cigankovtól kapott, akit ő sohasem nevez Kölyöknek, és azt sem szereti, ha mások így hívják. A levél szakadozott a hajtásoknál – lassan második hete, hogy a Szegezsa elindult a Titán felé. Ahmed meghozza a csésze feketét, Agnes pedig gyorsan eldugja a levelet. Ahmed mosolyog, és azt mondja, hogy van két jegye a…
Az óra a feje fölött elütötte a háromnegyedet. Nyolc óra negyvenöt. A Kölyök kedve elromlott. Miért gondolta azt, hogy Agnes újra elolvassa a levelét? Ki is dobhatta felbontatlanul. A Kölyök bekapcsolta a robotrádiót, és kiment a folyosóra.
A folyosót sejtelmes, halk zúgás töltötte be. Távoli hangfoszlányok, a légkondicionáló berendezések durrogása, a robotok csusszanó léptei a büféből kiszüremlő edénycsörömpölés olvadt össze benne, s mindez feloldódott, összekeveredett és beleveszett a hajtóművek monoton, öblös zúgásába.
A Kölyök megállt. Élvezettel hallgatta az űrhajó hangjait. Aztán megigazgatta a kabátját, tenyerével hátralapította a haját. Ekkor megpillantotta Pavlis doktort. Az orvos éppen kijött a szobájából. Egy tekercs fehér papír volt nála, és úgy csápolt vele, mintha kajakevező lett volna. A Szegezsán ő testesítette meg az ideális űrhajóst. A földi állomáson felöltötte a távolsági űrhajósok világoskék egyenruháját, amitől a szeme olyan kéknek látszott, mint egy tengerszem; felső zsebe fölött a kehely köré tekeredő ezüstkígyó valami oknál fogva a hajók kormánykerekét juttatta az ember eszébe. A lányok kapitánynak szólították. Pavlis kicsit rejtélyesen mosolygott.
A Kölyök nem tudott ellenállni a csábításnak. Eszébe jutott, hogy az orvos telesugdosta Sznezsina fülét a Titán ametisztjeiről szóló mesékkel, holott sohasem járt a Titánon.
– Ide figyelj, Szláva, nem megyünk a Titánra.
– Mi történt? – kérdezte az orvos.
– Sürgős radiogram a Földről – felelte, meglebegtette a blankettát az orvos orra előtt, és már ment is volna tovább.
– Állj! – Szláva mint egy sorompót elébetartotta a papírt. – Ne csinálj úgy, mint egy nő.
– Hogyhogy?
– A nők szokták így kezdeni: Ó, hallottam, valamit, de nem árulhatom el…
– Te bolond! Láthatod: személyesen a kapitánynak. Randevú a Korona Kenshsel. Hallottál már róla? GH 312.
– Még szép! – felelte Pavlis. – Ez a Galaktikai Központ. Megyek, megmondom Sznezsinának.
Na tessék, mérgelődött a Kölyök, amikor egyedül maradt. Miért nem én mondom meg Sznezsinának?
– Mint a gyerekek – morogta maga elé, mikor kinyitotta a fülke ajtaját. – Megmondom, nem mondom meg…
– Mondtál valamit? – kérdezte Gleb Bauer, az ügyeletes második tiszt.
– Nem, csak magamban morogtam.
– Miféle távirat?
– A főnöknek szól – mondta a Kölyök szigorúan.
– Miért nem idejében küldték? – kérdezte Bauer, aki egy kis kanapén ült a navigációs fülkében, és a szektor űrhajózási kézikönyvét olvasta. – Valami komoly?
A Kölyök szó nélkül továbbment. Zagrebin a nagy képernyő előtt állt, és valami történetet mesélt a gyakornokoknak, akik nagy szemeket meresztettek, mert naivságukban a kapitány minden szavát elhitték. A Kölyök odaballagott hozzájuk és megállt Hriszto mellett, a főnökkel szemben. Szándékosan csinálta így, Hriszto ugyanis alacsony termetű volt, Sznezsina ellenben jóval magasabb őnála is, ezért nem szívesen állt a lány mellé.
– Gennagyij Szergejevics – szólalt meg –, sürgős radiogram a Földről. Személyesen önnek.
Zagrebin eloltotta a cigarettáját a nagy képernyő keretére akasztott hamutartóban. Aztán lassan, gondosan elolvasta a táviratot, olvasás közben még az ajka is mozgott.
A Kölyök Sznezsinára pillantott, és örömmel konstatálta, hogy Pavlis még nem mondott neki semmit.
– Mi van benne? – lökte oldalba Hriszto.
Zagrebin kinyújtotta szeplős kezét, és bekapcsolta a vezérlőpulton a belső rádiót.
– Az első tiszt jöjjön a kapitányi hídra – mondta.
Aztán a Kölyök felé fordult, és hangjában csalóka jóindulattal kérdezte:
– A legénység már értesült róla?
– Egyenesen a rádiósfülkéből jövök! – méltatlankodott a Kölyök.
– A vétel és az ideérkezés között tíz perc telt el… azaz csak kilenc. Nagyon messziről jött?
Az ajtó félrecsúszott. Bakov első tiszt lépett a kapitányi hídra. A gyorsaság, mellyel a kabinja és a kapitányi híd közötti távolságot megtette, fantasztikusnak nevezhető, Bakov azonban teljesen nyugodt volt, és úgy tett, mintha egy csöppet sem sietett volna.
– Tanulhatnál tőle – mondta a kapitány a Kölyöknek. – Olvassa el, Alekszej Ivanovics – tette hozzá.
A Kölyök pár lépést hátrált, és a hátával nekiütközött Gleb Bauernak, aki közben felkászálódott a kanapéról. Kétméteres csontkollekció. A Kölyök hátrahajtotta a fejét, és halkan így szólt:
– Nem megyünk a Titánra. Sürgős távirat a Föld 14-ről.
– Ugratsz?
– Kedves fiam, Gleb – szólt a kapitány Bauernak –, ne hallgass a másodrendű információs forrásokra. Keresd meg a három-egy-hat-négy-nyolc-hetes szektort. Megjegyezted? Vagy ismételjem meg?
Negyvenhárom perc múlva a Szegezsa megkezdte a fékezést. Addigra már az egész legénység tudta, mi volt a táviratban.

2

Volt néhány kényes művelet, amelyet Emilija Karenovna nem bízott rá senkire, legkevésbé a robotokra. Ezek közé tartozott a világoskék kávéskészlet elmosogatása és eltörölgetése. Egyszer, még az előző úton utasította Griskát, a konyhai robotot, hogy vegye elő a szekrényből a készletet. A robot mindjárt el is tört egy csészét. Még egy másik is hiányzott: az Zenonasz Kudarauszkasz lelkén szárad, aki véletlenül az asztal mellé tette.
Olykor, ha rosszkedvű volt és el akarta terelni a figyelmét, óvatosan elővette a szekrény mélyéről a vékony porcelán csészéket, és meleg vízzel leöblítette, tiszta törlővel szárazra törölte őket.
A félig nyitott ajtó mögött különféle hangok zsongtak.
– Az első állomáson felmondok – mondta Milja néni a büfé fehér falának. – A legelső állomáson.
Egy nagy könnycsepp vált le a szempillájáról, és halk pengessél landolt a porcelánon. Milja néni rendszeretően a csap alá tartotta a csészét, és lemosta róla a könnyet.
A folyosón csoszogni kezdtek a robotok, és Gleb Bauer rájuk ripakodott, hogy ne rongálják a padlót. Sznezsina nézett be a büfébe, inni szeretett volna valamit, de látva, hogy Milja néni a csészéket törölgeti, mindjárt megsejtette, hogy valami nincs rendben. Széttárta szép, hosszú karját, és részvevően kérdezte:
– Történt valami? Ki bántotta Emilija Karenovna?
– Senki – mondta Milja néni. – Senki sem bántott. Mit kérsz, Sznezska?
Sznezsina megigazította a haját – az egész űrflotta legdúsabb és legfeketébb haját –, és leült a forgószékre. Mindenben akkurátus és alapos volt. Mindent tudni és érteni akart.
– Nem hiszem el – mondta. – Pakoljon csak ki szépen. Milja néni magához szorította a csészét. Voltaképpen éppen arra vágyott, hogy kiöntse a szívét.
– Vártam őket – kezdte. – De hogy vártam! Az egész legénység a tanúm rá. Tortát sütöttem, a tetejére ráírtam tejszínhabból: Isten hozott! Ott van a hűtőszekrényben. Kenyér is volt, láthattad. A tetején só. Tudod, hogy nem bírom a túlterhelést, amíg a fékezés tartott, ki se tettem a lábam a konyhából, még Griskát is kikapcsoltam. Mindent magam csináltam. Igaz, Kira Tkacsenko segített egy kicsit, szívesen kuktáskodik. Aztán kiálltam az ajtóba. De mihelyt megláttam őket, a cipót Kira kezébe nyomtam, én meg vissza a konyhába. Rosszul leszek tőlük, nem bírom őket…
– Sosem találkozott velük a Földön? – csodálkozott Sznezsina.
– Ott a bázison mások dolgoztak, a hajtóműveket szerelték. Olyan helyesek voltak a három lábukkal, a nagy szemükkel. Olyan… nettek. De mihelyt ezeket megpillantottam, a cipót Kira kezébe nyomtam és futás. Restellem, de nem tehetek róla… Jaj, jön…
Milja néni önkéntelenül behunyta a szemét. Belemarkolt az asztal szélébe, még az ujjai is elfehéredtek.
Sznezsina hátrafordult. A nyitott ajtó előtt elhaladt egy hosszú farkú varangy. Hosszú, vékony kezeivel gesztikulálva magyarázott valamit a mellette poroszkáló Kölyöknek.
– Menj csak – suttogta Milja néni még mindig behunyt szemmel. – Magam is restellem, ne törődj vele. Kóstold meg a pirogot, ott van a szekrényben, a fehér tálon. Rizzsel és tojással van töltve.
Sznezsina sóhajtott, hátravetette csodálatos haját, kinyitotta a szekrényt, és elvett a fehér tálról egy pirogot.
– Nagyon nagy tudósok – mondta.
– Tudom – bólintott Milja néni. – Felébredt bennem az állati atavizmus.
– Biztos megszokja majd őket – vigasztalta Sznezsina. – Vehetek még egyet?
– Vegyél. De csak egyet. Mindjárt ebédelünk.
Hriszto nézett be a büfébe.
– Pardon – mondta. – Sznezska a sémáért ment, én meg hiába várom. Pardon. – Hrisztónak szomorú, barna szeme volt, vékony szemöldöke a beszéde ütemére mozgott. – Pardon – mondta harmadszor is.
– Gyerünk. – Sznezsina kettétörte a pirogot, és a felét a gyakornoktársának adta. – Meg fogja szokni őket.
A folyosón eszébe jutott, hogy inni akart, de már nem ment vissza.

3

Fél háromkor megszólalt a gong. Zagrebin Rangoonban vásárolta a szabadsága alatt. Ilyen gong egyetlen űrhajón sem volt. Kétoldalt teakfából faragott elefántormány tartotta. A robotok előszeretettel kongatták. Méghozzá a kelleténél gyakrabban.
Sznezsina a tükörhöz lépett. A kajütjében függő tükör olyan volt, mint egy körte, vagy inkább mint Lajos Fülöp francia király feje, amilyennek Daumier rajzolta. Valamelyik pihent agyú belsőépítész ötlete. Sznezsina szívesebben nézegette volna magát egy közönséges kerek vagy négyszögletes tükörben.
Belenézett a tükörbe, és megállapította, hogy tetszik magának. Nem volt hiú. Egyszerűen olyan nagyon szép volt, hogy kénytelen volt maga is elismerni. Fésülködés közben elmosolyodott. Biztos mi sem tetszünk nekik, gondolta. Az ő szemükben én is ronda vagyok.
Kira Tkacsenko nyitott be. Kira két fejjel alacsonyabb Sznezsinánál, a bőre szinte áttetszően fehér. Háromszor annyi időt tölt az orvosbizottság előtt, mint bármelyik más űrhajós. Az orvosok képtelenek elhinni, hogy tökéletesen egészséges. Annyira egészséges, hogy nyugodtan elvégezheti a gépészre háruló munkát.
– Jössz ebédelni, Sznezska? – kérdezte.
– Megyek. Máris. Tűzzem fel a hajam, vagy hagyjam így?
– Hagyd így – felelte Kira. – Egyedül nem merek bemenni. Lehet, hogy már mind az asztalnál ülnek, én bemegyek, a főnök pedig így szól: íme a gépészünk. Ne gondolják, hogy mert ilyen pici és sovány… Tudod, hogy szokott beszélni rólam a vendégek előtt.
– Ugyan – legyintett Sznezsina, és mégis föltűzte a haját. – Nagyon tisztel téged.
– Nem arról van szó – mondta Kira. – Ezek nem akármilyen vendégek. Veled nyugodtabb vagyok.
– Milja néninek elpárolgott már a rosszkedve?
– Miért? Mi történt?
– Megijedt a koronáktól.
– Szerintem nincs bennük semmi különös.
– Most milyen? – fordult szembe Sznezsina Kirával.
– Hányszor mondjam, hogy akármilyen frizurát csinálsz is magadnak…
– Az elején nekem is borzalmasnak tűntek – vallotta be Sznezsina. – A világ tele van meglepetésekkel.
– Gyerünk, ma igazán nem illik elkésni.
A két lány lement a hágcsón. A kísérleti faliújság előtt, amelyet teljes egészében a robotok készítettek, Pavlis doktor állt.
– Kísérteties látvány – mondta. – Az égvilágon minden stimmel. Még egy névtelen levél is van: Meddig fogják még kongatni a gongot az előírt időpontokon kívül?
– Apropó, ki most a szerkesztő? – kérdezte Kira. – Szintén egy robot?
– De hiszen tudod – felelte komoly hangon Pavlis, és világoskék szemét merőn rászegezte. – Vlagyiszlav Vlagyimirovics.
– Persze lusta, mint mindig.
– Szörnyen lusta. – Az orvos fekete szemöldöke keservesen összerándult. – Rengeteget kínlódom vele.
– Vigyázz, nehogy kárát lássa a másik éned. A koronák már a társalgóban vannak?
– Még nem. Az előbb benéztem.
Pavlis doktor mindkét karját szertartásosan felajánlotta a hölgyeknek, és a társalgó ajtaja szétnyílt előttük.
– Megengedi? – szók Pavlis az első tisztnek.
– Kérem, kérem – készségeskedett Bakov.
Kozákosan a homlokába hulló haja gondosan le volt fésülve, bajsza lekefélve. Az első tiszt díszegyenruhában feszített. A távolsági űrhajósok jelvénye szikrázott a csillár fényében.
A legénységnek az a része, amelyik nem volt szolgálatban, már mind az asztalnál ült. Sznezsina elfoglalta a helyét Pavlis és Kudarauszkasz között.
Griska, a konyhai robot kacér fehér köténykében (Milja néni varrta neki) az evőeszközöket rakosgatta szét.
– Hát Milja néni? – kérdezte a Kölyök.
– Emilija Karenovna! – kiáltott ki Bakov. – Magára várunk.
– Meg az ünnepi tortára – tette hozzá a Kölyök. – Emilija Karenovna nem tud jönni – mondta gyorsan Sznezsina. – Rosszul érzi magát.
– Hogyhogy? – Az első tiszt szigorú pillantást vetett Pavlis doktorra.
Az orvos elvörösödött, még a homloka is kipirult.
– Nekem nem panaszkodott, Alekszej Ivanovics.
– Nincs különösebb baja – tette hozzá Sznezsina. – Nincs szüksége orvosra.
Szinte egyszerre hallgattak el, és a hosszúra nyúló csend arra késztette őket, hogy az ajtó felé forduljanak. Mindjárt bejönnek, gondolta Sznezsina. Lehet, hogy ők is furcsán érzik magukat. Bejönnek, meglátják a hosszú asztalt, egyik végén a kapitány helye, a másikon az első tiszté. Mi már annyira ismerjük ezt az asztalt, hogy észre sem vesszük. De őket meglepheti. Hátha náluk nincs semmilyen asztal? Távolabb, a félig elhúzott függöny előtt félkör alakú kanapé, előtte sakkasztalka, egy paraszt hiányzik róla. A Kölyök szokott játszani a doktorral. Az ajtó mellett képek a falon. Az egyiken egy tengeri vitorlás száguld a hullámokon, a másikon erdei tó, körülötte sötét fenyők…
Zagrebin kapitány széttolta az ajtót, hogy előreengedje a vendégeket. Előbb Arót, majd Vaszt, de lehet, hogy fordítva. A kapitány csak utánuk lépett be.
– Jó estét! – köszönt.
Hivatalos és kissé ünnepélyes volt. Világos, egyenes szálú haját hátrafésülve viselte, de a feje búbján felágaskodott néhány hajszál.
– Engedjék meg, hogy bemutassam vendégeinket – folytatta. – Mától kezdve legénységünk tagjai.
A vendégek teljesen betöltötték az asztal és az ajtó között levő szabad helyet. Jó fejjel alacsonyabbak voltak Zagrebinnél, de sokkal súlyosabbak és masszívabbak. Farkukat a vállukra csapták, hogy ne érjen hozzá a bútorokhoz. A farkuk két ágban végződött, és alig láthatóan mozgott. A vendégeknek szűk és kényelmetlen volt a hely. Izgatottnak látszottak.
– Jó estét! – köszönt végül az egyik vendég.
A nyakában egy kis fekete beszélődoboz függött.
A legénység tagjai egymás után odaléptek a vendégek elé, hogy bemutatkozzanak. Mindnyájan tudták, hogy nem kellene, a ceremónia túl hosszú időt vesz igénybe, mindenkinek meg kell kerülni az asztalt, keresztülpréselni magát a székek között, aztán visszatérni a helyére. Zagrebinnak nem jutott eszébe, hogy azt mondja, maradjanak nyugodtan ülve, de a mulasztását most sem korrigálta, csak hátrább lépett, az ajtónyílásba.
Amikor Sznezsinára került a sor, odanyújtotta a kezét, s a korona vékony, papiros tapintású keze körülnyalábolta az egész csuklóját. Sznezsina belenézett a vendég szemébe, de a fejét óvatosan hátrahajtotta, hogy minél messzebb legyen attól a félelmetes faroktól. Mellesleg, a vendégnek több szeme volt, mint egy lánc fogták körül a fejét.
– Aro – mondta a vendég.
A testét fedő zöldpikkelyes bőr afféle vékony kezeslábasnak tűnt.
– Sajnos – szólalt meg Zagrebin azután, hogy a Kölyök a legénység tagjai közül utolsónak visszaült a helyére – vendégeink – (a koronákat makacsul "vendégeink"-nek nevezte, sehogy sem tudott más szót kitalálni) – nem ebédelhetnek velünk a társalgóban. Saját élelmük van, amely különbözik a mi táplálékunktól…
Sznezsinának úgy rémlett, mintha a büfé irányából megkönnyebbült sóhajt hallott volna.
Aro – az ő kezeslábasa sötétebb volt, mint a társáé – úszóhártyás ujjai hegyével megsimogatta a fotel ülését. A keze olyan hosszú volt, hogy le sem kellett hajolnia. Zagrebin Vásznak a másik oldalán levő fotelban mutatott helyet. Ő még nem ült le, várta, hogy a vendégek helyet foglaljanak.
– Próbálja meg – szólt Pavlis.
– Természetesen. – Aro összébb húzta magát, majd kinyúlt, és simán rásiklott a félkör alakú karfával keretezett fotelra. Nyomban mozdulatlanná merevedett, mintha attól félne, hogy a fotel felborul.
– Nagyon kényelmes – mondta.
– Kíváncsi vagyok, mennyi a súlyuk – súgta Sznezsina Pavlisnak.
Egy másodpercre csend támadt, és mindenki meghallotta Sznezsina suttogását.
Pavlis helyett Aro válaszolt:
– Körülbelül százharminc kiló.
Bakov szemrehányó pillantást vetett Sznezsinára. Nagyon szemrehányóan tudott nézni a gyakornokokra. Sznezsina nem nézett fel, de anélkül is érezte az első tiszt tekintetét.
– Én meg negyvenhat – jegyezte meg Kira, hogy feloldja a kínos hallgatást.
A fehér köténykés Griska benézett a társalgóba, és megkérdezte:
– Tálalhatom a levest?
– Hogyne – mondta Bakov.
– A vendégeinkről se feledkezz meg – tette hozzá Zagrebin. – Tudod a dolgod?
– Hogyne – válaszolta a robot.
Griska két tál borscsot tett le az asztalra, a vendégeknek pedig zselészerű kockákat hozott egy tálcán.
– Légy szíves, add ide a kenyeret – szólt Kira a Kölyökhöz; közben a szeme sarkából figyelte, amint a koronák átrakják a zselékockákat a tányérjukra. Kanállal. Miután megfigyelték, hogy az emberek hogyan bánnak a kanállal.

4

– Szláva – fordult Kira Pavlishoz –, mivel magyarázható, hogy egy ilyen ősi fajnak nem sorvadt el a farka?
– Lehet, hogy hasznos funkciója van – felelte Pavlis szórakozottan. – Meg kell majd kérdezni tőlük.
– Van kedved kísérlet alá venni őket? Vérképet csinálni? – kérdezte Sznezsina, és mélyen leszívta a cigarettafüstöt.
– Nincs értelme. – Pavlis belenézett a Lajos Fülöpre hasonlító tükörbe, és lesimította makacs fürtjeit. – Olyan volna, mintha egy csimpánz akarná az én vérképemet elemezni. Én most máson töröm a fejem: vajon miért nem mondta meg még a kapitány, hogy hová repülünk és mi célból?
– Talán még ő maga sem tud mindent – jegyezte meg Kira.
– Felmentek a kapitányi hídra – mondta Sznezsina.
– Kik?
– A főnök, az első tiszt és a koronák.
– És miért koronák? – kérdezte Kira. – Leszokhatnál már a dohányzásról Sznezska. Mindent bebüdösítesz. Szláva mint orvos megmondhatná neked, mennyire ártalmas a dohányzás.
– Nélküle is tudom. – Sznezsina eloltotta a cigarettáját. – Krónikus köhögés, aztán jöhet a műtüdő, végül az unalmas vegetálás a szanatóriumban.
– Talán még elkerülhető – mondta Pavlis. – De miben lehetünk a koronák hasznára? Megértem, ha át kell szállítani őket valahová és a saját hajójuk messze van. De hiszen a sajátjukon repültek eddig.
– Fogadjunk, Szláva – szólt Kira –, hogy egy félóra múlva mindent tudni fogsz?
– A kapitány kéri a legénység szolgálaton kívüli tagjait, hogy gyülekezzenek a társalgóban – hangzott fel Bakov hangja a hangszóróban. – Ismétlem: a legénység szolgálaton kívüli tagjai gyülekezzenek a társalgóban.
– Na, Szláva, kapok tőled egy tortát a leningrádi Metropolból – mondta Kira.
– Ha jól számoltam, ez már a nyolcadik – jegyezte meg Sznezsina.
– Én nem is fogadtam – tiltakozott Pavlis. – Mellesleg, legföljebb öt tortáról lehet szó.

5

A koronák egymás mellett ültek a parancsnoki fülke kanapéján. Majd megszokom őket, gondolta Sznezsina. Idejövet még beszaladt egy pillanatra Milja nénihez is, aki már tudta, hogy a koronák nem fognak a társalgóban étkezni, s ettől egyszerre megenyhült irányukban. Sőt még ilyesmiket is mondott: – Nagyon helyes, hogy hoztak magukkal élelmet. Miért kínlódnának a mi kosztunkkal? Majdnem csupa konzerv. Hagymából pedig már csak öt kiló maradt.
Zagrebin körülhordozta a pillantását: mindenki kényelmesen elhelyezkedett?
– Cigankov – szólt oda a Kölyöknek –, állva nehéz elviselni az igazságot. Lehet, hogy a beszélgetés elhúzódik. Akkor hát… Emilija Karenovna nem ér rá?
– Máris megyek – hallatszott a büféből. Milja néni a kapitánnyal mégsem mert ellenkezni. Leült hát Bauer háta mögé. Jó messze a koronáktól.
– Először is – szólalt meg Zagrebin –, felolvasom egy jelentés fordítását. A fordítással csak az imént készült el az Agy. Ezért nem mondtam el mindent az ebéd után. Az önök helyében én is csodálkoznék: ugyan miért titkolódzik a főnök?
– Ó, egy cseppet sem – szólt közbe a Kölyök.
– Hiszi a piszi – mondta Zagrebin, és széthajtott egy papírlapot. Aztán rövid gondolkodás után megint összehajtotta és így folytatta: – Mielőtt felolvasnám, néhány szóval ismertetem a dokumentum előtörténetét. Mint tudják, a Galaktikai Központ az utóbbi években nagy munkát fejt ki a csillagoknak, elsősorban a Galaktikánkhoz tartozóknak a megismerése érdekében. Ez a munka hosszadalmas és nehéz, ezért a Galaktikai Központ mindenkit bevon, aki hasznos lehet. Nincs kizárva, hogy expedíciónk befejezése után a Szegezsa is távoli kutatóútra indul. Remélem, tudják, miért említettem a Szegezsát? A Földön egyelőre csak három ilyen típusú űrhajó van. Hajtóműveiket a Központ szakembercinek közreműködésével szerelték össze. Segítségükkel átugorhatjuk a teret. Enélkül pedig a Galaktikát nem lehet meghódítani.
– Szóval… – Zagrebin a koronákra pillantott, akik mozdulatlanul ültek, vagy azért, mert féltek, hogy összetörik alattuk a kanapé, vagy mert nagyon figyeltek. A vendégek jelenlétében Zagrebin kicsit elfogódott volt. – Szóval – ismételte meg a kapitány –, a kutatások során… a Galaktikai Központ tizenhat évvel ezelőtt találkozott velünk. Az, hogy véletlenül találkozott velünk, jóllehet mi akkor már önállóan kijutottunk a világűrbe, mutatja, hogy milyen nehéz ez a kutatómunka. Előfordulhatott volna, hogy még tíz évig nem találkozunk. Jelen pillanatig a Galaktika bolygóinak csupán hét százalékát derítették fel. A bolygók további harminc százaléka megfigyelés alatt áll. Közöttük néhány olyan, amelyik alkalmas az életre. Az egyik ilyen bolygót feltételesen Kéknek nevezték el. Arra a bolygóra repülünk mi most.
Síri csend támadt.
– Távolság? – kérdezte váratlanul Ivan Filippovics Antyipin másodgépész.
– Innen kilencvenhárom fényév – felelte korona Aro. – Jó nagy ugrás.
Újabb szünet. Majd a kapitány lesimította a feje búbján ágaskodó fürtöt, és így folytatta:
– Máris kérdések merülnek fel. Több kérdés. Bennem felmerültek, tehát önökben is. Az első kérdés: miért repülünk oda? A második: miért éppen mi? A harmadik: mi célból? Helyes?
– Helyes – bólintott Antyipin.
– Először az első kérdésre válaszolok. Ezért is olvasom fel a jelentést. Hosszú és nagyon aprólékos dokumentum. Itt hagyom majd az asztalon, mindenki nyugodtan végigolvashatja. Néhány helyen aláhúztam, és most csak ezeket a részeket olvasom fel.
Újból szétbontotta az apró betűkkel teleírt papírlapot.
– A címzett: "Galaktikai Központ. A GH 313-4576 sz. automata felderítőkorong jelentése. A repülés célja: a Kék Bolygó felderítése, melyen számos nagy erejű, feltehetőleg nukleáris eredetű robbanást észleltek. A robbanások jellegének megállapítása (figyelmeztető, konfliktusból vagy külső támadásból eredő) és további intézkedések foganatosítása."
– Na és? – suttogta Pavlis.
– Részemről volna egy kérdés vendégeinkhez – mondta a kapitány.
– Parancsoljon – szólalt meg korona Aro.
– Honnan végezték a Kék Bolygó megfigyelését? A Galaktikai Központból? Vizuálisan? Hiszen a távolság több parsec.
– Más szóval: önök azt szeretnék tudni, mikor történtek a robbanások? Valamivel több mint egy évvel ezelőtt – felelte korona Aro. – A megfigyelést nem a mi bolygónkról végezték, hanem a Galaktika megfelelő szektorában levő megfigyelőállomásról. Onnan pedig a Galaktikai Központ csatornáján érkezett a jelzés. Gyakorlatilag igen gyorsan. Három hónappal a robbanások után felderítőkorong indult a bolygóra. Helyesen válaszoltam a kérdésre?
– Köszönöm – mondta a kapitány. – Folytatom a felolvasást. "A Kék Bolygóhoz közeledve, megállapítottuk fizikai jellemzőit. Egyenlítőjének átmérője 13 000 km. A Naptól való távolsága…" Itt most egy sor adat következik… aha, ez az, ami érdekel bennünket: "Felszíni hőmérséklete: pluszmínusz 30 °C között ingadozik. A légkör összetétele: 28% oxigén, a többi szénsavgáz, nitrogén, tehetetlen gázok… A bolygó területének 70%-át víz borítja…" És a többi. Most pedig a legfontosabb: "A bolygó első, 100 km magasságban történt körülrepülésekor a bolygót lakó lények értelmes tevékenységének számos nyomát fedeztük fel. Mégpedig: városokat, hidrotechnikai létesítményeket, utakat, külszíni fejtéseket stb. Élőlények a bolygón nincsenek. Alacsonyabb röppályára ereszkedve, határozottan megállapíthattuk, hogy a Kék Bolygó civilizációja eléri a korai atomkorszak technológiai színvonalát. A konfliktusok időszakát. Alighanem egy ilyen konfliktus vált végzetessé a bolygóra nézve…"
Korona Aro lassú mozdulattal elfordította a fejét, és a legénység arcát kezdte fürkészni. Mindenki hallgatott. Vártak.
– "…A bolygón a sugárzás olyan szintet ér el, hogy az olyan típusú biológiai élet, amilyen a konfliktus előtt létezhetett, már lehetetlen. Feltehetőleg ma már azok sem élnek, akiknek a katasztrófa idején sikerült elrejtőzni föld alatti fedezékekben. A sugárzás szintje igen lassan süllyed. A konfliktus idején mind a két ellenséges fél több száz nagyméretű nukleáris szerkezetet dobhatott le, és megsemmisítette a települések legtöbbjét." – Zagrebin gondosan összehajtotta a papírlapot. – Vannak kérdések? Világos, hogy hová repülünk?
– Istenem! – sóhajtott Milja néni. – Az egész földjüket elpusztították?
– Igen – felelte korona Aro. – Még az állatok, még a madarak sem maradtak meg. Teljesen néptelen az egész.
– És hogyan robbant ki a konfliktus? – kérdezte Kudarauszkasz.
– Ezt még nem tudjuk.
– A mi feladatunk pedig az, hogy lehetőleg minél többet tudjunk meg az elpusztult civilizációról?
– Ez is – mondta korona Aro.
Zagrebin kapitány átült a vendégek mellé a kanapéra. Ezzel mintegy átengedte nekik a válaszolás jogát.
– Miért éppen mi? – kérdezte Pavlis. – Kapitányunk maga tette fel ezt a kérdést néhány perccel ezelőtt.
– Válaszoljak? – fordult korona Aro a kapitányhoz.
– Természetesen. Ön többet tud, mint én.
A kapitány letette az asztalkára a lefordított jelentést. Antyipin nyomban utánanyúlt és elvette. Sznezsina az ő vállán keresztül próbált beleolvasni. A jelentést a jól ismert készülék írta: tegnap Sznezsina konzultált az Aggyal a tartalék tengelyek tárolásával kapcsolatban, és a választ ugyanilyen papíron, ugyanilyen betűkkel kapta meg.
– A dokumentumban, amely most Antyipin gépész kezében van – szólalt meg korona Aro (Antyipin felkapta a fejét: meglepte, hogy a korona máris megjegyezte a nevét) –, megtaláljuk a magyarázatát. A felderítőkorong leszállt az egyik város területén, levegő- és talajmintát vett, és olyan tárgyakat talált, melyeket a Kék Bolygó lakói készítettek. Köztük volt ez is. – Aro félrehúzta oldalán a pikkelyes zöld bőrt, és láthatóvá vált egy zseb, amelyből óvatosan előhúzott egy fényképet. Egy embert ábrázolt. Tóparton állt, egy hegyes levelű fa árnyékában. És mosolygott.

6

Utolsónak Emilija Karenovna nézte meg a fényképet. Visszaadta és hangosan szipogott egyet. A Kölyök hátrafordult, mondani akart valamit, de mégsem szólt. Korona Vasz felerősítette a beszélőgépet; a szipogást alighanem valami ismeretlen kifejezésnek vélte, melyet a gép nem fordított le.
– Szóval – szólalt meg Zagrebin – odarepülünk.
– A temetőbe – jegyezte meg Bauer.
– Miért nem vették észre korábban? – kérdezte Milja néni.
– Tudja – felelte Kira –, csak a robbanásokat észlelték, és akkor már késő volt.
– Ugyanez megtörténhetett volna nálunk is – jegyezte meg Kudarauszkasz. – De mi elejét vettük.
– Önök igen – szólalt meg korona Vasz. – És mi is. A fénykép visszakerült az asztalra.
– Furcsa érzés – szólalt meg Sznezsina. – Ha tudnám, hogy csak egyszerűen meghalt, a fénykép is csak egy fénykép lenne. De tudom, hogy nemcsak ő halt meg, hanem mindenki. Képzeljék el: valamennyien. Házakat építettek, vendégségbe jártak egymáshoz. Azt hitték, hogy a gyerekeik is házakat építenek majd, és vendégségbe járnak egymáshoz. Most aztán nincs senki, se gyerekek, se házak. Nincs hová vendégségbe menni. Mi elkéstünk. Egy évvel. Valószínűleg, amikor az utolsók is a halálukon voltak, már tudták, hogy többé nem lesz semmi. Rettenetes lehet úgy meghalni, hogy tudjuk, többé semmi sem lesz…
– Miért éppen mi? – kérdezte Bauer. – Miért nem repültek oda önök a saját űrhajójukon?
– Érthető – szólalt meg a Kölyök, mielőtt még a korona válaszolhatott volna. – Hiszen ugyanolyanok vagy majdnem ugyanolyanok voltak, mint mi. És mi jobban megértjük azt, ami náluk történt.
– Igaza van – szólalt meg korona Aro. – Önökhöz közelebb áll minden, amit azon a bolygón alkottak. Amikor megkaptuk a jelentést, valósággal megdöbbentett a hasonlatosság. A természet ritkán ismétli meg önmagát. Helyesebben: soha. Ennek ellenére tény, hogy a Kék Bolygó nagyon hasonlít a Földre. Fejlődése is a földiéhez hasonlóan ment végbe. Persze, egykori lakói nem voltak egészen "emberek". Meg fogjuk mutatni önöknek a felderítés anyagait. Vannak különbségek is. De az egész világegyetemben azok a lények álltak legközelebb önökhöz. Megértem az érzéseiket. Nagyon szomorú dolog lehet tudomást szerezni arról, hogy a világegyetemben voltak testvéreik, de elpusztultak. De ha csupán az anyagok összegyűjtéséről lenne szó, nem kértük volna a Földtől, hogy jelöljön ki egy űrhajót a Kék Bolygón való leszállásra…
Szünet. A Kölyök kinyitotta a száját, hogy kimondja a maga szokásos "én tudom"-ját, de aztán meggondolta magát és hallgatott. Ez volt az a ritka eset, amikor még a Kölyök sem tudta, mit mondjon.
– Ezt bizony nehéz lesz itt megmagyarázni – szólalt meg a kapitány.
– Úgy van – bólintott korona Aro. – De mi nem jöttünk üres kézzel az önök űrhajójára.
Sznezsina azon kapta magát, hogy a korona vékony ujjú kezeit figyeli, mintha abban reménykedne, hogy megpillant rajtuk valami titokzatos, jelentőségteljes dolgot, ami miatt a Szegezsát letérítették útvonaláról és ezt a szokatlan feladatat adták neki.
– Be tudnának most jönni mind a laboratóriumunkba? – kérdezte korona Aro. – A hatos csomagtérben rendeztük be. Ott mindent megmutatunk és megmagyarázunk.
A két vendég egyszerre emelkedett fel a kanapéról, és elindult az ajtó felé. Aro ott megállt egy pillanatra, hogy előreengedje Sznezsinát. Farkát a háta mögé rejtette.
– Önök nagyon gyorsan haladnak a nyelvben – mondta Sznezsina.
– Remélem, hogy a közeljövőben már a fordítógép segítsége nélkül beszélhetek önökkel – felelte Aro. – Jó a memóriám.
Milja néni megvárta, amíg mindenki kimegy, hogy minél messzebb lehessen a koronáktól. De azért a laboratóriumba ő is bement. Nagyon sajnálta azokat a kék bolygóbeli embereket. Vagyis majdnem embereket. Akik elpusztították saját magukat. A folyosón utolérte Kirát.
– Kira – kérte meg –, kérdezze már meg ezektől, vajon nem lehet, hogy azok ott nem maguk pusztították el magukat, hanem valaki mások odarepültek és…
– Ugyan kik repülhettek volna oda?
– A Galaktika elég nagy – mondta komolyan Milja néni. – Mindenféle népek előfordulhatnak benne.
Pavlis meghallotta a beszélgetésüket, és ő tette fel ezt a kérdést a koronának:
– Mondja kérem, nem fordulhatott elő, hogy a Kék Bolygó lakóit kívülről támadták meg?
– Ennek nagyon kevés a valószínűsége – felelte, hátra sem fordulva, a korona. – De majd a helyszínen minden kiderül.

7

– Mi is volt a hatos poggyásztérben? – töprengett Bauer. Nem jutott mindjárt az eszébe, és nagyon bosszantotta, hogy ezúttal cserben hagyta a kiváló memóriája. A hajónak ez a szakasza az elmúlt néhány óra alatt annyira megváltozott, hogy az embernek az volt a benyomása, mindig is hófehér, ragyogóan kivilágított, steril laboratórium lehetett… Fúrógépek voltak itt! – jutott eszébe Bauernak. Fúrógépek a nyolcas bánya számára.
Korona Aro odament a zöld vezérlőpulthoz, amely a távolabbi fal felét elfoglalta. A kezelőrobot nesztelenül félregurult az útjából. Korona Vasz pedig megállt egy műtőasztalra hasonlító készülék mellett, melyet áttetsző bura borított és csövek és kábelek kötöttek össze a fejrésznél levő második, kisebb vezérlőpulttal.
– Ez egy kísérleti készülék – szólalt meg Vasz. Míg a társalgóban főleg Aro beszélt, itt Vasz volt a magabiztosabb és beszédesebb. – Néhány hónappal ezelőtt készültünk el a ki fejlesztésével. A Galaktikában egyelőre még ismeretlen. És még sokáig ismeretlen is maradt volna, ha nem történik ez a katasztrófa a Kék Bolygóval. Rendeltetése: az elpusztult vagy elhalálozott lények életre keltése.
– Hogyan? – kérdezte azonnal Antyipin. – Milyen elv alapján?
Pavlis szinte megbabonázva ment oda az asztalhoz.
– Az elv egyszerű – felelte Vasz. – A technika már jóval nehezebb. Ha a testben megvannak még az öröklődési sejtek, ezek alapján életre kelthető az egész szervezet. Bármely élő szervezetben az öröklődési sejtek tárolják az információt, amely felépítését, funkcióit, a reprodukálás módját tartalmazza. Nemcsak nálunk, az önök bolygóján is régen felismerték ezt és azt is, hogyan lehet korrigálni, harcolni a genetikai betegségek és fogyatékosságok ellen. Önök is, mi is évtizedekkel ezelőtt megtanultuk mesterségesen előállítani a csírát. A következő lépés a sejt. Az öröklődési sejt.
– Brown Massachusettsben egerekkel kísérletezik – szólt közbe Pavlis. – Olvastam. Egyelőre azonban…
– Nem csoda – mondta korona Aro. – Mi sokkal korábban kezdtük el a kísérleteket. És nekünk sem sikerült hosszú ideig. Ez egy nagyon bonyolult probléma…
Varangyarca mély ráncokba gyűrődött, s néhány szeme lecsukódott.
– A következő lépés volt az információ elválasztása hordozójától – vette át a szót újból Vasz, aki láthatóan nagyon szerette volna folytatni a magyarázatot –, tehát a sejttől, továbbá az új szervezet felépítése ennek az információnak az alapján. Éppen ezen dolgoztunk az elmúlt években. Ha ez sikerülne, azt jelentené, hogy legyőztük a halált. A legfontosabb: felkutatni és megtanulni, teljes egészében felhasználni mindent, amit a genetikai kód regisztrált a sejtben, még ha ő maga mint biológiai egyed halott is. És ez már megvan.
– Nagyszerű – tört ki Pavlisból. – De feltehetek egy kérdést?
– Feltehet.
– Vegyük például az egeret. Halott. Önök kivonják belőle az öröklődési sejtet, megismerik az információt, létrehoznak egy új egeret, de ez már egy másik egér lesz.
– Miért? – kérdezte Antyipin, aki közben odalépett a zöld vezérlőpulthoz.
– Mert hát az öröklődési sejtek nem árulnak el önnek semmit az egér által szerzett tapasztalatokról, életéről, arról, hogy mit gondol az egérfogóról vagy a cukorról. Ez egy újszülött egér lesz. Tiszta lap.
Míg Pavlis beszélt, Vasz egyetértően bólogatott nagy, belapult fejével, a farka hegyével pedig a padlót kopogtatta, mert így akarta tudtul adni, hogy ő szeretne válaszolni Pavlisnak. Mégis megvárta, amíg az orvos befejezi, de akkor olyan hangosan szólalt meg, hogy a beszélőgép zúgni kezdett a túlterheléstől.
– Ez az! Éppen ezzel kínlódtunk két évig! A válasz elejétől fogva világos volt előttünk: szükség van az agy sejtjeire is. De hányra? És melyikekre?
Vasz beszéd közben kinyújtotta vékony kezét, és a nagyobb hitelesség kedvéért úszóhártyás ujját az orvos mellének szegezte, mintha át akarná fúrni a zubbonyát.
– Önök sem tudják? Mi sem tudtuk. De most már tudjuk. Mindjárt be is mutatjuk önöknek a tudásunkat. Sajnos, nem áll rendelkezésünkre egyetlen élőlény sem, amelyet megölhetnénk. Mondják, van ezen a hajón valamilyen állat?
Bakov – ki tudja, miért? – Emilija Karenovna felé fordult.
– Egereim nincsenek – jelentette ki Milja néni.
– Ugye mondtam, hogy hozzunk magunkkal egy macskát – szólalt meg Kira. – A Capetownon nyolc kiscica született. Bármelyiket elhozhattuk volna.
– Tartottunk tőle, hogy ez lesz a helyzet – mondta korona Vasz, és Aro felé fordult. Kikapcsolta a beszélőgépet.
A koronák beszélgetése olyannak tűnt, mint egy szimfonikus zenekar hangolása: a különféle fekvésű és fajtájú zenei hangok között nem lehetett kivenni egyetlen következetes vonalat sem.
– Elnézést – szólalt meg korona Aro. – Azt beszéltük meg, hogy esetleg egyikünket ideiglenesen megölhetnénk. De aki élve maradna, aligha tudna elboldogulni egyedül a készülékkel. Ugyanis még csak kísérleti stádiumban van.
– Ugyan – mondta Zagrebin. – Majd kitalálunk valamit. Ne nyugtalankodjanak.
– Parancsoljanak velem! – ugrott fel a Kölyök.
– Elment az eszed? – nyomta vissza Kira.
– Miért? Legalább én leszek az első mesterségesen életre keltett ember. Majd utána regényt írok belőle. Fél óra a másvilágon. Nem jó cím?
– Nem, nem – mondta Vasz. – Ilyen kockázatra nincs szükség.
Ekkor Milja néni váratlanul megszólalt:
– Egy mélyhűtött csirke nem tenné meg?
– Csirke?
– Az egy madár – magyarázta Bauer. – Táplálékul szolgál.
– Csakhogy ki van belezve – tette hozzá Milja néni,
– Nagyon jó lesz – jelentette ki korona Vasz. Milja néni kisietett a raktárba.
– Meg kell várnunk, amíg felenged – folytatta korona Vasz. – Nem tart sokáig.
– Megvárjuk – jelentette ki atyai hangon Bakov.
Most repült először első tisztként, és az "új seprő" nagyon jól akart seperni. Kínosan vigyázott a tisztaságra, a legénység egészségére, a hajó kifogástalan állapotára. Pavlis sokszor dohogott emiatt. – Maholnap ötösöket és egyeseket osztogat a kajütök tisztaságáért – panaszkodott Sznezsinának. – Vagy számolni kezdi a levesben a kalóriákat. – Milja néni csak úgy emlegette: "az a bajszos". Nagyon nem szerette, ha idegenek dirigálnak a konyhában.
– Megvárjuk – ismételte meg Bakov.
Minden rendben van. Mégiscsak találtak a hajón egy halott lényt: egy mintahajón lenni kell mindennek. Az égvilágon mindennek. Mert sosem lehet tudni, mi mindenre lehet szükség x bolygón.
Milja néni a két lábánál fogva hozta a csirkét. Egész bőrét belepte a dér. Karmai szétterpesztve, hosszú nyaka merevvé fagyva, csőre félig nyitva.
– Egy olyat hoztam, amelyiknek feje is van. Vagyis agya. Vasz fogta a csirkét, és a vezérlőpult előtt álló asztalkára tette. A test nagyot koppant az asztallapon.
Aro közelebb gurította a faltól a zölden fénylő ládát. Vasz felnyitotta a fedelét, és beletette a csirkét. Korona Aro ezalatt működésbe hozta a vezérlőpultot. A mutatók mocorogni kezdtek, vonalak futkostak a képernyőn.
– Három-négy perc múlva megfelelő szintre emeljük a hőmérsékletet – jelentette ki korona Vasz.
– A sejtek nem pattannak szét a gyors felmelegedés következtében? – kérdezte Pavlis.
– Attól ne féljen.
– Így akarják ott is életre kelteni az embereket? – kérdezte Bauer.
Ez a kérdés már néhány perce ott volt mindannyiuk nyelvén, csak senki sem merte kimondani.
– Ez attól függ, hogy találunk-e olyan állapotban levő tetemeket, amelyek eredményes kísérlettel kecsegtetnek. Reméljük, hogy találunk. Mindössze egy év telt el. A bolygó sarki területein hideg van. Most már értik, miért kértük, hogy éppen egy földi űrhajót térítsenek le az útjáról?
– Igen – felelte váratlanul Emilija Karenovna. Mindenki feléje fordult. Milja néni mélyen elpirult, és mintegy védekezésképpen tenyerét a mellére szorította.
– Én nem akartam semmit sem mondani.
Korona Aro ajkát fölfelé görbítette. Mosolynak is lehetett vélni.
– Helyes – mondta. – Elnézést kérek, de számunkra nem titok, hogy Emilija Karenovnát kissé zavarja a külsőnk. Kellemetlen látvány vagyunk. Igaz?
– Szó sincs róla! – vágta rá gyorsan Milja néni. – Már kezdem megszokni.
– De még nem szokta meg egészen. Pedig jövetelünket előre jelezték. Ön is tudja, hogy a Galaktikai Központ a legkülönfélébb lényeket egyesíti. Talán látta is már a képünket. Ön nem élte át civilizációjuk pusztulását, igaz?
– Nem – felelte Milja néni.
– Az ön reagálása az én kérdésemre helyes volt. Rátapintott a lényegre. Mi, akiket meglepett a két típusnak, az embereknek és a Kék Bolygó lakóinak hasonlósága, úgy gondoltuk, hogy ha kísérletünk sikerül, ha csak egy Kék Bolygó-lakót életre keltünk, jobb, ha olyan lények között találja magát, akik közelállnak hozzá. Nem tudjuk, milyen arányú sokk érte őket. De ha kinyitják a szemüket, hadd pillantsák meg saját testvéreiket…
– Kezdhetjük – szólt Vasz, aki, úgy tűnt, nem figyelt a társára.
Sznezsina közelebb ment a műtőasztalhoz. Nyomában a többiek is.
– A művelet elhúzódik néhány percig – jelentette ki korona Vasz. A megpuhult, nedves csirkét a felcsapódó bura alá helyezte. A bura nyomban visszaereszkedett.
– Kezdjük. – Aro lenyomott néhány billentyűt a vezérlőpulton.
Az asztal teteje megelevenedett. Csíptetők, csápok, tűk nőttek ki belőle, és néhány másodperc múlva a csirkét szorosan átfonták. Csaknem teljesen elveszett alattuk. A készülék halkan duruzsolni kezdett. Sznezsina elővett egy cigarettát, de nem mert rágyújtani. Ujjaival szétmorzsolta, és a dohány szétszóródott a padlón. Bakov észrevette, és mérgesen felrántotta a bajszát, de nem szólt. Majd szól, gondolta Sznezsina.
– Az első percben kielemezzük a test összetételét, a sejtek szerkezetét – magyarázta Vasz.
Pavlis a vezérlőpulthoz ment, és megpróbálta ellesni a logikát a műszerek jelzéseiben.
– Megkérjük önt, legyen a segítségünkre – szólt oda neki Aro. – Egyszerű dolog…
A percek gyötrő lassúsággal teltek. A másodpercmutatók tízszerte lustábban haladtak a kelleténél…
Pavlis hirtelen úgy érezte, hogy nem fog sikerülni a kísérlet. Meg néhány perc, és korona Vasz zavartan kapkodni kezd a műszerek közt, Aro pedig udvariasan megcsóválja a farkát és kijelenti: Elnézést, de a készülék még csak kísérleti stádiumban van… De a koronák hallgattak.
– Nézzék – szólalt meg Hriszto. – A tolla.
A csirke bőrén remegés futott végig. A friss pihe vékony szálai fúrták át magukat rajta, és úgy nőttek, mint a fűszálak.
– Így kell kinéznie? – kérdezte Vasz. – Én még sohasem láttam csirkét.
Most a csirke taréja moccant meg, majd vérrel telítődött. Lábai megrándultak, karmai begörbültek.
De sokat kell még addig gürcölnünk, gondolta Sznezsina, míg elérjük őket. "Az ember a teremtés koronája." Nem ártana megmutatni az egyik koronát a középkorban élt embereknek. Ezek az igazi teremtők. Pavlis biztos még jobban irigyli őket, mint én. Ő szakember.
A csirke szeme kinyílt, szemhéja felhúzódott. Aztán kinyitotta a csőrét, és rövid, rekedtes hangot hallatott. Fel akart volna állni, de mert szorosan le volt kötözve, csak a fejét forgathatta.
Aro kikapcsolta a készüléket. Vasz felnyitotta a burát. A csápok és szalagok visszahúzódtak az asztalba. A csirke szétcsapta a szárnyát, esetlenül felállt, s mintha most tanulna járni, lépett egyet. Diadalmasan kotkodácsolt, szárnyát pedig úgy meglengette, hogy a laboratóriumban kisebb szélvihar támadt. Széles ívben lerepült a padlóra.
Mindnyájan úgy álltak ott, mintha gyökeret vert volna a lábuk. Nézték a csirkét, amely, mintha mi sem történt volna, odament a Sznezsina által leszórt dohányhoz, és felcsippentett belőle egy keveset.
– No? – kérdezte korona Vasz.
– Szenzációs! – tört ki Pavlis.
– És az egész művelet mindössze huszonnyolc percig tartott – tette hozzá Antyipin.
– Hülye tyúk – szólalt meg Sznezsina. – Úgy sétál itt, mintha mi sem történt volna.
– Ez azért van, Sznezsina – magyarázta Zagrebin –, mert másvilág nincs. Legalábbis a csirkék számára. Cigankov is hiába reménykedett abban, hogy egy egész regényre való emléket szerez.
– Az emberekre nézve, Gennagyij Szergejevics, még nincs bebizonyítva. Amit nem foghat fel egy tyúk, azt az ember még megértheti.
– Mármint egy első osztályú rádiós – tette hozzá Kira.
– Gondolom, a demonstráció ezzel véget ért – mondta Zagrebin, és az órájára pillantott. – Még nagyon sok a dolgunk. Szerintem most még több okunk van arra, hogy siessünk elérni úti célunkat. Azt hiszem, azzal fejezhetjük ki legjobban elismerésünket és bizalmunkat kollégáink munkája iránt, ha negyven óra alatt fel tudunk készülni a nagy ugrásra. Vagy, mondjuk, ötven óra alatt. Mindenki szolgálatba lép. Az első tiszt és a főgépész jöjjön velem a kapitányi hídra. A többieket pedig megkérem, kezdjék meg az előkészületeket. Még egyszer köszönjük a bemutatót. – Az utóbbi mondat a koronáknak szólt.
A kapitány és a két másik ember elhagyta a laboratóriumot.
A többiek nem széledtek szét rögtön. Pavlis a készülék felől faggatta a koronákat. Bauer segített Milja néninek megfogni a csirkét.
A Kölyök egyszer csak felvihogott.
– Mit nevetsz? – kérdezte Kira.
– Arra gondoltam, hogy mától fogva biztosítva van a friss hús-ellátásunk. A hűtőben kell lenni marhahúsnak is. Hamarosan egy eleven marha sétál majd a hajón.
– Elment az eszed, Kölyök – mondta Kira. – Én szörnyen félek a bikáktól. Megvadítja őket a vörös szín, nekem meg vörös a hajam.

8

– Eleinte nagyon kínosan éreztem magam – mondta korona Vasz. – Betörtünk az önök világába, szegény Emilija Karenovnát halálra ijesztettük.
– Hát… nekünk sem volt éppen kellemes – vallotta be Sznezsina. – De üljön már le.
– Ha nincs kifogása ellene, inkább a padlóra. Nálunk nincsenek az önök fogalmai szerinti székek.
– Üljön csak le. Nem kér egy kis gyümölcslevet?
– De. Narancslét – felelte korona Vasz. – Arónak megint kifogyóban van a fehérjéje, a szintetizálógépet pedig sehogy sem tudjuk megjavítani.
– Maguk meg rajtunk segítettek – mondta Sznezsina, miközben kinyitotta a dobozt. – Tudja, Milja néni valami ólfélét csinált a tyúkoknak, és már tojnak is.
– Tojnak?
– Igen. Tojást. Abból kel ki az utód. A tojást is megesszük.
– Elszomorító, hogy észtestvéreink ilyen megátalkodott ragadozók – jegyezte meg Vasz. – Csak tréfáltam – tette hozzá, és kényelmesebben elhelyezkedett a szőnyegen.
– Ma megkezdjük a nagy ugrást – mondta Sznezsina. – Bebújhatunk a hermokádakba. Megint tönkremegy a frizurám.
Vasz teljesen kopasz volt, így hát nem tudhatta, micsoda csapás a tönkrement frizura.
– Jó ez a gyümölcslé – mondta. – Kicsit savanykás. – Felnyitotta az egyik zsebét, elővett egy kis csomagot, és tartalmát beleszórta a pohárba. A lé pezsegni kezdett, a színe elsötétült. – Így már egészen kitűnő – tette hozzá. Az elmúlt fél évben alig jöttem ki a laboratóriumból. Amikor közel járunk valamilyen nagy feladat megoldásához, minden más háttérbe szorul. Egyszer bekapcsoltuk a készülékünket, és egy kiszáradt bogarat tettünk bele. Egyszer csak felugrott…
Az emlék olyan élénk lehetett, hogy Vasz behunyta valamennyi szemét, és még a felemelt kezében levő pohár is megállt a levegőben.
– Még sokáig kísérletezgettünk volna. De akkor kaptuk ezt a hírt. Aztán megérkezett a Koordinátor, és megkérdezte, el tudnánk-e repülni azonnal a Kék Bolygóra… Ön nem szeretne az én helyemben lenni? Én nagy tudós vagyok, helyesebben: úgy érzem, hogy nagy tudós vagyok.
– Ami azt illeti, nincs híján az öntudatnak – mosolygott Sznezsina.
– De hát nincs igazam? Kinek a találmányát használják fel egy egész bolygó megmentésére?
– De hiszen még oda sem értünk. És ha már nincs is kit megmenteni?
– Ezt kétlem. Képzelje el, hogy ez a katasztrófa a Földön történik. Mindenki meghal. Bizonyos számú tetem bizonyára megmarad… Különben, semmi értelme, hogy bosszantson.
– Nem is volt szándékomban, Vasz – felelte Sznezsina. – Én magam talán még magánál is jobban szeretném, ha valakit sikerülne megmenteni.
– Utasok és legénység, figyelem! – szólalt meg váratlanul a sarokban levő hangszóró. – Húsz perc múlva első számú készültség. Kérjük a legénység minden tagját, hogy ellenőrizze a kajütök és a szolgálati helyiségek állapotát. Az utasok számára készen állnak a kádak a kettes tartalékszakaszban. Ismétlem: a kettes tartalékszakaszban.
– Van még néhány percünk – szólalt meg korona Vasz.
– Kissé tartottam attól, hogy zavarni fogja közös munkánkat a külsőnk és a szokásaink között levő különbség… De szerintem az eltelt öt nap…
– Milja néni tegnap önszántából bement magukhoz a laboratóriumba. Egyedül – mondta Sznezsina.
– S elmesélte Arónak, hogy a Földön is élnek hozzánk hasonló, de kisebb kétéltű lények. S ő iszonyodik tőlük.
– Varangyos béka a nevük – magyarázta Sznezsina. – Nagyon alacsony rendű a szervezetük.
Pavlis nézett be a kajütbe. Hóna alatt az összetekert faliújságot szorongatta.
– Szia, Sznezska – köszönt. – Üdvözlöm, Vasz. Az első tisztünk utasítására megszabadítom az űrhajó falait a felesleges holmiktól. Nem tennéd be a szekrényedbe, Sznezska?
– Tedd be magad – felelte Sznezsina. – De a tiédbe. Továbbá, mi a csudának köszöngetsz, mikor ma már háromszor találkoztunk?
– Csupán élek azzal a sérthetetlen jogommal, hogy megszólíthatom a legénység azon tagjait, akik nincsenek szolgálatban. Jelenleg Kira van szolgálatban. Azon vitázik az Aggyal, hogy milyen sorrendben történjék az ugrás. Az Agynak már megint új ötlete támadt.
– Ez nagyon érdekes – jegyezte meg korona Vasz. – Az egyik űrhajónkon az Agy az öntökéletesedési kísérlet során olyan hosszú ugrásra küldte az űrhajót, hogy túljutott a Galaktika határán. Csak nyolc év múlva sikerült rábukkanni.
– Köszönöm az információt – mondta Pavlis. – Nyolc év éppen elég ahhoz, hogy megcsináljam a faliújság következő számát.
– Csak tréfáltam – szabadkozott Vasz.
– Menjünk a kádakhoz – szólalt meg Sznezsina. – Mert mindjárt megjelenik Bakov, hogy siettessen bennünket. Miért adjunk neki ilyen ziccert?

9

Amikor a robotok rácsavarják a burákat a kádakra, amelyekben a legénységnek át kell vészelnie a nagy ugrást a téren át – egészen rövid, ugyanakkor végtelenül hosszú időt –, az emberek rendszerint gyorsabban kezdenek gondolkodni, mint különben. Ez az egész művelet valamelyest hasonlít a saját temetésükre. Igaz, ez az összehasonlítás csak a diákoknak és az újságíróknak jut eszébe. Az űrhajósok igyekeznek úgy tenni, mintha az ugrás ideje alatti dematerializálódás megszokott és egyszerű procedúra volna, egyszerűbb, mint a fékezés okozta túlterheltség. És mégis…
A Szegezsán alkalmazott hajtómű típusa alig tíz évvel ezelőtt jelent meg a Földön. Néhány évvel azután, hogy a Föld életébe belépett a Galaktikai Központ. Jövetelét nem kísérték harsonák és dobpergés. Egy holdbéli bázisra leereszkedett egy korong. Ismeretlen lények szálltak ki belőle, és a legtisztább franciasággal (a bázis francia volt) közölték, hogy az egyik (aránylag) közeli rendszerben összetalálkoztak az Antarktisz űrhajó legénységével, és megígérték, hogy magukkal hozzák az űrhajó postáját, mert az Antarktisz csak négy év múlva tér vissza a Holdra, a postát meg alighanem nagyon várják a rokonok és jóbarátok…
A Galaktikai Központ űrhajójának hajtóműve segítségével úgynevezett ugrásokkal juthatnak keresztül a nulla téren. A repülés maga tehát a következőkből áll: kijutás a szabad világűrbe, cirkálósebességre való felgyorsulás, felkészülés az ugrásra, majd fékezés a tér kívánt pontján. A Plútóra és a Galaktika peremére eljutni körülbelül egyforma ideig tart: három-négy hétig. Ennyi idő szükséges a fékezés és a felgyorsulás műveletéhez.
A Szegezsa űrhajót az első közt látták el galaktikai hajtóművel. Az űrhajó maga korong alakú, átmérője körülbelül százötven méter; messziről alig lehetett megkülönböztetni a többi galaktikai űrhajótól. A Titánra vezető út, amelyről eltérítették a Kék Bolygó megmentésére irányuló akció miatt, lett volna a második útja. Ezt megelőzőleg, tavaly a Szíriuszon járt. Úgyhogy a legénység többsége számára az ugrás már nem újdonság. A kapitány, Bauer és Kudarauszkasz már tudta, milyen érzés a lassú, nem éppen kellemes álomba merülés és a még kellemetlenebb felébredés az ugrás befejeződése után.
A bolgár gyakornokok és Bakov első ízben repült ilyen típusú űrhajón. Igaz, többször gyakorolták az alvást a pamíri intézet próbakádjaiban. De ott az ugrás csupán fiktív. Amikor felébredtek, ugyanazt a Majakovszkij-csúcsot és ugyanazt a jakcsordát látták, amely azalatt, amíg ők öntudatlan állapotban voltak, mindössze néhány száz métert ereszkedett lejjebb a hegyoldalon.
Ezúttal az álom kezdete és vége közt sok miriád kilométer távolság terül majd el, s ez olyan csillagászati szám, amelyet már csak a matematika tud felfogni, az emberi ész nem.
A robotok rögzítették a kádak fedelét. Mozdulataik nyugodtak, komótosak voltak. Végtére is számukra teljesen mindegy, hogy embereket vagy kádakat zárnak le.
Antyipin, a szolgálatos gépész, aki utolsónak bújik bele a kádba, miután meggyőződött róla, hogy a többiek már elaludtak és az űrhajó készen áll az ugrásra, ellenőrizte a kádak és csavarok hermetikusságát. Múmiaszerűen bepólyált társai láttán elmosolyodott. Aztán továbbment a következő kádhoz.
… Ezekben a pillanatokban az emberek gyorsabban kezdenek gondolkodni, mint egyébként. Bakov azon kapta magát, hogy a Fekete-tengerre gondol, a strand átforrósodott kavicsára, az Alusta partjait csapkodó habokra, a hullámok hátán táncoló csillogó napsugárra. Elhessegette ezt a makacs látomást, és azt próbálta elképzelni, hogy végigmegy az űrhajón: nincs-e valahol valami ottfelejtett, rögzítetlenül maradt vagy eldobott tárgy? Pavlis rendelőjében? A büfében? Emilija Karenovna becsomagolta-e a féltett világoskék szervizt? Bakov mások elbeszéléseiből tudta, hogy amikor kijutnak a nagy ugrásból, mindig hiányoznak különféle tárgyak: egy ilyen nagy űrhajón nem tarthat számon minden apróságot az első tiszt, ha még olyan gondos is. Túlságosan erős a lökés. De hiába tudta ezt Bakov, egész lénye tiltakozott az effajta "szükségszerű" rendetlenség ellen. Ilyesmi előfordulhat akármelyik másik űrhajón, de nem a Szegezsán…
Sznezsina elképzelte magában a halott bolygót. Szél süvít a romok között. Talán egy régi film, talán egy régen olvasott s elfelejtett rémtörténet öltöztette konkrét formába látomását egészen a legapróbb részletekig: a lógó erkélyt, melyet csak a rács maradványai tartanak, a kerek órát a hirdetőoszlop tetején, mely a megállt időt mutatja, egy játék babát az úttesten…
Korona Vasz arra gondolt, hogy az ugrás után megint fájni fog a feje, visszatérnek a váratlan és oly megalázó, rövid ideig tartó ájulások. Aztán – nem tudni, miért – az ötlött az eszébe, hogy a fejlődés jól elbánt az emberrel: csak két szemet adott neki, amivel erősen korlátozza látómezejét. Ő maga kitűnően látta a helyiség világoskék mennyezetét éppúgy, mint a kád csillogó, puha fenekét.
Agnes Colly a Kölyök képzeletében erősen megszépülve nézett bele a fiú szemébe, és azt suttogta neki, hogy várni fog rá. Az aláírásával ellátott radiogram közvetlenül az ugrás előtt érkezett. A Föld 14 szerencsés utat kívánt. Az elkövetkező hetek vagy talán hónapok is annyira eltávolítják egymástól a két rádióst, hogy ha Agnes végre igent akarna is mondani a Kölyöknek, a szó valahol félúton megsemmisülne.
Antyipin meggyőződött róla, hogy minden rendben van. Bekapcsolta a gázt. Egyedül állt a kapitányi hídon, s figyelte a mutatót, amint a vörös vonalhoz közeledik. Tudta, hogy az utasok és űrhajósok gondolatai most összezavarodnak, álomba mennek át s a semmibe vesznek. A kék gáz lassan megtölti a kádakat, lehűti a testeket és megbízhatóan beburkolja őket.
– Most rajtunk a sor – mormogta magának Antyipin. Bekapcsolta a "készültség: nulla" szirénát.
A robotok szófogadóan siettek a lökhárítók felé. Csak az utolsó, amelyiknek még le kell zárnia Antyipin kádját, kullogott hátul, talpával nagyokat csosszanva a műanyagpadlón.
Az űrhajó halott. Elvarázsolt álmát alussza. S Antyipin, akárcsak a királyfi, aki Csipkerózsikát keresi, lassan ballag a szunnyadó vadrózsaerdőben. Minek sietne? Még tizenkilenc perc van az ugrásig.
Harminc másodperccel az ugrás előtt a Szegezsa ellenőrizte önmagát: minden gépezet rendben van-e, minden élőlény elrejtőzött-e, minden robotnak sikerült-e rögzítenie magát? A vezérlőpult műszerei jelentették az Agynak: minden rendben van.
Az űrhajó teste megremegett – az emberek közül ezt már senki sem érezte –, s feloldódva az űrben, szubmateriális hullámként keresztültört a téren, s száguldott a felé a pont felé, amely kilencvenhárom fényévnyire van a Földtől és kétmillió kilométerre a Kék Bolygótól.

MÁSODIK FEJEZET

Légy üdvöz, Ádám!

1

A legrosszabbul korona Aro viselte el az ugrást. Pavlis parancsot adott a robotoknak, hogy szállítsák át a betegszobába. Aro elvesztette az eszméletét, és lázálmában le akarta tépni nyakából a beszélődobozt. Vasz, alighogy magához tért, szintén elvánszorgott a rendelőbe, és sokáig magyarázott Pavlisnak a koronai stimulátorok hatásáról. Kiderült, hogy Vasznak egész láda gyógyszere van. A diagnózisgép nem tudta megállapítani Aro betegségét, Pavlis tehát kikapcsolta és teljesen rábízta, magát Vasz orvosi tudására.
A kapitányi hídról telefonált a parancsnok. Megkérdezte Vasztól, hogyan viseli el majd Aro a fékezést. Vasz nem tudta. Megegyeztek, hogy tíz órával elhalasztják a fékezést. A Szegezsa cirkálósebességgel tért rá a Kék Bolygó körüli nagy ívű röppályára.
Bakov lesimította felágaskodó haját, és körbejárta az űrhajót. Pocsék hangulatban volt: csalódott a Szegezsában. A robotok a lökés következtében megrongálódott műszerek kijavításával foglalkoztak. Milja néni eldugta az összetört csészét – immár a harmadikat – a szekrény mélyébe. Majd megkéri Kirát, hogy ragassza meg. Kira mindenhez ért.
A kényszerszünet megbontotta a Szegezsa kiegyensúlyozott életet. Akik nem voltak szolgálatban, a társalgóban gyűltek össze. Legalább tizedszer olvasták el a felderítőkorong jelentését, nézegették a fényképeket. A Kölyök arról akarta meggyőzni Kudarauszkaszt, hogy a Kék Bolygó lakói: az Atlantisz lakóinak utódai. Különben miért hasonlítanának annyira az emberre? A józan gondolkodású, száraz Kudarauszkasz körülményesen magyarázta, hogy ez mennyire képtelen gondolat, amivel csak még jobban megerősítette a Kölyökben azt az elhatározását, hogy mindenképpen továbbfejleszti ezt a hipotézist, kivált hogy rádiósi funkciója véget ért, és a gyakornokokkal egyetemben a "fedélzeti legénység" tagja lett.
A kapitányi hídon Zagrebin és Bauer a legközelebbi röppályára való rátérést számította ki. A Kék Bolygó mint egy fényes szikra villogott a lokátor képernyőjén. Az Agy által javasolt röppálya-adatok – nem tudni, miért – túlságosan bonyolultnak tűntek a kapitánynak, s ha már úgyis késésben vannak, nem árt egy kis szellemi torna. Zagrebin olykor bekapcsolta a belső televíziót. Benézett a gépészekhez, megkérdezte Kirától, nem fáradt-e el nagyon. Kira elpirult és megsértődött. A kapitány mosolygott, és átkapcsolt a betegszobára. Aro aludt, Pavlis Vasszal vitatkozott valamin, és molekulaképleteket rajzolt a noteszába, megpróbálva összeegyeztetni a két bolygó terminológiáját.
Bakov jelent meg a kapitányi hídon: a nagy ugrás okozta károk és hiányok jegyzékét hozta. Arcán bűntudat tükröződött, bajszának két vége lekonyult. A kapitány nem volt hajlandó végigolvasni a jegyzéket, csak azt kérdezte meg, nem szerepel-e benne olyasmi, ami pótolhatatlan.
– Hát… hogy is mondjam…
A kapitány értette a dolgot, s nehezen tudta elfojtani a kuncogását.
– Én is voltam valaha első tiszt. Nem is olyan régen. Egyszer meteoritviharba keveredtünk. Nem áramlatba, hanem igazi viharba. Pattognak a meteoritok az űrhajó testén, törik a berendezés, bárhová néz az ember, mindenütt szilánkok röpködnek. Meg kell mondanom önnek, Alekszej Ivanovics, hogy a mi hajónk csak afféle part menti hajó volt: a Hold, a legközelebbi bolygók és vissza a Földre. A kapitányunk, Paplijan… talán hallotta már a nevét, most odalent, a kettes igazgatóságon…
– Elnézést, Gennagyij Szergejevics – szólt közbe Bauer, aki, miután már kívülről tudta a főnök összes történetét, és azt is előre meg tudta mondani, hogy a kapitány hol kanyarodik majd le az igazság egyenes útjáról a képzelet szülte kalandok ösvényére –, nézze, az Agynak mégis igaza van…
– Szóval a legérdekesebb poszton dolgozik – fejezte be a kapitány. – Úgyhogy ne keseregjen. Ugrás közben óhatatlanul károkat szenved a berendezés.
Pavlis jelentkezett a belső vonalon:
– Korona Aro szeretne önnel beszélni, kapitány.
– Hallgatom – fordult a parancsnok a videofon felé.
Aro a függőágyban feküdt, állig betakaródzva. Szemhéjai bedagadtak, megsötétedtek.
– Már jobban vagyok – szólalt meg. – Elnézést szeretnék kérni a saját gyengeségem okolta késés miatt.
Zagrebin cigarettáját a hamutartó széléhez koppintotta és elmosolyodott.
– Remélem, nemsokára még jobban lesz.
– Máris jobban vagyok. Azt hiszem, megkezdhetjük a manővert.
– Mindjárt megnézzük. Pavlis, mi a maga véleménye?
– Még korai, Gennagyij Szergejevics – válaszolta Pavlis, és közelebb hajolt a videofon képernyőjéhez. – Korona Vasz is egyetért velem. Azt hiszem, korona Aro kissé izgatott…
– Értem – bólintott Zagrebin. – Hadd pihenjen, van időnk. Vártak egy évet, várhatnak még néhány órát. – Kikapcsolta a videofont, és Bauerhoz fordult: – Sajnálatos ez a késés. Értem, értem, de azért legszívesebben máris rohannék. Hogy saját szememmel is lássam.
– Furcsa érzés – bólintott Bauer. – Mintha elkéshetnénk.
– Mégiscsak nagy szerencse – folytatta Zagrebin –, hogy éppen mi repültünk a Titán felé. Mert ha az Agra van a helyünkben…
Elvette Bauertól a számítástáblázatot, és legalább tíz percig tanulmányozta. Közben, anélkül, hogy észrevette volna, dúdolgatott. Aztán letette a táblázatot, igazat adott az Agynak, és folytatta a félbeszakított gondolatot:
– Akármit mond, szerencsések vagyunk. De a szerencséért rendszerint fizetni kell. Higgye el nekem… – Bekapcsolta a videofont. – Az első tiszt jöjjön fel a kapitányi hídra – szólt bele.
Amikor Bakov megjelent, Zagrebin hellyel kínálta, és hosszan magyarázni kezdte, mik a teendők a hajón a leszállás után:
– A sugárzási szint halálos. A maximális védelmet biztosító szkafanderokban fogunk dolgozni. Oda kell készíteni a pótzsilipeket az ajtókhoz. A legénység tagjait és a robotokat el kell látni dózismérővel. Általában állandó sugárzási riadókészültségben leszünk. Máris kihirdetjük, hogy ne vesztegessük hiába az időt. Bizonyára találunk károkat a hajón, igaz?
– Lehetséges – felelte Bakov sértődötten. – Habár én nemrég személyesen megvizsgáltam mindent.
A mikrofonért nyúlt, hogy bejelentse a riadókészültséget.

2

A Szegezsa egy héttel az ugrás után rátért a közelebbi röppályára. A Kék Bolygó lassan forgott kétszáz kilométerrel lejjebb, sorban megmutogatva szárazföldjeit, óceánjait, szigeteit. Az űrhajón teljesen megváltozott az élet. A tisztek a szolgálatot letéve sem hagyták el a kapitányi hidat. De a legénység többi tagja is igyekezett mindenféle ürüggyel s olykor minden ürügy nélkül a külső világot mutató képernyők közelében tartózkodni.
A kapitány sokat dohányzott – a robot alig győzte tisztogatni a hamutartót –, barátságtalanul méregette azokat, akiknek ottlétét semmivel sem lehetett indokolni, de nem szólt. Bakov volt az egyetlen, aki nyomban a szolgálat letelte után elhagyta a kapitányi hidat, jóllehet legalább annyira szeretett volna a képernyő közelében lenni, mint a többiek. Fel is hívta Zagrebin figyelmét, hogy megszegik a belső rendet. Zagrebin csak sóhajtott válaszul. Majd így szólt:
– Ez az a bizonyos tudásszomj, amely előbbre viszi a haladást, és amely nem csak az emberekre jellemző.
– Ha a séta… – kezdte Bakov.
– Nem meséltem arról az öregről, aki a főiskolán a navigációt tanította? Mindig azt hajtogatta: ha elefántokat szállítanak, feltétlenül zárják be a ketrecüket. Mihelyt kitakarították, azonnal csukják be. Mi egyszer, mesélte, két elefántot szállítottunk a Marsra, és elfelejtettük bezárni a ketrecüket. Az egyik elefánt már öreg és bölcs állat volt, de hiányzott belőle a tudásszomj, és ottmaradt. De a másik kijött a ketrecből, és elindult a híd felé. Az eredmény: két nappal el kellett halasztani a fékezést. Az elefántot hajkurásztuk.
Bauer vihogott. Legutóbb az elefántok példája egészen más erkölcsi tanulsággal szolgált.
– Nem egészen értem – jegyezte meg Bakov, és a bajusza megrándult.
– Én sem értettem meg mindjárt. Először: minek kellenek elefántok a Marson? Másodszor: mit kezd az elefánt a tudásszomjjal? Aztán kiderült, hogy az állatokat bedugták az állatkertbe. Egészen más viszonyok közé kerültek. A tudásra szomjas elefánt alkalmazkodott, a másik megdöglött.
Zagrebin az elszívott cigarettáról másikra gyújtott, és azt kérdezte Bauertól:
– Nézd csak meg, Gleb, nem kevesebb-e a sugárzás a sarkokon.
Az első felvételek, amelyeket több millió kilométer távolságból készítettek, nyugodt világot ábrázoltak, amely némileg hasonlított a Földre. Ugyanúgy felhőpamacsok úsztak el az óceánok és a szárazföldek fölött, ugyanolyan zöld foltokként virítottak a völgyek, s fehéren csillogtak a sarkok jégsapkái. Igaz, több volt a felhő, és gyorsabban úsztak el a bolygó fölött: nyilván többször fújt a szél. Korona Aro feltételezte, hogy ez a légköri, nyugtalanság a nukleáris robbanások következménye. A bolygón felbillent az időjárási és hőegyensúly.
Egy nappal a röppályára való térés előtt kivehetőbbé váltak a felszín egyes részletei: a nagy hegyek, folyók, csatornák, városok. Akkor küldték le a bolygóra az első szondákat (a Szegezsa nem kutatóhajó, csak annyi szondát és felderítőkorongot vitt magával, amennyit egy teherhajó számára a szabályzat előír.) A szondák engedelmesen leereszkedtek a felszínre, jelentették a levegő összetételét, a sugárzási szintet, a bioszféra hőmérsékletét és összetételét. A bioszféra igencsak szegényesnek mutatkozott, sokkal szegényebbnek, mint amilyennek az ilyen típusú bolygóénak lennie kellene.
A bolygó egyes területeiről készült felnagyított felvételek, melyeket a felderítőkorongok hoztak magukkal, ott tornyosultak a navigációs asztalokon és a társalgó asztalain, a harmincadik kör után pedig az összegyűjtött információ akkorára dagadt, hogy csak a Nagy Agy bevonásával lehetett volna feldolgozni. De a legfontosabbat már az anyag feldolgozása nélkül is tudták: a bolygó halott. Korábban, nem is olyan régen emberek lakták, sok száz millió, több milliárd ember. De egy évvel ezelőtt, az atomkatasztrófa után elpusztultak. Mind egy szálig. Aki megúszta élve a nukleáris robbanásokat, azt a sugárzás ölte meg. Minden fertőzött: a levegő, a víz, a talaj. Még sok évnek kell eltelni ahhoz, hogy a bolygó ismét alkalmassá váljék az élet számára.
A katasztrófa okát és időtartamát a szondák és a kamerák természetesen nem tudták kideríteni; ezt majd az embereknek kell tisztázni.
Elérkezett a leszállás ideje.
A kapitányi hídon megtartott értekezlet sokáig elhúzódott, és elég viharosan zajlott le. Az elmúlt napokban mindenki a térképeket bújta, mindenki más helyet nézett ki magának, és mindenki azt állította, hogy éppen az övé kecsegtet a legtöbb reménnyel arra, hogy megfelelő "anyagot" találjanak korona Vasz készülékéhez.
Zagrebin mindenkit meghallgatott, senkit sem szakított félbe, végül így szólt:
– Én korona Aro javaslata mellett vagyok: hogy tudniillik a déli féltekén fekvő város közelében szálljunk le, ahol az időjárás elég zord, kilenc hónapon át nulla fok alatt van a hőmérséklet. Ez a város aránylag nem sok kárt szenvedett. Legalábbis kevesebbet, mint a többi. Tengerparton, tehát elég mélyen fekszik, és három oldalról védve van a szelektől. A várost keresztülszelő folyócska a közeli hegyekben ered. Elképzelhető, hogy vizének sugárfertőzöttsége alacsonyabb, mint a többi folyóé. Körülbelül ennyi az egész. Ne vesztegessük az időt. Látom, hogy Cigankov kiselőadást készül tartani a legnagyobb város közelében való leszállás érdekében. Bármikor máskor szívesen meghallgatnám még egyszer valamennyi meggyőző érvét, de most vétójogommal élek. Bauer, mihelyt a leszállás helye fölé érünk, bocsáss le egy felderítőkorongot.
A Kölyök odament a kapitányhoz.
– Nincs igaza, Gennagyij Szergejevics – mondta. – Egyáltalán nem akartam megvédeni a saját javaslatomat. Csak azt akartam mondani, hogy ha netán mégis alkalmatlan a leszállás helye, vegyék figyelembe az én javaslatomat.
Annak a városnak a fényképét, amelyet a kapitány a leszállás helyéül kiválasztott, kiragasztották a falra. Fentről, harminc kilométer magasságból olyan volt, mint egy furcsán rövid lábú polip, amely csápjainak felét behúzta. Kettővel körülölelte a félkör alakú öblöt, a teste pedig eltűnt a dombok között. A város épületeinek egy része épségben maradt, kanyargós, keskeny utcái itt-ott világos csíkként virítottak. Egyes helyeken megszakadtak, mert a leomlott házak romjai eltorlaszolták őket. A bombák alighanem a város keleti szélén robbantak; a nyugati negyedek, a központban levő dombon túl, amelyet egy nagy épület romjai borítottak, épek maradtak. Igaz, a robbanásokat követőleg tűzvész pusztított, mert mindenfelé fekete koromcsíkok sötétlettek.
A városon túl, a hegyekbe vezető utak mentén magányos házak és házcsoportok látszottak.
Első látásra ennél többet nem lehetett látni. Az űrhajósok mégis sokáig álldogáltak a fénykép előtt, a kacskaringós utcákat és a dombok zöldjét fürkészve. (A városban vége felé járt a tavasz.) Még egy nap, és ebből az elég homályos fényképből valóságos tájkép lesz: kövek és fák és problémák és viták. Nevet kap, helyesebben: visszakapja régi nevét. S a Szegezsa legénységének tagjai még sokáig emlegetik majd, ha összehozza őket a sors: "Emlékszel, amikor abban a városán laktunk, melyet…" Ha sikerül a kísérlet, ez a város úgy kerül majd bele a Galaktika történelemtankönyveibe, mint ahol kezdetét vette a Kék Bolygó újjászületése: "A Szegezsa űrhajó (GH 304 089) N. város közelében szállt le a bolygóra…"

3

A Szegezsa korongja N. város közelében szállt le a bolygóra. Bizonyos ideig síri csend honolt az űrhajón. A földdel való érintkezés csendje volt ez, amely azonban nem mentes a hangoktól, hiszen a gépek dohogtak, a felocsúdott robotok sürögtek-forogtak mindenfelé, vibráltak a vészlámpák.
Zagrebin elvett a káváról egy cigarettát, rágyújtott, de közben egy pillanatra sem vette le a szemét a képernyőről. Bakov tüntetően köhintett, majd megkérdezte:
– Kapcsoljam be a mikrofont?
– Kapcsolja.
Tudta, hogy az első tiszt azt szeretné, ha a kapitány a szabálynak megfelelően gratulálna a legénységnek az új bolygóra való szerencsés leszállás alkalmából. De Zagrebinnak egy csöpp kedve sem volt hozzá. Annál sokkal jobban aggódott. Bakov bekapcsolta a mikrofont, és azt kérdezte:
– Korona Aro és Vasz! Hogy viselték el a leszállást?
– Jól – felelték a koronák egymás után.
Végre megszólalt Zagrebin is:
– Megérkeztünk. Munkára fel! E pillanattól fogva a hármas számú földi előírás lép érvénybe. Tekintettel a rendkívül bonyolult helyzetre. Felkészíteni a gépeket a felderítéshez.
Bakov elkomorult. A gratuláció elmaradt, az utasításokat pedig neki, az első tisztnek kellett volna bejelentenie.
A kapitány merőn nézte a képernyőt, s közben azon törte a fejét, vajon mit hoz a holnap, no és ez a mai vajon mit tartogat még számukra. S mindazok a napok, amelyeket itt kell eltölteniük ezen a kipusztult bolygón.
A képernyő a kinti világot mutatta. Az egyik oldalon, egészen közel meredek hegyoldalak, itt-ott a növényzet zöld foltjaival. A másik oldalon üres térség, azon túl foghíjas házsor: furcsa, idegen házikók, de minden bizonnyal alkalmasak arra, hogy emberek lakjanak bennük. A házak ablakai – a kapitányi hídról jól lehetett látni – ki vannak törve, s mint megannyi sötét üreg tátonganak.
Zagrebin bekapcsolta a hangot. Szélzúgás tört be az űrhajóba.

4

A folyosó zsúfolt volt. A robotok Antyipin felügyelete alatt még egy sugárvédő kupolát eszkábáltak. Alig fértek el alatta. Ami nem baj, amikor az emberek kifelé tartanak, de lassítja a visszatérést az űrhajóba.
Elsőnek Bakov, Bauer és Sznezsina lépett be a kupola alá. A lány megjegyezte – igaz, hogy nem hangzott valami őszintén –, hogy Kirát kellett volna kiküldeni helyette az első csoporttal, mert ő csak harmadakkora.
Bauer nem szólt rá semmit. A falhoz préselődve várta, mikor nyílik ki a hajó főzsilipjébe vezető ajtó, és közben valami nagyon távoli és csöppet sem vidám dologra gondolt.
De nemcsak Bauer volt így vele.
A legénység tagjai közül már sokan tették a lábukat új bolygók vagy aszteroidok köves vagy éppen jeges talajára. Sokan töltöttek el órákat a kiszállás előtt arra várva, hogy az automaták meghozzák a legfrissebb adatokat, és látták néhány méternyire maguk előtt a bolygó számukra egyelőre elérhetetlen felszínét. Ezek a várakozások mindig egy kicsit csüggesztőek voltak, de ez jóleső csüggedtség volt, mint azé a tengerészé, aki a dagályra vár, hogy leereszthesse a csónakját, és megtegye az utolsó métereket az ismeretlen földrész arányló homokja és dús pálmái felé.
Ezt az érzést jól ismerte Bauer is, Zagrebin is, Antyipin is, sőt a Kölyök is. Most azonban minden másképp volt.
A fő kupolába vezető ajtó félrehúzódott, és Bakov előreengedte Sznezsinát. Itt már több volt a hely. Sziszegve áramlott befelé a levegő a Kék Bolygóról. Mintha sugdosott volna valamit. Sznezsina vészjóslónak érezte ezt a sugdosást: mintha óva intene, sőt fenyegetne, megtiltaná a kilépést.
– Hülyeség – mondta Sznezsina hangosan. – Megérkeztünk. Érvénybe lépett a hármas számú földi előírás, amely rendkívül bonyolult helyzetben alkalmazandó.
– Úgy van – helyeselt Bauer.
Bakov azt figyelte, milyen lassan húzódik félre az ajtó. Olyan, mint egy napfogyatkozás. A hold árnyéka lehúzódik a napkorongról. Csakhogy ez nem napkorong. A bolygón esős, szeles volt az idő.
Könnyű ködgomolyagok húztak el a hajó mellett, s az esőfüggöny elrejtette a közeli házakat. Sznezsina bekapcsolta a szkafander fűtését. Plusz öt fok volt.
Bakov elsőnek ugrott le a bolygó felszínére. Igyekezett könnyedén, sőt elegánsan ugrani, mert mindig az járt az eszében, vajon milyen benyomást kelt a többiekben. Tudta, hogy társai ott állnak a képernyő előtt, és látják minden mozdulatát. Bakov hátrafordult, és lesegítette Sznezsinát.
Néhány másodpercig csak álltak és nézték, amint az ajtó ismét visszahúzódik. Azután Bauer integetni kezdett a kapitányi hídon levőknek. Fülhallgatójában felhangzott Zagrebin hangja:
– Ne tétlenkedjenek.
Zagrebin köhintett, s Bauer elképzelte, amint a cigarettát a hamutartó széléhez verdesi.
Bauer hallgatózott. A bolygón csend honolt. Hirtelen a hátuk mögött megcsikordult valami. Sznezsina összerezzent és hátrafordult.
– Csak a Sün – jegyezte meg Bakov. – Ő lesz a kísérőnk.
– Nem volna jobb mégis beleülni? – kérdezte Zagrebin.
– Nem, gyalog megyünk. Csak akkor széliünk be, ha történik valami – felelte Bakov.
– Akkor rajta – szólt a kapitány. Ő javasolta, hogy a terepjáró kövesse a csoportot. Sosem lehet tudni…
Bauer a sugárzásmérő számlapjára pillantott. A nyíl jóval a vörös vonalon túl remegett.
A Sün, amely inkább egy hosszú mellső lábakkal megáldott bogárra hasonlított, megállt két lépésre a felderítők mögött.
– Gyerünk – mondta Bakov.
Elindult a vizes földet borító apró köveken. Egyenes, széles válla megfeszült a szkafander alatt. Bakov nem akart kockáztatni semmit. Zagrebin tudta, kit kell beosztani az első csoportba.

5

Úgy látszik, hogy itt, a város szélső házain túl soha nem építettek semmit. A halott földet penésszel és mohával benőtt ösvények szelték keresztül. Tegnap a robotok talaj próbákat vettek ezen a területen, és Pavlis egész éjszaka ezekkel bíbelődött a laboratóriumban. Később Vasz is csatlakozott hozzá. A biológusok megállapították, hogy a penész mutáció, amely már a halott bolygó életkörülményeihez alkalmazkodott. Nagyon valószínű, hogy csak nemrég lepte be ezt a területet. Azelőtt fű, bokrok nőttek rajta, de nem bírták a versenyt a penésszel.
Sznezsina felvett egy kiszáradt ágat és a Sün felé nyújtotta. Az hosszú kezével megfogta és a "púpjába" rejtette. Pavlis majd megvizsgálja.
Apró szemű eső verte a sisakjukat és lefelé patakzott a vállukra. Az ablakot minduntalan meg kellett törölniük a kesztyűvel.
Bakov megpillantott egy ösvényt, és elindult rajta, letérve a házakhoz vezető egyenes útról. Húsz lépés után az ösvény kettéágazott. Az elágazásban egy tárgy hevert a földön. Világos színű, mintegy húsz centi hosszú. Bakov megállt, nézte egy darabig, aztán lehajolt és felvette.
Egy játék baba volt. Szőke haja az esőtől majdnem mind kihullt. Elrothadt ruhájának maradványai a baba egyik kövér karja köré tekeredtek. Az egyik szeme eltűnt, de a másik élénk kék színben nézett farkasszemet a fölé hajló emberrel.
– Nahát, erre gondoltam a legkevésbé – jegyezte meg Bakov.
– Istenem – szólalt meg Sznezsina –, egy igazi baba.
– Micsoda? – kérdezte Zagrebin.
A kapitányi hídon állók a köd- és esőfüggöny miatt elvesztették szem elől a felderítőket, és csak a tájolón követték útjukat.
– Egy gyerekjátékot találtunk – válaszolta Bakov. – Egy babát. Elég rossz állapotban.
Óvatosan tartotta a babát. Az ő kislányának odaát a Földön kétszer ekkora babája van, jár és beszél, és egy csöppet sem hasonlít ehhez. Bakov odament a Sünhöz.
– Nagyon óvatosan bánj vele.
– A babát itthagyhatnánk, hiszen a városban biztos találunk még jó párat.
A Sün már kinyújtotta széles, kétujjú tenyerét és a babát is a "púpjába" rejtette.
Már csak néhány lépés választotta el őket a legszélső háztól. A baba alighanem annak valamelyik kis lakójáé lehetett.
A házhoz kikövezett ösvény vezetett. A bezárt, megrepedezett ajtó előtt kiszáradt fa állt. Egyik letört ágán néhány barnára száradt, összecsavarodott levél himbálózott.
– Várjanak meg itt – mondta Bakov Sznezsinának és Bauernak. Zagrebin tájékoztatására hozzátette: – Most bemegyek a házba.
Sznezsina a házat nézegette. Zárt ajtó, a festék lepattogzott róla, s a rózsaszínű foltokon átütött a szürke fa. Néhány ablak – hat vagy hét – a homlokzati részen. Magas, keskeny, befelé elszűkülő ablakok. Némelyiket spaletták zárják. Hajdan be lehettek üvegezve, de az üveg kitört és szilánkjai az ösvényen hevertek. Némelyik szilánk fehér. Talán papírcsíkokat ragasztottak az ablakokra?… A lapos tető messze előreugrik. A párkányt sötét minták díszítik.
Bakov ezalatt az ajtóhoz ment, és maga felé húzta. Az ajtó csikorogva kinyílt.
Bakov bekapcsolta sisakján a lámpát, és fejét lassan ide-oda forgatva, a fénysávval végigpásztázta a helyiséget.
– Üres – mondta végül. – Jöjjenek be.
A Sün is végigjött az ösvényen, egészen a bejáratig. Sznezsina intett neki, hogy ott várjon.
Az első helyiség üres volt, csak a hátsó falán függött egy keret nélküli kép és egy számlapos műszer, olyasféle, mint az óra.
A lámpák fénysugarai ide-oda röpködtek a szobában, mintha fogócskát játszottak volna egymással.
A másik szobába vezető ajtó nyitva volt. Bakov elindult felé, de aztán megállt és hallgatózott. Sznezsina is meghallotta a halk, gyors és egyenletes koppanásokat. Mintha valaki lábujjhegyen végigszaladt volna a szobán.
– Kapcsold feljebb a fényt – súgta Bauer Bakovnak.
Az első tiszt megnyomta a gombot a sisaklámpáján, s az egyszerre vakító fényt lövellt előre. A koppanásoknak abban a pillanatban végük szakadt.
– Történt valami? – kérdezte Zagrebin hangja a fülhallgatókban.
– Pszt! – suttogta Sznezsina. Bakov belépett az ajtónyílásba.
– Ott van, ni – mondta.
Sznezsina benézett a válla fölött. A szoba sarkában egy vörös színű, hegyes fülű állatka ült, az erős fénytől elvakulva. Patkányra hasonlított, csak a farka hiányzott. Bakov hangja hallatára hirtelen felocsúdott, a magas ágy felé vetette magát, amely csaknem a szoba felét elfoglalta, és eltűnt alatta.
– Találtunk egy állatot, amely patkányra hasonlít – jelentette Bakov szokásos nyugodt hangján. – Megfogni egyelőre nem sikerült.
– Érdekes – jegyezte meg Zagrebin.
– Húzzuk el az ágyat? – kérdezte Bauer. – Hátha ott van a koma fészke.
Bakov nem szólt semmit, de már el is húzta az ágyat, amely gondosan le volt terítve egy málladozó, ócska takaróval. Az ágy a következő pillanatban nagy reccsenéssel szétdőlt. Sznezsina felsikoltott: az ágy mögül jókora patkányfészek tűnt elő, s számtalan patkányfióka futott belőle a padló és a fal közti rések felé. Bauer kinyitotta a spalettákat, és az ablakon benézett a kinti szürke, esős világ.
Azután átvizsgálták a többi helyiséget is. Sznezsinát meglepte, hogy az olyan ismerős tárgyak, mint a tűzhely, az edények, a székek, egyáltalán nem hasonlítanak a hasonló rendeltetésű földi tárgyakra. Mintha csak a feltalálójuk évekig azon törte volna a fejét, hogy ne olyanra sikeredjenek, amilyenek Moszkvában vagy Párizsban vagy a Föld bármely más pontján. A Kék Bolygón valamennyi bútor – asztal, szék, ágy –, nem tudni, miért, három vagy öt vagy annál is több lábon állt, és három- vagy ötszögletű ülőkéjük, lapjuk volt.
– Menjenek ki az utcára, a friss levegőre – utasította őket Zagrebin. – Már nincs sok időnk, több mint egy óra telt e. Vizsgálják át a legközelebb eső városnegyedet. Több házba ne menjenek be. Bútort törni ráérünk később is.

6

Lementek a lépcsőn, és jobbra fordultak, a többi épület felé. Bauer egy köteg nyomtatott papírt cipelt, valószínűleg újságot. A csomagot óvatosan átadta a közeledtükre felélénkülő Sünnek.
– Lefényképeztem a patkányt – jegyezte meg.
– Nagyszerű – helyeselt Bakov. – Biztos jó sok van belőlük. A felderítőkorong nem vette észre őket.
A ködből előbukkant a második ház. A kitört ablakok helyén tátongó üregeivel és reménytelen sivárságával hasonlított az előbbire. A felderítők csak egy pillanatra álltak meg, aztán elmentek mellette. Távolabb egy nagy tócsa állta útjukat, kénytelenek voltak megkerülni. Senkinek sem volt kedve belelépni a fekete vízbe – mintha elázhatna tőle a cipője.
A harmadik ház már valamivel nagyobb volt. Egyik sarka leomlott. A résen át jól látszott a háromszögletű asztal, a szekrény és egy kisebbfajta láda, amelynek egyik oldala fénylett. A Sün megállt, mancsával benyúlt a résen, és a ládát beletette a "poggyásztartójába". Most olyan volt, mint egy ószeres, aki egy kis ügyeskedéssel saját magát változtatta át zsákká. A harmadik ház már egy igazi, járdával szegett utca sarkán állt. Az egyforma épületekből álló utca a központba vezetett. Tegnap már tüzetesen megvizsgálták a felderítőrobotok. A csoport útvonala is erre vezetett tovább.
Az utca közepén lépkedtek. Lassan ballagtak. Mint a tengerészek, akik az utolsó napjukat töltik egy idegen kikötővárosban: kora reggel van, esik az eső, a város még alszik, és ők halkan beszélgetnek, nehogy felébresszék a lakókat.
– Miért látszanak a házak öregebbnek, mint amilyenek valójában? – dörmögte maga elé Bauer.
– Öregebbnek?
– Hiszen alig egy éve, hogy elhagyták az emberek.
Mintegy válaszképpen hirtelen záporrá erősödött az eső és a tenger felől süvítő szél tört be az utcába. Szél és eső korbácsolta a megrepedezett, kopott falakat, és le akarta szakítani a tetőket, kitörni a keretekből a még megmaradt üvegeket. Alig lehetett előrehaladni. Bauer alig látta a tíz lépéssel előtte járó Bakovot.
Az első tiszt megállt, és Bauer kis híján nekiment.
– Vissza kell fordulnunk – mondta Bakov. – Semmi értelme továbbmenni.
Megálltak. A szél ereje egyre nőtt, mintha csak vissza akarná kergetni az űrhajósokat a hajóra. A Sün közelebb jött.
– Térjenek vissza – adta ki a parancsot Zagrebin. – Túl erős a szél.
Sznezsina körülnézett. Szeretett volna többet látni a városból, amely itt van tőlük egy karnyújtásnyira, és mégis teljesen ismeretlen még mindig. Most valami kerek tárgy gurult feléjük az út közepén. Bakov oldalt lépett. Bauer lehajolt, és felemelte a rozsdás sisakot. Tetején kis taréj. Az oldala át volt lőve, a nyílásba belefért egy ujja. Bauer a sisakkal együtt szállt be a Sünbe. Úgy festett, mint egy tűzoltó vagy katona, aki nehéz küzdelem után leült pihenni.
A Sün fülkéjének fedele becsukódott, és a terepjáró megfordult, s elindult vissza az űrhajó irányába. Lassan haladt, a gödröket és feltorlódott köveket kerülgetve. Az eső vigasztalanul verte a tetejét.

7

Az idő estére sem javult meg. A viharos erejű szél minduntalan fel akarta emelni a Szegezsát, hogy behajítsa a dombok közt húzódó szakadékba. A kapitányi híd képernyőjén semmit sem lehetett látni, csak az ügyeletes robot háta villant át olykor az esőfüggönyön, amint körüljárta az űrhajót, fittyet hányva a cudar időnek. A lokátorok képernyői szerint körös-körül nyugalom honolt: a zöld pontok és sávok azt jelezték, hogy a városban semmi sem mozdul.
Korona Aro felment a kapitányi hídra, és Zagrebintól kissé távolabb ült le, hogy ne fulladjon meg a dohányfüsttől.
– Furcsa szokás – szólalt meg. – Került volna el a mi bolygónkra ezer évvel ezelőtt, biztos varázslónak tartják és elteszik láb alól. Legendáink szerint a gonosz szellemek leheltek ki füstöt a szájukon.
– Nálunk is volt valami efféle. – Zagrebin, mintegy véletlenül, elnyomta a cigarettáját. – Sir Walter Raleigh, a nagy utazó hozta el Amerikából a dohányt. Egyesek azt hitték, hogy varázslat… Mit tud mondani a mai napról?
– Nem vagyok vele megelégedve – felelte korona Aro.
Kudarauszkasz, aki a lokátor előtt ült, oldalvást a koronára pillantott, aztán azt gondolta, hogy semmi értelme közbeszólnia, és visszafordult a lokátorhoz.
– Két tényező, amellyel a felderítő expedíció nem számolt, nagyon zavar.
– Tudom, mire gondol – jegyezte meg Zagrebin. – Az időjárás és a patkányok.
– Igen, az időjárás és a patkányok – bólintott korona Aro. – Most voltam Pavlisnál. Kinagyította a felvételeket. A patkányok mindenevők, és nincs kizárva, hogy rengetegen vannak. Valahogy alkalmazkodtak a sugárzáshoz.
A fehér köténykés Griska robot teát és kekszet szolgált fel. Zagrebin az egyik csészét Aro elé csúsztatta. Kudarauszkasz a magáét félretolta, hadd hűljön ki.
– A tea nagyon élénkít – jegyezte meg Aro. – Két-három korty, és már egész éjjel nem alszom. De hát ez nem fontos. Akár több éjszakán át is ébren lehetek anélkül, hogy a szervezetem megsínylené. Mint biológus tudom, hogy nem szabadna teát innom. Mégis nagyon valószínű, hogy ha majd hazatérek, viszek magammal egy csomaggal.
– Csak nyugodtan – így Zagrebin. – Ha elül a vihar, a második csoport is elindul. Nem akar csatlakozni?
– Kevés a hely a terepjáróban.
– Majd a nagyot küldjük ki. Agyunk kiszámította, hogy az eső itt hetekig is eltarthat, de holnapra jó időt ígér.
– Köszönöm. Ha jól értettem önt, holnap szeretné elkezdeni az emberek felkutatását.
– Ha minden jól megy.
– Úgy van. Ha minden jól megy.
– Nézzék csak – szólalt meg Kudarauszkasz.
A lokátor ernyőjén egy zöld pont elmozdult a helyéről, és lassan a hajó felé siklott. Aztán megállt.
– Hol lehet ez? – kérdezte a kapitány.
– A távolság… a távolság három kilométer. Az objektum mintegy tíz négyzetméteres.
– Egy tetőt szakított le a vihar – jegyezte meg korona Aro, a tea kortyolgatása közben.
– Úgy van. Zenonasz, figyeld jól azt a szektort.
– Megengedi, Gennagyij Szergejevics? – szólalt meg hirtelen Kudarauszkasz. – Volna egy kérdésem.
– Miért vagy ilyen hivatalos?
– A kérdés komoly. Van-e jogunk beleavatkozni az életükbe?
– Nem értem – mondta a kapitány, de látszott rajta, hogy nagyonis érti, mert újabb cigarettát vett elő és rágyújtott, megfeledkezve arról, hogy Arót esetleg bántja a füst.
– Végighallgattam minden érvet, amely az itteni emberek életre keltésének érdekében elhangzott. Tudományos szempontból nagyon érdekes kísérlet. De vajon szükséges-e?
– Csodálkozom – jegyezte meg korona Aro. Farka hirtelen megmozdult, s a végén levő karommal hármat koppantott a padlón.
– Minden civilizáció fejlődésének – folytatta Zenonasz – megvan a maga logikája, célszerűsége. A felfedezések, amelyeknek az adott civilizáció a birtokába jut, egyúttal a szilárdsági próbái is. Annak idején, különben nem is olyan régen, a mi bolygónkon is feltalálták a tömegpusztító fegyvereket. S akárcsak itt, nálunk is a kelleténél valamivel több.
Zenonasz felállt, és közelebb jött a kapitányhoz és a koronához. Lassan, nagyon érthetően beszélt. Aki nem ismerte, azt hihette, hogy ez a sovány, szépnek igazán nem mondható, szőke férfi rideg és közömbös természetű. A hangsúlyozott hidegvér és szenvtelenség mögött a valóságban a gondolatok és érzelmek zűrzavara az önbizalom teljes hiánya rejtőzött. Aminek következtében például Zenonasz egymás után háromszor megbukott az asztronavigáció csakugyan nehéz tárgyából, majd amikor negyedszer is nekiment, kiderült, hogy a Föld egyik legjobb fiatal navigátora.
– Előfordulhatott volna – folytatta Zenonasz –, hogy mi földiek sem boldogulunk az atommal. És mi is elpusztulunk, mint a Kék Bolygó lakói. A kérdés tehát: érdemes lett volna-e megmenteni bennünket? Érdemes-e feltámasztani azt a civilizációt, amely voltaképpen öngyilkos lett? Ha egyszer öngyilkos lett, akkor kellett hogy legyen valami komoly genetikai fogyatékossága, amely eleve elrendelte a pusztulását.
– Igen, igen – mormogta a kapitány.
Zagrebin nem szívesen válaszolt azonnal a bonyolult kérdésekre. Ilyen esetekben agyában gondosan összeállította a választ, fontolgatta, mérlegre tette, és csak azután mondta ki. De akkor az végleges válasz volt.
A kérdésre most korona Aro válaszolt:
– A mi bolygónkon biológiai háború tört ki. Ma már, több száz év távlatából, úgy tekinthetjük, mint afféle gyermekbetegséget. Nem mint genetikai betegséget, hanem mint a fejlődés betegségét. Akkor azonban borzalmas tragédia volt. És lehet, hogy nem is éljük túl, ha nem sietnek segítségünkre a szferidák. Amikor a háború legerősebben dúlt, korongjaik leereszkedtek bolygónk több stratégiai pontján.
– Bennünket nehéz összehasonlítani egymással – jegyezte meg Kudarauszkasz.
– Miért?
– Az emberek nem azért háborúskodtak, mert szerettek háborúzni – mondta Zagrebin. – Az emberek sohasem szerettek háborúzni. De egyeseknek, mindig a kisebbségnek, a háborúból hasznuk származott. A háborúkban nem azok szenvedtek, akik számára a háború jó üzlet volt; azok rendszerint kivonták magukat alóla. Azok szenvedtek és pusztultak, akik nem akarták a háborút. És nem leszek meglepve, ha ezen a bolygón is vastag falú óvóhelyekre bukkanunk, amelyekben a katasztrófa után még hetekig, de lehet, hogy hónapokig meghúzták magukat azok, akik bűnösek voltak a kirobbantásában. Ők pusztultak el legutoljára. Kitervelték ezt a háborút, minden ember elpusztítását őrajtuk kívül. Más dolog, hogy lebecsülték a szellemet, amelyet a palackból kieresztettek, így hát a Kék Bolygó lakosai nem bűnösök saját halálukban, mint ahogy nem voltak bűnösök benne annak idején se Hirosima lakói, se a haláltáborok foglyai. Nem volt semmilyen genetikai fogyatékosságuk. És ha mi életre tudjuk kelteni őket, kötelesek vagyunk megtenni ezért mindent. Ha neked, Zenonasz, azt mondanák, hogy legalább tíz embert életre kelthetsz azok közül, akik Hirosimában elpusztultak, megtagadnád-e csak azért, mert a halálukat eleve elrendelte a természet, a végzet, a történelem vagy bármi más?
– Nem értettek meg egészen – mondta Zenonasz, és elvörösödött, amitől egyenes szálú haja még világosabbnak tűnt. – Nem szeretném, ha embergyűlölőnek tartanának. Ha életre tudnám kelteni Hirosima egyetlen áldozatát vagy egyetlen zsidót is, akit Auschwitzban elgázosítottak, habozás nélkül megtenném. De mi a Földön meg tudtuk akadályozni a civilizáció elpusztulását. Tehát már kinőttünk a gyerekkorból. A koronák bolygóján sem tudják még, hogy elpusztult volna-e a civilizációjuk, ha nem sietnek segítségükre a szferidák. Talán igen. Talán nem. Talán ma még fejlettebb lenne. A Kék Bolygón nem voltak olyan erők, amelyek meg tudták volna állítani a háborút. S ha mi életre keltjük lakosait, a következő dilemmába kerülünk: vagy nyugton hagyjuk őket, s akkor ötven év múlva megint szépen kiirtják önmagukat, vagy ellenőrizni fogjuk a tevékenységüket, mint a dajkák, akkor viszont ez mát nem az ő civilizációjuk lesz, hanem a mi galaktikai civilizációnk. Vagyis nem élesztünk fel semmit, hanem újat építünk. Mi.
– A galaktikai civilizáció a legérdekesebb dolog, amit a világegyetem fejlődése elért – jegyezte meg korona Aro.
– Van egy harmadik út is – mondta a kapitány. – A bolygó lakosai a mi ellenőrzésünk nélkül is megbirkóznak a problémákkal, ha megtudják, hogy mi történt velük. Miért nem hisz abban, hogy értelmes lények?
– Ön is tudja, hogy miért. Egyszer már csődöt mondott az értelmük.
Az ellenőrző műszerfalon zöld fények kezdtek cikázni. A meteorológiai műszerek jelezték, hogy a szél csendesedik.
– Szóval – mondta a kapitány –, majd még beszélgetünk erről a témáról. Itt az idő, hogy felkészüljünk a második expedícióra. A szélcsend nem tart sokáig.

8

Az expedíció tagjai az Óriás mellett gyülekeztek. (Az Óriás a Szegezsa első számú terepjárója volt.) Korona Aro úgy festett a szkafanderben, mint a régi kozmikus horror-filmek réme. Lehet, hogy ő ugyanígy vélekedett az emberekről, mert odament Antyipinhoz, és ezt kérdezte tőle:
– Hogy tudnak meglenni farok nélkül?
S hogy bemutassa, mennyire használható testrész ez, felemelte a vállán nyugvó farkát, és szaru végződésű hegyével megdörzsölte számos szemének egyikét.
Sznezsina felnevetett, Antyipin pedig elkeseredetten csóválta a fejét.
Az eső csaknem teljesen elállt, s a látóhatár szélén, a felhők között itt-ott előtűnt a kék ég.
Zagrebin szállt ki utolsónak az űrhajóból.
– Hol van Pavlis? – kérdezte.
– Itt vagyok – s Pavlis derékig kibújt a terepjáró csapóajtaján.
– Mindenki a helyére – rendelkezett a kapitány.
Antyipin átkapcsolta a terepjárót kézi vezérlésre, és elindította. Pavlis és korona Aro lement az alsó szintre, hogy még egyszer ellenőrizze a hűtőkészüléket. Sznezsina és Zagrebin Antyipin mögé telepedett.
A terepjáró lassan elhúzott a patkányos ház, majd a következő mellett is, és befordult a központba vezető utcába.
– Bakovval idáig jöttünk – jegyezte meg Sznezsina. – Itt találtuk a sisakot.
– Kíváncsi vagyok, mivel töltötték el az utolsó napjukat – szólalt meg Antyipin.
– Miért?
– Például itt egy üzlet. Mindenféle ruhaneműt árultak benne. Látja? Biztos még az utolsó napon is volt, aki új ruhát vett magának.
A terepjáró megkerült egy kőrakást, amely egy robbanás vagy vihar által lerombolt ház romja lehetett. A kőrakáson túl meg kellett állni: az Óriás saját karjából hidat csinált a bombatölcsér fölött, és átkelt rajta, akárcsak Münchhausen. A túloldalon egy kisebb térre jutottak, amelyet három oldalról házak szegélyeztek. A negyedik oldalon piramisszerű építmény állt, melyet hullámos sugarakkal övezett korong koronázott. Valamilyen csillogó fémből készítették. Ferdén ült a csúcson, és néhány sugara is letört.
Aro, aki időközben előbújt a hűtőből, a piramisra mutatott:
– Kultikus építmény.
– Talán valamilyen intézmény.
– A csúcsán levő korong nyilvánvalóan a napot ábrázolja.
– Gyerünk közelebb – szólt rá Zagrebin Antyipinra. – Valami van ott…
– Ember? – Sznezsina felemelkedett ültében.
– Hol?
– Ott, a kapu előtt.
A háromszögletű kapunyílás feketén sötétlett. Egy emberi alakra emlékeztető valami feküdt előtte keresztben.
A terepjáró a szokásosnál gyorsabban kanyarodott a templomféle elé. A magas, szürke építmény teljesen kőből épült, és igen régi lehetett: a kövek ki voltak csorbulva, ami még az itteni nagyon erős szeleknek is sokévi munkájába kerülhetett.
A bejárat előtt egy emberi csontváz feküdt. A fehér csontokra itt-ott ruhafoszlányok csavarodtak. Távolabb, a bejárat falánál hevert egy sisak.
Zagrebin kiszállt a terepjáróból, és a csontváz fölé hajolt. Majd óvatosan megkerülte, vigyázva, nehogy hozzáérjen.
– Alighanem reménytelen eset – jegyezte meg az odasiető Arónak.
– Ezzel bizony már semmit sem kezdhetünk – felelte Aro. – Az égvilágon semmit.
Zagrebin felgyújtotta sisaklámpáját, és benézett a templom belsejébe. A fénysugár beleveszett a hatalmas terem ürességébe. Se egy szobor, se díszítés, se padok, csak a túlsó végében vezetett néhány lépcsőfok egy oltárféléhez, amelyet a sötétben is meg-megcsillanó Nap-ábrázolás díszített.
– Itt nem volt senki más – jegyezte meg a kapitány, s a hangja tízszeres erővel verődött vissza:
– liitt eeem ooolt eeenki áááás…
Mire kijöttek a templomból, a csontváz eltűnt. Pavlis utasította az Óriást, hogy helyezze el a belsejében. Az orvos elsősorban biológus volt, és nem tudni, találnak-e ma még más csontvázakat is.
– Most merre? – kérdezte Antyipin.
– Jobbra – mondta Zagrebin. – Ez az utca a központba vezet.

9

Harminc-negyven méter után a terepjáró ismét megállt. Antyipin a kapitányra nézett. Az bólintott. A járda szélénél egy jármű állt. Hosszúkás teste három pár keréken nyugodott. Teljesen újnak látszott, mintha csak tegnap hagyta volna itt a tulajdonosa, csak a félig nyitott ajtó csuklói rozsdásodtak meg egy kicsit.
– Megnézem a hajtóművet – mondta Antyipin, és leállította a terepjáró motorját.
– Nézd – helyeselt Zagrebin. – Sznezsina itt marad velem. Pavlis és korona Aro kiszállhat egy kis sétára. Az ott afféle áruház lehet. Csak ne tűnjetek el szem elől.
Sznezsina kissé bosszankodott, amiért az Óriásban kell maradnia, de hamar elpárolgott a bosszúsága, amikor bekapcsolta a tévékamerát, és ráirányította az utcára. Zagrebin végigtapogatta az oldalát: kereste a zsebeit. Ám a szkafander zsebei egyáltalán nem ott voltak, ahol a ruha zsebei szoktak lenni. És cigaretta sem volt bennük.
– Úgysem tudna rágyújtani – nevetett Sznezsina. – A sisak miatt.
A kapitány nem szólt semmit, csak elővette ceruzáját, és azt forgatta, nyomogatta az ujjaival.
Korona Aro két lépésnyire követte Pavlist, s ezzel teljes cselekvési szabadságot engedett az orvosnak. Pavlis megállt a betört kirakat előtt. A szétmállott, rozsdás holmikról nehéz lett volna megállapítani, mik lehettek azelőtt. A szél betört a kirakat széles nyílásán, és a szövetvégekkel teli polcok, akasztókon lógó ruhák, háztartási eszközök és egyéb mindennapi áruk között bolyongott.
– Bemegyünk a boltba – jelentette Pavlis.
– Jól van – mondta a kapitány.
Pavlis, mielőtt bement volna az üzletbe, végigtekintett az utcán. Antyipin felnyitotta a kocsi motorházának fedelét, és elmerülten vizsgálgatta a hajtóművet.
– Nem tűnt fel önnek – kérdezte korona Aro Pavlistól –, hogy az utcán nincs egyetlen csontváz sem?
– De.
– És a házakban, legalábbis azokban, amelyekbe eddig benéztünk, szintén nincsenek.
– Mire következtet ebből? – kérdezte Pavlis, óvatosan átlépegetve az edényhalmazokat.
– Arra, hogy ennek a városnak a lakosait előre figyelmeztették a veszélyre. És volt idejük elrejtőzni. Az óvóhelyeken.
– Én is erre gondoltam – hallatszott a kapitány hangja, aki végighallgatta a beszélgetésüket. – És az egyik óvóhely akár ez alatt az áruház alatt is lehetett. Keressék meg.
– Keressük meg a nyilakat – ajánlotta Aro. – Kell lenni nyilaknak… Nézze csak, Pavlis. Kék nyilak.
A falakra festett kék nyilakat követve, elindultak. Elhagyták a földszinti nagytermet. A nyíl a terem végéből nyíló helyiség felé mutatott. Ez a szoba tele volt székekkel és hosszúkás, alacsony asztalokkal.
– Eszpresszó – mondta Pavlis.
– Keressék meg a pincelejáratot – szólalt meg Zagrebin.
– Sok ajtó van – felelte Pavlis.
A következő öt perc alatt Aro és Pavlis körbejárta a nagytermet, és kinyitott minden ajtót. Két vagy három ajtó mögött is találtak lefelé vezető lépcsőt. De az egyik egy raktárba vitt, ahol csak úgy hemzsegtek a patkányok. Amikor beléptek, szanaszét futottak. A másik ajtó üres helyiségbe nyílt, amelynek nem tudni, mi volt a rendeltetése. Tele volt ragasztva élénk színű plakátokkal, amelyek bősz arcú fegyveres férfiakat ábrázoltak.
– Mégiscsak kellett lenni embereknek valahol. Elmenekültek, elrejtőztek…
– Az óvóhely lehetett az utcán is. No és a város éjszaka is elpusztulhatott – mondta Pavlis. – Amikor a boltok zárva vannak.
– Minden világos – szólt közbe Antyipin. – Belső égésű motor. Akad egy-két érdekes dolog is. Ez meg itt…
A mondat félbeszakadt.
Zagrebin a jármű felé pillantott. Antyipin már nem volt ott.
– Ivan – kérdezte halkan –, mi lelt? Hova tűntél? Pavlis!
Az áruház bejáratára pillantott, Pavlis és Aro mindent hallott, most kell kirohanniuk. De Pavlis még gyorsabban rontott ki, mint ahogy Zagrebin várta, és két ugrással a jármű mellett termett.
– Itt egy nyílás – jelentette.
– Mi történt? Nem kell segítség? – hangzott fel Bakov hangja. Az első tiszt a Szegezsa kapitányi hídján inspekciózott.
– Kicsit megütöttem magam – szólalt meg hirtelen Antyipin. – Ne törd magad annyira, Szláva. Egy csigalépcső van itt. Körülbelül három méter. Mindjárt felgyújtom a lámpámat.
– Kimehetek hozzájuk? – kérdezte Sznezsina a kapitánytól.
Zagrebin bólintott.
Sznezsina kiugrott a terepjáróból. Korona Aro is eltűnt a jármű mögött. Zagrebin sejtette, hogy mindnyájan a nyílás fölé hajolnak, amelybe Antyipin belepottyant, ezért nem látja őket. De éppen ez bosszantotta: úgy rémlett neki, hogy egyedül van az utcán. Megfordult az Óriással, és óvatosan a járda mellé kormányozta, hogy a sofőrülésről láthassa a nyílást és a társait.
– Rögtön – dörmögte Antyipin. – Rögtön. Valami baja van. Azt hiszem, megsérült. Te vagy az, Pavlis?
Pavlis lefelé lépkedett az ingatag fémlépcsőn, amely a pincébe vezetett. Lehajtotta a fejét, hogy a fénysugár Antyipinra essen. A főgépész a földön ült, és kezével a feje fölött matatott: a sisaklámpát tapogatta, hogy nem tört-e össze. Pavlis elfordította a fejét, hogy bevilágítsa a pincét, s ekkor jött rá, hogy véletlenül rábukkantak az óvóhelyre, amelyet az áruház alatt hiába kerestek.

10

Életének egész eddigi harminc éve alatt nem látott borzalmasabb dolgot, mint amilyen a Kék Bolygónak ez az óvóhelye volt.
A pince egy három méter magas, öt-hat méter széles, boltíves, hosszú alagút volt; a vége a távolba veszett. És tele volt csontvázzal. A csontvázak körül kevés holmi hevert. Amikor idemenekültek az emberek, alighanem csak a legszükségesebbet hozták magukkal, abban bízva, hogy úgyis hamarosan fölmehetnek. Nem lehetett tudni, mitől pusztultak el: nyomban meghaltak-e a hő- vagy a sugárhullámtól, vagy lassú kínlódás után fulladtak-e meg a levegőhiánytól, vagy pedig gyors lefolyású sugárbetegség pusztította-e el őket… Pavlis egy pillanatra behunyta a szemét.
– Megkukultatok? – kérdezte Zagrebin.
Pavlis képtelen volt egy szót is kinyögni. Helyette Antyipin válaszolt:
– Megtaláltuk őket.
Az űrhajósok, felriasztva a szemtelen és gyors lábú patkányokat, némán haladtak előre a sötét alagútban. Az volt az érzésük, hogy sohasem ér véget, és soha nem szakad vége ennek a halál-galériának.
– Ilyesmi nem létezik – suttogta Antyipin.
– Volt ilyesmi a Földön is. Auschwitzban.
A kapitánynak e szavak hallatán eszébe jutottak Kudarauszkasz szavai, és ingerültség fogta el, mintha Zenonasz tehetne a dologról. Hangosan pedig olyasmit kérdezett, aminek semmi köze nem volt a Kudarauszkasszal folytatott vitához:
– Patkányok vannak?
Aro mindjárt kitalálta, hová akar kilyukadni a kapitány.
– Igen – mondta. – Ha birtokukba vették az egész bolygót, Kudarauszkasznak lesz igaza. Semmit sem tehetünk. A patkányok jó fertőtlenítők.
A terepjáró, mielőtt visszatért volna a hajóra, nagyobb kört írt le a városban, de már nem állt meg sehol. Végighaladt a főutcán, ahol alig tudott keresztülvergődni az utat eltorlaszoló járművek tömegén, feldübörgött az enyhe emelkedőn a hatalmas vár romjaihoz, ahonnan remek kilátás nyílt az öbölre és az öblöt körülölelő sziklákra. A kikötő fölött kopasz nyakú struccokként bóbiskoltak az emelődaruk, közöttük egy partra dobott, oldalára billent kisebb hajó, melynek kéménye messzire elgurult.
Néhányszor emberi csontvázakkal is találkoztak: katonák lehettek. De most már nem csodálkoztak rajtuk, sem ezen a kihaltságon: az utcák alatt óvóhelyalagutak húzódtak, s ott volt minden, ami a város lakosságából megmaradt.
Szomorú hangulatban tértek vissza a Szegezsára. Még beszélgetni sem volt kedvük, csak nagy ritkán váltottak egymással néhány szót. Monoton hangon berregtek a kamerák, amelyek az utcákat filmezték, a terepjáró sűrűn fékezett, hogy megkerüljön egy-egy kőrakást vagy az úttesten keresztben álló járművet.
Milja néni ezen az estén ült le először a közös vacsoraasztalhoz, jóllehet tudta, hogy a koronák is itt lesznek. Sőt még meg is szólította Vaszt, hogy nem kér-e repetát. Végül főzött külön a koronáknak egy nagyon gyenge teát, mert nem szerette volna, ha nem tudnak elaludni.
– Holnap a következő csoport indul a városba: Bauer, Kudarauszkasz, Cigankov – jelentette be Zagrebin nyomban a vacsora után. – A csoport vezetője Bauer.

11

Az első holttestet éppen a Bauer-csoport hozta fel az űrhajóra. Különben, egészen véletlenül bukkantak rá. A felderítők eljutottak egészen a kikötői raktárakig, és már éppen vissza akartak fordulni, amikor felfigyeltek egy bezárt ajtóra. Nem elég, hogy be volt zárva, még el is volt barikádozva belülről. Ez már egymaga is arra ösztönözte az űrhajósokat, hogy felnyissák. Egy hűtőkamrába jutottak, amely már régóta nem működött, de tele volt jéggel, amely azért nem olvadt el, mert a pincébe nem hatolt be a levegő. A jégrakás tetején pedig egy emberi holttest feküdt.
Amint korona Vasz tudomást szerzett a leletről, nyomban hozzáfogott a készülék előkészítéséhez. S mire a terepjáró megérkezett, minden készen állt a művelethez.
A tyúkok esetében minden világos volt: a gép működésbe lépett és fölélesztette őket. De vajon hogy viselkedik, ha ember lesz benne?
– S az isten megteremte Ádámot – súgta Bauer a Kölyöknek.
– Az isten, ezt már te is tudhatod, kollektív fogalom – felelte a Kölyök. – Az egyik isten beindítja a masinát, a másik a hőmérsékletre ügyel, a harmadik pedig, aki valamivel alacsonyabb rangú, tudniillik én, ezalatt szolgálatban lesz. Aminek következtében elmulasztja a nagy történelmi pillanatot…
– Jön? – kérdezte Szifezsina, áthaladva a folyosón.
– A Kölyök lesz szolgálatban. Öt perc múlva vált – felelte Bauer.
– Azt hiszem, a főnök ellenezni fogja. Ez nem csirke-demonstráció.
– Azért mégis megpróbálok bejutni – mondta Sznezsina. – Soha nem bocsátanám meg magamnak ha nem látnám.
– Én megmosakszom – mondta Bauer –, és átmegyek az Agyhoz. Találtunk néhány újságot és könyvet. Megpróbáljuk megfejteni a nyelvüket.
– Bocsánat – szólt közbe korona Aro. Egy fehér táskát vitt.
Sznezsina felzárkózott mögéje, és magára hagyta Bauert és a Kölyköt.
– Jól van – mondta a Kölyök –, átveszem a szolgálatot. Te meg mész az Agyhoz?
– Meggondoltam magam. Megpróbálok én is bejutni a laborba.
Ebben a pillanatban megszólalt a hangszóró, és Bakov hangsúlyozottan, száraz hangon bejelentette:
– Figyelem! Aki látni szeretné a műveletet, feljöhet a kapitányi hídra. A nagy képernyő a laboratóriumot fogja mutatni. Bent a laboratóriumban csak azok tartózkodhatnak, akik a kísérletet végzik, továbbá Pavlis doktor. Ismétlem…
– Ugye, mondtam – jegyezte meg Bauer. – Megyek a kapitányi hídra.
A kapitányi hídon mind a két képernyő be volt kapcsolva. Az egyik a laboratórium belsejét mutatta: Arót a vezérlőpultnál, Pavlist, Vaszt és a műszereket a műtőasztal kupolája előtt. A kupola kissé matt volt, amitől az alatta fekvő ember, a vezetékek és csövek szövevényébe pólyálva, szinte anyagtalannak tűnt. Arcát széles, fehér kötés takarta. A másik képernyő a halott várost, a közeli házak nedvesen csillogó tetejét és a szürke, komor fellegeket sugározta.
Sznezsina lépett be, és Bauer odébb húzódott, hogy helyet szorítson neki a székén.
– Nem engedték be?
Sznezsina elkeseredetten rázta a fejét.
– Kész – mondta a laboratóriumban Aro, és a műtőasztal felé fordult. Bekapcsolta a szerkezetet.
Pavlis és Vasz mozdulatait megértették: eltelt egy fél óra, és ők még mindig hol a vezérlőpult fölé hajoltak, hol a műtőasztalhoz léptek, majd újra visszatértek a műszerekhez, közben sok lassú és feleslegesnek tűnő mozdulatot tettek, amelyek azonban szemmel láthatólag semmi hatással nem voltak a műtőasztalhoz kötözött test állapotára.
A két biológus olykor néhány rövid mondatot váltott, de ezek is főleg számokból álltak, amelyek jelentőségét csak ők ismerték.
Egyszer valami zavar támadt; a robotok Aro utasítására meglódultak és bekapcsolták a pótvezetékeket. Pavlis kihasználta a rövid szünetet egy kis pihenésre, és fölszólt a kapitányi hídra:
– Még öt perc, és megkezdjük a hőmérséklet növelését.
– Eddig rendben ment minden? – kérdezte Zagrebin.
– Hát… Most folyik a sejtek regenerálódása molekuláris szinten…
– Dr. Pavlis – szólt közbe Vasz –, ellenőrizze a fehérjetartalmat.
Az orvos abban a pillanatban megfeledkezett minden másról.
Bauer felállt- és járkált egy kicsit, mert elzsibbadt a lába. Ez az öt perc óráknak tűnt…
– Jaj, nézzék csak! – kiáltott fel Sznezsina.
Még a vezetékek és csövek rétege alatt is jól látszott, hogyan változik a test színe: lassan rózsaszínűvé válik, vérrel telítődik.
– A hőmérsékletet ne emeljük harminc foknál magasabbra – hallatszott korona Vasz utasítása. – Bekapcsolni a szívstimulátorokat.
Vasz ellépett a műtőasztaltól, és azokhoz szólt, akik a kísérletet figyelték:
– Abban a pillanatban, amint véget ér az életre keltés folyamata, altatót- adunk be. A kabinban kell felébrednie. Két óra múlva.
…Amikor a Kék Bolygó első lakója magához tért, Pavlis doktor betegszobájának ágyán feküdt. Az ágy fölé hang- és fényáteresztő kupolát szereltek, hogy védje a vírusoktól és az űrhajó levegőjétől, amely az óvintézkedések ellenére is halálos lehet számára.
Mindez este nyolc órakor történt. Három és fél órával a kísérlet megkezdése után és a Kék Bolygón való leszállás ötödik napján.

HARMADIK FEJEZET

Ranmakan egy idegen világban

1

Ébredése gyötrelmes volt. Egy erős, kemény kéz nyomta lefelé, szorította a torkát, buktatgatta a fejét, hogy Ranmakan ne tudjon felbukni a fekete vízből és lélegzetet venni. Csak egyszer vehessen levegőt, akkor újból harcolhatna!… Egyszer csak a kéz eltűnt. Ranmakannak az volt az érzése – de lehet, hogy ezt csak jóval később találta ki –, hogy látta is a szőrös, csontos, csillogó zúzmarával borított kezet.
Azután csend lett, és Ranmakan elaludt. Régen nem aludt ilyen nyugodtan és mélyen, azóta, hogy kitört a háború, amely akkor még távoli volt, és nem szólt bele a hétköznapok rendjébe, se az ő, se Manve többi ötvenezer lakosának hétköznapjaiba, de már tudták, hogy elkerülhetetlen, és hogy feltartóztathatatlanul lopakodik egyre közelebb, a más városok elpusztulásáról és a sugárveszély növekedéséről szóló hírek formájában.
Álmában oly jólesett gondolkodni. Minden elmúlt. A légiriadók is, amelyek napról napra fenyegetőbbé és egyre reálisabbá váltak. Eltűntek a sötét utcákon cirkáló járőrök, az óvóhelyek. A háború elszállt a város fölött, és megkímélte. Most már nyugodtan alhat. Jó sokáig.
Ranmakan ujjaival végigtapogatta az ágyat. Az ágynemű puha és friss. Ezek szerint kórházban van. Biztos, hogy kórházban van. Hiszen akkor… mikor is volt? Tegnap? Vagy már több napja? Akkor futni kezdett az első óvóhely felé. Egy ajtót látott, amely valami pinceraktárba nyílt. Mi is volt? Megvan: valami jégverem. Becsapta maga mögött az ajtót. Aztán dörrenéseket hallott, félelmetes dörrenéseket, olyanok voltak, mintha egy hatalmas és könyörtelen valaki eszeveszetten rázta volna a földet. Egyszer csak fulladozni kezdett, egy kéz lefelé nyomta… és most ez az ágy. Nyissa ki a szemét? Lusta hozzá. Még egy kicsit nem.
Aztán olyan érzése támadt, hogy nincs lába. Különben miért került volna kórházba? Megpróbálta megmozdítani a lábujjait, de még mindig nem tudta, hogy van-e lába vagy nincs. Most már félt kinyitni a szemét. Miért van kórházban?
Ranmakan ekkor hangokat hallott. Egy vékony, aggodalommal teli női hangot és egy halk, magabiztos férfihangot. Ranmakan fülelt, de hiába: nem értette, miről beszélgetnek. Egyetlen szót sem értett. Ettől még tovább nőtt a félelme. Lehet, hogy a várost megszállták a piék? És ő fogoly?
A hangok egészen közelről, ebből a szobából hallatszottak. Kira Tkacsenko mondta Pavlisnak:
– Nézze, mozgatja a kezét. Talán rosszul van?
– Nem. Minden rendben van. Mindjárt kinyitja a szemét. Hol a fordítógép?
– Bauer mindjárt hozza. Azt mondta, hogy az Agy összeállította a programot. Hol marad Gleb? Már rég itt kellene lennie. Ne altassuk el újra addig?…
– Nem, nem kell. Megárthat neki. Kapcsold be a mikrofont. Bauer? Te vagy az? Hova tűntél? Az emberünk magához tér, a fordítógép meg nincs sehol. Elvégre meg kell magyaráznunk neki…
– Egy pillanat – vágott közbe Bauer. – Máris rohanok. Mit képzelsz, olyan könnyű volt az Aggyal együtt pár óra alatt megtanulni egy nyelvet?
A szóban forgó nyelvet az űrhajó "agya" tanulta meg és programozta be a fordítógép fekete dobozába. Bauerra akkor tulajdonképpen nem volt szükség. Ő csak "megetette" az Aggyal a Kék Bolygó újságjait és könyveit.
– Gyorsabban – sürgette újra Pavlis, és kikapcsolta a mikrofont.
Ranmakan hallotta ezt a beszélgetést. Kinyithatta volna a szemét, de úgy gondolta, jobb, ha nem teszi. Ha valaki fogoly, jobb, ha az ellenség azt hiszi, még nem tért magához.
– Már felébredt – szólt Pavlis Kirának. – Csak nem akarja kinyitni a szemét. Ideges. A pulzusa felgyorsult.
– Na hallod! Hol a fenébe marad ez a Bauer? Én már rég szörnyethaltam volna ijedtemben ennek a szegénynek a helyében.
Ranmakan igyekezett nem mozogni. Érezte, hogy a mellkasa elárulja. Nem bírta magában tartani a kitörni akaró levegőt, és az egyre szaporább lélegzés ütemére fel-le mozgott a takaró. Talán valamilyen kísérletet folytatnak velem. Olvasta, hogy a piék élő emberekkel kísérleteznek…
Valaki bejött a szobába. Ranmakam megpróbálta kitalálni a lépéseiből. Ha súlyosak, hangosak, akkor katona. Ha halkabbak, könnyebbek, akkor civil. De ezek a léptek majdnem nesztelenek voltak. Most egy harmadik hang csatlakozott az előbbi kettőhöz. Bauer átadta Pavlisnak a fordítógép dobozát:
– Nesze. A Kék Bolygó nyelve. Igaz, hogy még elég primitív. Itt maradjak?
– Maradj.
Ranmakan megpróbálta kitalálni, miről beszélgetnek. De nem ment. Lehet, hogy ez az újonnan érkezett azt kérdezte, készen van-e a fogoly a kísérlethez? Vagy a kínzásokra? S az előbbiek azt felelték, hogy igen.
Bauer a fordítógép vékony drótját rákötötte az ágy fejénél levő műszerfalra.
– Bekapcsoljam? – kérdezte.
– Kapcsold.
Bauer lenyomta a fordítógép gombját. És Ranmakan egyszerre meghallotta:
– Kinyithatja a szemét. Barátok közt van.

2

A hang kifejezéstelen, monoton gépi hang. Csapdát sejtetett. Mit mondanak még?
– Kinyithatja a szemét, semmi veszély nem fenyegeti – ismételte a gépi hang. – Ért bennünket? Hogy érzi magát?
Ezek után nincs értelme, hogy továbbra is úgy feküdjön, mintha nem tudna semmiről.
Az áttetsző kupola előtt, amely az ágyat borította, három ember állt. Helyesebben: nem emberek, hanem emberekhez hasonlító lények, de mégsem egészen azok. Nem, ezek nem a piék. Nem az ország, Manve városa, Ranmakan ellenségei. Akkor vajon hová valósiak? Talán a messzi északra? Furcsán vannak felöltözve. Nagyon furcsán.
– Barátok közt van – ismételte a gépi hang. Alighanem a magas, göndör, sötét hajú, élénk kék szemű férfi hangja. Teljesen fehérben van, még a kesztyűje is fehér. A kesztyűjén is van valami furcsa, de hogy mi, azt hirtelenében nem tudta volna megmondani. Fekete, csillogó dobozt tart a kezében.
Talán mikrofon? – gondolta Ranmakan. – Ez a kupola nem ereszti át a hangot, tehát az mikrofon. De akkor miért hallottam az előbb az ő beszélgetésüket?
– Hogy érzi magát? – kérdezte a fekete dobozt tartó ember.
– Jól – válaszolta Ranmakan.
Meglepődött, amikor meghallotta, hogy a férfi mellett álló, vékony, sárga hajú nő hangosan felkiált, majd elneveti magát.
– Köszönöm – tette hozzá Ranmakan, és továbbra is a sárga hajú nőt nézte.
Aztán a harmadik emberre pillantott. A harmadik ember alacsonyabb volt a fehér kesztyűsnél. Termete sovány, arcának legjellegzetesebb része széles orra és a szája, amely szintén nagy és oly markáns, mintha fából faragták volna.
– Emelje fel a kezét – szólt rá a fehér kesztyűs férfi. – Lassan.
Ranmakan felemelte a kezét. Már tudta, hogy a fehér kesztyűs itt a főnök.
– A másik kezét.
Ranmakan szófogadóan eleget tett a felszólításnak.
– Nem volt nehéz?
– Nem – felelte Ranmakan. – Felkelhetek?
– Egy kis ideig még feküdnie kell – mondta a fehér kesztyűs férfi. – Pihenni, hogy megerősödhessen.
Ranmakan körülhordozta tekintetét a szobán, amelyben feküdt. Furcsa helyiség volt. Falai és mennyezete világoszöld és teljesen sima, nincs rajta semmi díszítés. Érthetetlen, hogy a világosság honnan ered, mert a szoba ragyogó fényben úszik. Sok műszer is van a szobában. Ott, az emberek mögött álló hosszú asztalon meg az ágy fejénél levő asztalkán vagy zsámolyon, és az egész nyilvánvalóan egyetlen rendszert alkot, mert számtalan cső és vezeték köti össze. Egyesek egészen az ágyáig érnek. Ranmakan szeme végigsiklik rajtuk, s már tudja, hogy a testénél végződnek. Legrosszabb gyanúja tehát beigazolódott. Kísérleti nyúl. Ranmakan megint felemelte a kezét, és ekkor észrevette, hogy az egyik csuklójához is vezetéket kapcsoltak.
– Ez minek? – kérdezte, s megpróbálta eltitkolni izgalmát.
– A műszerek az egészségi állapotát ellenőrzik – felelte a fehér kesztyűs férfi. – Ha már teljesen egészséges lesz, levesszük.
– Mikor?
– Lehet, hogy még ma – mondta a férfi.
Ranmakan nem hitt neki, de ezt nem mutatta ki. Túl kell járnia börtönőreinek az eszén.
Most az apró termetű nő hajolt a fekete doboz fölé.
– Nem éhes? – kérdezte.
A dobozról igazán nem lehetett elmondani, hogy bővelkedik a hangszínekben: a nő az előbbi férfi hangján beszélt. Ranmakan ebből rájött, hogy a doboz afféle tolmácsgép lehet. Aztán az villant az eszébe, hogy ezek az emberek valószínűleg a katonasághoz tartoznak, mert ő még sem ilyen műszereket, sem ilyen gépet nem látott soha. Alighanem egy titkos támaszponton van.
– Nem, köszönöm, nem vagyok éhes – felelte Ranmakan, de nyomban meg is bánta a szavait.
Inkább enne, amíg még adnak. Manvéban nehezen lehetett élelemhez jutni, a feketézők felverték az árakat, és Ranmakan gyengén és hiányosan táplálkozott. Úgy látszik, a katonaság jobban el van látva, mint a civil lakosság.
– Hol vagyok? – kérdezte Ranmakan.
– Majd mindent megmagyarázunk – felelte a fehér kesztyűs férfi.
Vajon miért olyan furcsa a keze? Mi lehet az oka?… Megvan! Ó, hogy nem jött rá mindjárt! Mintegy véletlenül, mert tudta, hogy minden mozdulatát árgus szemekkel figyelik a szoba gazdái és a műszerek, amelyek az ágyhoz kötözik, megint felemelte a kezét. Úgy is van: a fehér kesztyűs férfinak, a nőnek és annak a harmadiknak is a kelleténél több ujj van a kezén. Öt. Ranmakannak pedig csak négy. Hüvelykujj, mutatóujj, hosszú ujj és kisujj. Négy. Nekik meg öt. Fantasztikus. Az embereknek nem lehet öt ujjuk.
– Hol vagyok? – kérdezte újra. Szörnyű félelem fogta el, s ekkor észrevette, hogy az ágyánál levő műszereken villódzni kezdenek a fények.
– Arra, kérem, ne idegeskedjen – mondta a fehér kesztyűs. – Mihelyt megerősödik, mindent megmagyarázunk.
– Nem! – kiáltotta Ranmakan. – Nem! Kicsodák maguk?
Már azt is észrevette, hogy börtönőreinek más vágású a szeme, máshogyan simul a haj a fejükre, máshol dudorodik ki az arccsontjuk…

3

– Honnan jöttek?
– Messziről – felelte a fehér kesztyűs férfi.
Pavlis találta ki elsőnek, mi okozta a beteg izgatottságát: az ujjaik. Talán észre sem veszi, ha egy ujjas kesztyűt húznak fel, s akkor ráérnének később magyarázkodni. Pavlis közben fél szemmel a műszereket figyelte. Tudta, hogy a szomszéd helyiségben – a laboratóriumban – korona Vasz szintén a vezérlőpult előtt ül, és a szemét nem kerüli el egyetlen momentum sem, amely veszélyeztetheti ennek az embernek az életét.
– Ön súlyosan megsérült a háborúban. Az egész város is nagy kárt szenvedett. Mi megpróbálunk segíteni. Próbáljon meg hinni nekem. Most pedig enni kap. Meg kell erősödnie. Kira – fordult a nőhöz –, a tálcát te hozd be.
– Egy pillanat. – A nő kiment a szobából.
Ranmakan a szemével követte, s azt próbálta kilesni, hogy vajon mi lehet az ajtón túl, de csak a folyosó ugyanilyen zöld falát látta.
A folyosón Milja néni várta Kirát. Nem bírta tovább türelemmel, és idejött a betegszoba ajtajához. Itt állt és hallgatta a hangszóróból, hogy mi történik odabent. Közben azonban reménykedett, hátha szükség lesz rá. Addig is Griskára, a konyhai robotra ügyelt fel, nehogy véletlenül felnyissa a tyúkhúslevest és kétszersültet borító burát, és ne adj isten megfertőzzék az egészet a mikrobák.
– Hogy van a páciens? – kérdezte Kirától, aki elvette Griskától a tálcát. – Éledezik?
– De hiszen hallhatta, Milja néni! – intett Kira a hangszóró felé, amelyből Pavlis megnyugtató hangja hallatszott éppen.
– Jól van, jól van – motyogta békítően Milja néni. – A büfében leszek. Hátha kér repetát.
Ranmakan nem válaszolt az orvosnak, aki már bemutatkozott, mondván: ő doktor Pavlis. Érthetetlen, furcsa név. Ki sem lehet mondani. Rendezni próbálta a gondolatait, de sehogy sem sikerült. Csak azt az egyet tudta, hogy valami nagyon borzalmas dolog történt, ha a városban öt ujjú torzszülöttek uralkodnak… A sárga hajú nő lépett be. Tálcát hozott, amelyet szintén áttetsző bura fedett. A tálcán csésze, s abban gőzölög valami. A csésze ismerős… (Bauer ötlete volt, hogy a beteg számára a városból hozzanak edényeket.) Ranmakan egyszerre éhséget érzett.
A nő most az ágyat borító kupolához lépett, és a tálcát hozzáérintette. A két bura furcsa módon egyesült, mint ahogy két szappanbuborék egyesül, ha óvatosan egymáshoz közelítjük őket. Ranmakan érezte, hogy a párna és az ágy fejrésze lassan megemelkedik, annyira, hogy ő ülőhelyzetbe kerül. Oldalról, a falból előcsúszik egy asztalka, és mellmagasságban megáll előtte a levegőben. A tálca, anélkül, hogy megsértette volna a kupolát, behatolt Ranmakan zárt világába, és rácsúszott az asztalkára.
– Ha nem eszik szívesen a jelenlétünkben – szólalt meg Pavlis –, távozhatunk.
– Nem, nem – mondta gyorsan Ranmakan. – Nem én vagyok itt a házigazda.
Úgy döntött, hogy egyelőre nem kérdez többet. Fellobbanó félelme kellemetlenül érintette: csökkenti az esélyeit arra, hogy félrevezesse börtönőreit és megszökhessen. Résen kell lennie, ez a fő; a többit majd meglátjuk.
Kira Tkacsenko elhagyta a szobát. Bauer követte.
– Felmegyünk a kapitányi hídra? – kérdezte a férfi. – Mindenki ott van.
– Én nem megyek. Még szükség lehet rám.
– Ahogy gondolod.
Pavlis a vezérlőpult melletti fotelba ült. Az elmúlt napokban háromszor mentették hipnotikus álomba, míg végre kiismerte magát ezeknek a műszereknek a működési elvében. Most már minden rendben van. Pavlis nem figyelte merőn az első bolygólakót, de azért rajta tartotta a szemét, és jól tudta, mi megy most végbe a belsejében: hogy működik a szíve, mennyire megfeszülnek az idegei. Egy pillanatra kikapcsolta a fordítógépet, és a mikrofonban megkérdezte korona Vasztól, nem kellene-e nyugtatót beadni a betegnek. Vasz azt felelte, hogy nem: a szervezete pompásan állja a terhelést.
– Ranmakan – gyanakvó pillantást vetett Pavlisra. Megint azon az érthetetlen nyelven beszél. Titkolódzik. Tehát tervez valamit. Ranmakan természeténél fogva bizalmatlan volt. A bizalmatlanság a szegény ember legfontosabb tulajdonsága a nagyvárosban. Ranmakan jóformán senkiben sem bízott. De őbenne sem bízott meg senki.
Ranmakan megitta a levest. Nem tudhatta, hogy kifejezetten úgy készítették el, hogy ízletes és különlegesen tápláló legyen; ilyesmi fel sem merült az agyában. Majd a kétszersültet kezdte ropogtatni. Mikor az utolsót vette a kezébe, felnézett Pavlisra.
Az orvos elvette a tálcát. Kínos hallgatás következett. Ranmakan várta, mit mond még neki a doktor. A doktor pedig azon töprengett, hogyan lehetne a legtapintatosabban közölni vele a dolgokat. Itt ül előtte, a párnára támaszkodva ez a nagyon sápadt, kékes arcszínű, kékesfekete hajú ember. Arcán megfeszül a bőr, s lefelé húzza, a szeme sarkait, amitől állandóan szomorkás az arckifejezése. Szorosan összezárt ajkának két sarka is lefelé görbül. Arca és álla sima. Az arcukon nem nő szőr, futott át Pavlis agyán.
– Hogy hívják? – kérdezte.
– Manvei Ranmakannak.
Kira Tkacsenko jött be megint. Pavlis átengedte neki a fotelt, ő maga pedig hátralépett, de nem vette le a szemét se a betegről, se a műszerekről.
– Manve az a város, ahol lakik?
– Igen, a város. Miért kérdi? Úgyis tudja.
– Még nem – felelte az orvos, a jelek szerint őszintén. – Hány éves?
– Harminc – felelte Ranmakan.
Tehát a földi számítás szerint harmincnégy, gondolta Kira. Itt hosszabbak az évek.
– Van családja, rokonai?
– Nincs senkim – válaszolta Ranmakan. Ez a faggatás nem tetszett neki. – Nézze meg az okmányaimat.
– Az okmányai nincsenek nálunk.
– Különben, miért akar tudni rólam mindent?
Ranmakan azt várta, hogy erre az udvariatlan, sőt szemtelen kérdésre börtönőre dühbe gurul. De az úgy tett, mintha észre sem vette volna a fogoly kihívó viselkedését.
– Mi nagyon keveset tudunk önről – folytatta Pavlis. – A jövőben, úgy gondolom, együtt kell majd dolgoznunk. Ezért szeretnénk jobban megismerni.
– Nem is így szokás ismerkedni – mondta Ranmakan. – Maguk mindent tudni akarnak rólam, de magukról egy szót sem árulnak el.
– Majd eljön annak is az ideje… Az jó, hogy nincs családja.
– Miért?
– Mert már nem élnének.
– Hogyhogy?
– Elpusztultak volna abban a háborúban, amelynek ön is áldozatául esett.
– Hát… bennem nem sok kárt tett. Sok az áldozat?
– Bizony, sok.
– Maguk pedig valamilyen egészségügyi osztag?
– Bizonyos mértékben igen.
– Akkor oldozzanak el és eresszenek ki. Már egészséges vagyok. Lehet, hogy másnak nagyobb szüksége van erre az ágyra.
– Nincs megkötözve. Nemsokára ruhát kap, akkor felkelhet. De most aligha tudna eltávozni innen.
– Értem. Gondoltam is. A foglyuk vagyok.
– Nem, manvei Ranmakan – felelte az orvos. – Ez ennél sokkal bonyolultabb probléma. Ön a saját foglya, a saját városának, saját bolygójának a foglya.
Ranmakan a sárga hajú nőre pillantott, aki mozdulatlanul ült és ujjaival (milyen sok ujja van!) fehér ruhájának szélét gyűrögette. Ideges. Ranmakannak olyan érzése támadt, mintha valami borzalmas dolog közeledne, ami ugyan nem kifejezetten őellene irányul, mégis rettenetes. Szerette volna elhessegetni ezt az ismeretlen veszélyt, amely nyilvánvalóan az ő kérdéseire adott válaszok mögött rejtőzik, de akkor nem volna szabad kérdezősködnie, s Ranmakan ezt már nem tudta megállni.
– Mi történt a várossal? – kérdezte hirtelen.
Nem akarta, hogy válaszoljanak, mert már tudta a választ magától.
– A város elpusztult – felelte az orvos.
Ranmakan úgy érezte, mintha ezer szem követné. Öt, a parányi embert, aki oly magányos, meztelen és védtelen, mint egy papírra feltűzött rovar, melyet mindenki láthat és minden bajnak ki van téve. Részben igaza is volt: a kapitányi hídon állók – Zagrebin, Sznezsina, Hriszto és Antyipin – éppolyan feszülten figyelték, mint korona Vasz és Aro a laboratóriumból, továbbá az a rengeteg műszer, amely az első ember minden hangját, minden rezdülését regisztrálja.
– Értem – mondta Ranmakan és hitt is meg nem is az orvosnak. – A város elpusztult. Hát a lakosok?
– Ők is elpusztultak.
– Ezek szerint én maradtam egyedül életben?
– Igen. Egyedül ön.
– Hogyhogy?
– Ha megengedi, erre a kérdésre majd később válaszolok – felelte az orvos. – Elég bonyolult dolog.
– Nem – mondta dühösen Ranmakan. – Most válaszoljon. Máris!
– Ne idegeskedjen. Feltétlenül válaszolunk a kérdésére.
– Most azonnal!
– Rendben van. De az igazságot nem mindig könnyű kimondani.
– Minden jobb, mint a hazugság. Elvesztettük a háborút?
– Senki sem nyerte meg ezt a háborút.
– Kibékültek?
– Mind a két fél elveszítette a háborút – felelte az orvos. – Mindenki elpusztult.
– Hát maguk?
– Mi akkor még nem voltunk itt ezen a bolygón.
– Hát akkor, hol voltak? Az égben röpködtek?
– Körülbelül. Az égben röpködtünk. Helyesebben: odahaza éltünk, a saját bolygónkon.
– Hát nem a Munára valók?
– Ha a Muna az önök bolygójának a neve, akkor nem a Muna lakói vagyunk. Még csak nem is az önök csillagrendszerének lakói.
– Akkor mit keresnek itt?
Ranmakan gyors egymásutánban tette fel a kérdéseket, annyira, hogy fel sem tudta fogni egészen a válaszok értelmét. Még mindig nem egészen értette, mi is történt tulajdonképpen, mint aki nem hisz a saját fülének és szemének. Pedig mindez nem álom, hanem reális valóság, de oly érthetetlen, hogy rosszabb, minden rémálomnál.
– Azért repültünk ide, hogy segítsünk önöknek.
– Nekem?
– Mindenkinek, aki a Munán élt.
– Hiszen azt mondta, hogy mindenki elpusztult. De hát csak maradt valaki életben?
– Senki.
– Hát a piéknél?
– Azok az ellenségeik? Ők is elpusztultak. A bombák elpusztítottak minden embert ezen a bolygón.
– Az nem létezik!
– Pedig ez történt. Mi, sajnos, későn szereztünk róla tudomást. S mire ideértünk, senkit sem találtunk életben.
– Csak engem.
– Ön is meghalt.
– Eszerint én most a másvilágon vagyok?
– Nem, él. Mi, hogy úgy mondjam, feltámasztottuk.
– Halott voltam?
– Bizony.
– Meddig?
– Több mint egy évig.
– De hiszen csak tegnap…
Raranakan nem fejezte be a mondatot. Ezek az emberek igazat mondanak. Igazat, de ez az igazság olyan képtelen, hogy lehetetlen elhinni. Itt van ő egyedül, de lehet, hogy nem is ő, nem az igazi ő…
– Reméljük, hogy nem marad egyedül. Ugyanúgy, ahogy önt feltámasztottuk, megpróbálunk életre kelteni másokat is. A Galaktikai Központ technikája és tudománya…
– Pihennie kellene – szólt közbe Kira.
– Pihenjen. Majd később visszajövünk – mondta Pavlis.
Ranmakan nem ellenkezett. Nem akart aludni, de egyedül akart maradni.
Pavlis és Kira elhagyta a szobát. Távozásuk előtt Pavlis bekapcsolta az automata rendszert. Ha Ranmakan dühöngeni kezd, az automata elaltatja.
De Ranmakannak esze ágában sem volt dühöngeni. Behunyta a szemét, és mozdulatlanul feküdt. Csak a műszerek mérték tovább közönyösen a szívverését, idegeinek remegését.

4

Másnap Ranmakan Pavlis kíséretében felment a kapitányi hídra. Zagrebin bekapcsolta a képernyőt. Ranmakan sokáig állt előtte, s nézte az esőfüggönyön átsejlő várost, a lerombolt házakat, kihalt utcákat.
Az egyetlen ember ő volt a bolygón. Nem tudta, hihet-e a jövevények ama ígéretének, hogy még másokat is felkutatnak és életre keltenek. Ranmakant hosszan tartó lelki sokk tartotta hatalmában: tudott enni, aludni, beszélni és beszélgetni a fekete doboz segítségével; megpróbálta elhitetni magával, hogy rajta kívül egyetlen élő ember sincs a bolygón, melynek levegője halálos az emberekre nézve, s hogy immár egy éve nem él se a kikötői bolt dundi elárusítónője, se a főnöke – akiért különben csöppet sem kár –, se a kék sisakos rendőrök, se a szomszédok kisfia, aki farost lemezből összeeszkábált egy kisautót, de azt már sehogyan sem tudta kisütni, miből csinálja a kerekeit.
Ranmakan megpróbálta elhinni, de végül mégsem hitte el. Tudta – ám ezt nem óhajtotta közölni a jövevényekkel –, hogy valahol – vagy távol északon, vagy a hegyekben – még élnek emberek. A mérgezett levegő nem juthatott el mindenhova. Hogyan is lehetne megmérgezni az egész levegőt? Elpusztítani minden életet?… Ez a gondolat meghaladta a kis vámhivatalnok szellemi képességeit. Neki még az sem jutott volna az eszébe soha, hogy a háború eljuthat idáig, a csendes kis Manvéig.
Hirtelen eszébe jutott, hogy nem sokkal a háború előtt a vízióban volt, és látott egy filmet, amely arról szólt, hogy a háború mindenkit elpusztít. De ketten mégis életben maradtak: egy fiú meg egy lány. Sokáig mentek a kihalt bolygón, míg végül mégiscsak rábukkantak más emberekre. Persze, hogy rájuk bukkantak. Ranmakan emlékezett rá, hogy valaki azt mondta neki, a filmet nem sokkal később betiltották. Az ország háborúra készült, nem volt szabad aláásni az emberek harci kedvét.
A város itt feküdt előtte a hatalmas, ovális képernyőn. Ismerős volt, mégis teljesen idegen. Ranmakan legszívesebben kirohant volna, hogy bemenjen a boltba, és megkérdezze a dundi elárusítónőtől, van-e egy kis rágnivaló. Ranmakan tudta, hogy az elárusítónő először azt fogja mondani, hogy nincs, és hogy úgy látszik, ő azt akarja, hogy kijöjjön a titkosrendőrség, mert a rágnivalót már három éve betiltották. Aztán mégis elővesz a pult alól egy kis csomaggal, amelyre rámegy majd az egész heti keresete, de nem bánja, mert az a kis csomag sokáig eltart, talán három napig is, végül a dundi elárusítónő is elfogad tőle egy darabkát, amit ő csöppet sem fog sajnálni egy ilyen szemrevaló nőtől.
A nagydarab, világos hajú, nagy kezű férfi kissé távolabb állt tőle, és a száján át füstöt eregetett. Ranmakan jobban félt ettől az embertől, mint Pavlis doktortól. Érezte, hogy ez az ember, bár harag nélkül néz rá, veszélyes és idegen számára. Lehet, hogy éppen ők bombázták szét Manvét, és csak azért keltették életre őt, hogy magukkal vigyék a csillagukra, és ott mutogassák.
Zagrebinnak eszébe jutott, hogy tartózkodnia kellene a dohányzástól Ranmakan jelenlétében: ki tudja, mit gondol majd az emberekről; a jelek szerint itt nem ismerték a dohányt, valami rondaságot rágcsáltak helyette.
– Visszafordulunk – jelentette Antyipin csoportja a hangszóróból. – A nagy várban senki sincs.
– Mi volt az a nagy vár ott a dombon? – kérdezte Zagrebin Ranmakantól, aki bizalmatlanul hallgatta a képernyőből kiszüremlő hangokat.
– A kormányzó palotája – felelte Ranmakan.
A képernyőn látható házak közt feltűnt a terepjáró. Lassan közeledett az űrhajóhoz.
– Hát az ott mi? – kérdezte Ranmakan.
– A mi kocsink. A többi ember után kutatott.
– De nem talált senkit – vágta rá határozottan Ranmakan.
Ezek nem is akarják megtalálni őket. Nem baj, ő is megszökik innen. Miért kell feltétlenül elhinni, hogy a levegő mérgezett? Nemzedékek ezrei éltek ezen a bolygón, és senkinek sem ártott a levegője, miért ártana most egyszerre?
– Egyelőre nem találtunk senkit. – Zagrebin Pavlisra pillantott. – Nem kellene enni adni Ádámnak? (így hívták Ranmakant az űrhajón, habár az első ember szerepére túlságosan sovány és komor volt.)
– Emilija Karenovna vár bennünket – mondta Pavlis.
– Akkor gyerünk – bólintott Ranmakan.
– Nem valami bőbeszédű – jegyezte meg Kudarauszkasz, amikor az orvos eltávozott a páciensével.
– Maga hogy viselkedne az ő helyében?
– Én nem lehetnék az ő helyében – felelte Kudarauszkasz.
– Én még most is állítom, hogy a kísérletünkből nem lesz semmi jó. Mert káros.
– Jól van – vágta el Zagrebin; nem volt kedve vitatkozni. – Bekapcsolta a zsilipeket?
– Igen.
– Ne felejtse el megduplázni a terepjáró mosási idejét. Hiszen ma az igazi pokolban járt, a robbanás epicentrumában.
Kudarauszkasz is tudta, hogy hol jár. Figyelte a terepjárót, amint az űrhajóhoz kanyarodott, majd megállt, s Antyipin és Cigankov, mint két nagy fejű hangya, a halott városból származó trófeákkal megrakodva, nehézkesen kiszállt belőle.
Bekapcsolta a zsilipet. A két űrhajós mondott valamit a terepjárónak, majd elindultak a megnyíló ajtó felé.
Hriszto Rajkov lépett a kapitányi hídra.
– Volna egy ötletem, Gennagyij Szergejevics.
– Gratulálok. Remélem, optimista ötlet.
– Miért?
– Mert Zenonasznak is mindig támadnak ötletei, de többnyire komorak.
– Nem tudom – felelte Hriszto. – Azt hiszem, optimista. Arra gondoltam, hogy mi egyre csak keressük az itteni embereket. Ha az utcán vagy az óvóhelyeken pusztultak el, rég felfalták őket a patkányok. Viszont van egy hely, amelyet a patkányok elkerülnek. Minden városban van.
– Már gondoltam erre – mosolyodott el a kapitány. – Két nappal ezelőtt. Sőt a koronákkal is beszéltem róla. Nincs értelme.
– De hiszen még végig sem hallgatott.
– Viszont tudom, miről van szó. A temetőre gondoltál, igaz?
– Hát persze. Hiszen az itteniek is a föld alá dugták a halottaikat. S ha a föld száraz, homokos, a holttest nem bomlott fel teljesen. Tudja, hogy én geológiával foglalkozom. Nahát, már vettem is talajmintát a város peremén. Ott, ahol a temető van. A talaj homokos. Képzelje, milyen könnyű dolgunk lesz. Végigmegyünk a temetőn, és leolvassuk a sírfeliratokat: Itt nyugszik X. Y. a nagy fizikus. Vagy: Itt nyugszik ez és ez a híres író. És máris tudjuk, kit keltsünk életre. A bolygó legkiválóbb, legokosabb embereit támaszthatjuk fel!…
– Mindez nagyon szép, Hriszto – bólintott a kapitány. – Van azonban két "de", bár egy is elég volna. Az első: a Munán többnyire elégették a halottakat. A temetőben látott sírkövek alatt hamvvedreket találnánk. Elég ennyi? Vagy kíváncsi vagy a második "de"-re is?
– Elég – felelte csüggedten Hriszto. – De hát kivételek nem voltak?
– De voltak. Különösen távol a nagyvárosoktól. De még oly keveset tudunk a Munáról! Lehet, hogy majd egyszer visszatérünk az ötletedhez. Most azonban egyszerűbb megoldást kell keresnünk. Egyetértesz vele?
– Igen.
A gyakornok távozása után Kudarauszkasz, aki mindig a városból hozott dolgok átrakását és fertőtlenítését figyelte, megkérdezte a kapitánytól:
– És mi az a második "de"?
– Ezt korona Vasz jobban meg tudja magyarázni. Arról van szó, hogy a készülék nem teszi halhatatlanná az embereket. Ha valaki öreg korában halt meg, ugyanolyan öregként támad fel, amilyen akkor volt, amikor meghalt. Aztán néhány nap múlva talán újra meghal.
– Azért mégiscsak csábító dolog felkutatni és életre kelteni a bolygó legokosabb embereit.
– Csábító hát. Egyelőre azonban vaktában kell dolgoznunk.

5

Milja néni nagyon szerette volna, ha Ranmakannak ízlik a finom csirkemellből készült fasírozott. Az űrhajón régen nem ettek ilyesmit. Korona Vasz megígérte, hogy minden csirkéből tízet csinál, hiszen a csirke eszére senkinek sincs szüksége, kivált ha meg akarja sütni, de úgy látszik, a nagy felfordulásban megfeledkezett az ígéretéről, emlékeztetni rá pedig nem tartotta illendőnek.
Ranmakan lassan evett, s közben gondolkodott. Legalább egyszer elmosolyodna, gondolta Milja néni. Persze, nem éppen öröm, ha az ember egy szál egyedül marad az egész földön, de hát most már semmi vész, hisz megjöttünk mi. És a többieket is meg fogjuk találni. Ahogy téged megtaláltunk, másokat is meg fogunk találni. Szerzünk neked egy kislányt, és gyerekeitek lesznek…
Ranmakan nem sietett az evéssel. Tudta, hogy ezek itt még nem dobják el. Még valamit akarnak tőle. Persze, titkokat nem tud, hadititkokat még kevésbé, de azzal tisztában volt, hogy résen kell lennie: nem tudni, hogy tulajdonképpen mit akarnak tőle, s mikor következik be az a pillanat, amikor félredobják. Vagy talán fasírozottat csinálnak belőle. Lehet, hogy ezt itt az elődjéből készítették? Kivallatták, aztán megölték. Itt ül vele szemben ez a nő. Kövér, bodros hajú. Jó volna, ha kiderülne, hogy jó barát, és segítene megszökni innen. De hogy lehetne jó barát? Hiszen ráparancsoltak, hogy táplálja fel őt…
Pavlis jött be. Meg egy másik nő, akit Ranmakan eddig nem látott. Magas volt, majdnem olyan magas, mint a doktor. Nagyon dús és hosszú fekete haját hátul laza kontyban viselte. Nagy szája és óriási, valószínűtlenül hosszú pillájú szeme volt.
– Sznezsina Panova – mutatta be a nőt az orvos. Ranmakan bólintott. Akár az állatkertben, gondolta. Jönnek, hogy megbámuljanak.
– Néhány, napig mással leszek elfoglalva – szólt Pavlis, – Ma éjjel a sarkra repülünk. Addig Sznezsina fogja a gondját viselni.
– Odamehetek, ahová akarok? – kérdezte Ranmakan.
– Természetesen. Hiszen jól érzi magát.
Jól van, gondolta Ranmakan. Szófogadó, jó fiú leszek. Jó, hogy egy nő lesz mellettem. Könnyebb becsapni. Csak sikerüljön megszöknöm a hajóról, aztán irány a hegyek, a hágók. Ott kell lenni a mieinknek.
– Most elmegyek – szólt Sznezsina. – Nem zavarom tovább. Megtalál a kabinomban. Egy emelettel lejjebb. Ha mégsem találna oda, látja ezeket a hívógombokat? Az enyém a tizennégyes.
– Nem akar még egy kicsit? – kérdezte Milja néni.
– Nem, jóllaktam.
– Várjon, azért egy kis kompótot ehet még. Cseresznye. Biztos nem evett még.
Ranmakan akaratlanul elmosolyodott:
– Még a nevét se hallottam soha.
– Olyan… bogyók. A doktor megengedte. Máris hozom.
Milja néni szeretett volna beszélgetni a feltámasztott emberrel. De egy percnyi idő sem jut számára, mert vagy az orvos, vagy a kapitány beszélget vele. Pedig lehet, hogy olyasmire vágyik, ami nekik eszükbe sem jut. Ni csak, hogy cikázik a szeme. Mint a ketrecbe zárt nyúlnak.
Milja néni behozta a cseresznyebefőttet. Jó nagy, félliteres bögrében.
Ranmakan megkóstolt egy fél kanálnyit.
– Nem savanyú? – kérdezte Milja néni.
– Nem.
Az utolsó hónapokban már nagy cukorhiány volt a városban. Ranmakan már nem is emlékezett rá, mikor evett utoljára édességet.
– Köszönöm – mondta Milja néninek.
Annak, aki jól belakott finom ételekből, a gondolatai is derűsebbekké válnak. Ranmakan egyszerre nagyon rokonszenvesnek találta ezt a kövér asszonyságot, aki talán nem is forral ellene semmi rosszat.
– Hogyan csinálhattak ilyet? – kérdezte Milja néni. Nem akart tapintatlan lenni, mégis kiszaladt a száján. Meg is ijedt alaposan.
– Mit csináltunk?
Az utolsó kanál kompótot már alig bírta legyűrni.
– Hát azt, hogy kiirtották egymást. Ilyen szörnyű háborút…
– Nem mi voltunk az okai – felelte Ranmakan. – Hanem az ellenségeink, a piék. Álnokul megtámadtak bennünket.
– Aztán miért?
– A piék a szabadság ellenségei, ezért a mi országunk megátalkodott ellenségei.
Azon kapta magát, hogy a háború előtt hallott rádiókommentárok szavait ismétli. De amíg el nem kezdődtek ezek az adások, nem volt saját véleménye a katonai kérdésekről. Annyit tudott csak, hogy a piék el akarják foglalni Ligon állam termékeny földű gyarmatait, s emiatt érkezik egyre rendszertelenebbül és lesz egyre drágább a rágnivaló. De mi köze neki a piékhez? Ez a politikusok gondja. A sztrájkokban nem vett részt, a zavartkeltőkkel nem barátkozott. Eljárt dolgozni meg a vízióba, és közben szorgalmasan rágott, ha volt mit.
– Ellenség, ellenség… – csóválta a fejét Milja néni. – Ezt a szót már rég el kellett volna felejteni. Miért nem fértél össze velük?
– Én?
– Te bizony. Neked mit ártottak?
– Ezt nem könnyű megmagyarázni. Bonyolult dolog. Állami ügy.

6

Pavlis az ablaknál szunyókált. Alatta a fehér tarajú hullámokkal csíkozott óceán. Immár harmadik órája ugyanaz a kép, és a nap is ugyanúgy függ a látóhatár szélén. A Gólya versenyt futott a hajnallal, de sehogy sem tudta utolérni.
Az expedíció az óceán közepén elterülő sziget felé repült. A sziget a bolygó déli sarkának közelében feküdt, és az első felderítőkorong valamiféle épületeket fedezett fel rajta. Jégmezők vették körül, és a rajta levő épületcsoport sértetlennek tűnt. Emberek is lehetnek ott. A patkányok aligha juthattak el a szigetre. Ezért a kapitány engedélyezte a repülést, bár egy egész napig is eltarthat, és emiatt félbe kell szakítani a város átvizsgálását.
De ennek is megvan a maga haszna. Elég sok anyag gyűlt össze: újságok, könyvek és a többi. Ha ezt nem rendezik, belefulladnak az információba. Az expedícióval Pavlis, Aro, Antyipin és a Kölyök repült el. Sznezsina Ranmakannal foglalkozik. Korona Vasz tovább tökéletesíti a készüléket, Bakov és Lescsuk, a főgépész volt az éjszakai ügyeletes, most pihenniük kell. A többiek az anyag feldolgozásával foglalkoznak. Amikor a hajó készen állt a rajtra, Pavlis még benézett az agy-szektorba, ahol a házi sütetű régészek, művészettörténészek és történészek tevékenykedtek. A Nagy Agy az adatok elemzésével birkózott, és próbálta megfejteni a halott bolygó titkait.
Pavlis szinte irigyelte azokat, akik maradnak. Amellett Ranmakan is nyugtalanította. Csak nehogy Sznezsinának feleslegesen eljárjon a szája. Korona Vasz megígérte, hogy szemmel tartja őket, de mégis…
Még mindig az óceán.
– Lehet, hogy az óceán mélyén maradt valami élet. A mélyrétegek lassan keverednek – jegyezte meg korona Aro, és Pavlis felé fordította sötétzöld arcát, amelyben fehéren világítottak a szemei.
– Nincs kizárva – bólintott Pavlis. – Sajnos, nincs búvárharangunk.
– Rakétát küldünk le. Technikailag megvalósítható.
– Úgy van – szólt közbe Antyipin. – Bár ad egy kis munkát…
– Az ő civilizációjuk körülbelül minek felel meg? – kérdezte a Kölyök. – Mármint a mi fogalmaink szerint.
– Úgy a huszadik század közepének. Akkor nálunk is elég sok nukleáris fegyver halmozódott fel, és fennállt a világháború veszélye.
A látóhatáron feltűnt a jégtáblák fehér csíkja. Valahol ott van az utazásuk célpontja: a kis, hegyes sziget.
– S vajon Ranmakannak mi jár az eszében?
– Vele elég nehéz dolgunk lesz – felelte korona Aro. – Az értelmi színvonala alacsony. Nagyon gyanakvó, nem hiszi, hogy értelmes lények segíthetnek egymásnak. Ellenséget lát bennünk. Ahhoz van szokva, hogy minden emberben ellenséget lásson.
– Nagyon sötéten látja a dolgokat, korona Aro – jegyezte meg Pavlis.
– Nem tehetek róla. Ezek nem az én következtetéseim, hanem a műszereké. De azt hiszem, ha már nem lesz egyedül, megváltozik a helyzet.
A jégtáblák megzabolázták az óceánt, amely most sötétkék folyókat és tavakat alkotott a fehér jégmezők között.
– Ott a szigetünk – szólalt meg Arityipin.
A sziget sivárnak és zordnak látszott, csak a fekete szirtek látszottak ki a jég és a hó alól – az életnek sehol semmi nyoma. A rakéta körberepülte a szigetet: sehol egy ház vagy másfajta építmény, csak a hó a szirtek között.
– Lehet, hogy tévedtünk? – kérdezte Antyipin. – Nincs egy másik sziget a szomszédban?
– Nem, ez az a sziget – felelte korona Aro. – Minden összevág. A nagy szikla alatt lenni kell néhány házikónak.
A rakéta a szikla alatti sima hómezőn szállt le, és jó három méter mélyen belesüllyedt a hóba.
– Minden világos – szólalt meg Pavlis. – A házakat betemette a hó. Nálunk is így szokott lenni a sarkvidéken.
– Most mit csináljunk? – kérdezte a Kölyök. – Belefulladunk a hóba.
– Nem fulladunk bele, de nem is lesz könnyű megtalálni a házakat. Kapcsold be a lokátort.
A rakéta és a sziklák közt zöld téglalap jelezte az egyik házat.
– Leeresztjük a létrát a tetőre – mondta Antyipin. Negyedóra múlva Pavlis és Antyipin térdig a hóban állt a lejtős háztetőn. Pavlis félrehányta a havat, és előtűnt a szürke, eljegesedett tető.
– Kár, hogy a hajtómű gravitációs – mondta Pavlis. – Különben az elhasznált gázzal felolvaszthatnánk a havat, és kész.
– Bizony. – Antyipin leereszkedett a tető szélére, és lábával kipróbálta a párkányt.
A párkány nem bírta el a súlyát, és leszakadt alatta. Antyipin szétcsapta a karját, és eltűnt a hóban.
– Na tessék – nevetett a Kölyök a hajóból. – Már másodszor szakad be alatta valami ezen a bolygón. Hogy nem tud jobb szórakozást!
– Nem történt bajod? – kérdezte Pavlis, és óvatosan a tető szélére lépett.
– Szerintem itt az ajtó – felelte Antyipin. – De nem lehet kinyitni. Befagyott.
– Várjatok – szólalt meg a Kölyök. – Kitaláltam valamit. A szerszámok közt kell lenni Kővágónak. Már meg is van. A sugarát a gyújtópontba állítom, ezzel kúpot képezek. Szláva, kapd el.
De Pavlis nem tudta elkapni, s a hővágó is eltűnt a hóban.
– El ne veszítsd! Nincs több belőle! És lapátot se hoztatok.
– Mi az a lapát? – érdeklődött Aro.
– Egy nagyon egyszerű szerszám. Azzal építették fel a földi civilizáció valamennyi alkotását. Az exkavátor ősapja.
– Értem.
Ennek ellenére nem lehetett tudni, csakugyan megértette-e, vagy azt hiszi, hogy a Kölyök ugratja.
Antyipin először lassú menetre kapcsolta a vágót, aztán amikor a hó zsugorodni kezdett, teljes sebességre állította, és magabiztosan megindult vele a ház mentén. Vigyázott, nehogy a hősugár hozzáérjen az épülethez, és figyelte a hótakaróba utat vágó olvadt hólé csobogását.
A kiolvadt ajtó magától kinyílt. A friss, hideg levegő betört a házba. Pavlis megkocogtatta a lőrésre emlékeztető, keskeny ablak üvegét.
– Még az üveg is ép – jegyezte meg Antyipin. – A ház be van temetve, az ablakai meg épek. Érthetetlen.
– Úgy beszélsz, mintha itt születtél volna – mondta Pavlis. Szélesebbre tárta az ajtót, és bekapcsolta a sisaklámpáját.
A keskeny pitvarféléből nyíló helyiség sarkában tűzhelyet vagy kályhát, középütt háromszögletű asztalt láttak a lámpa fényében. A tűzhelyen levő fazékban jéggé fagyott lé. Jégcsapok csüngtek az alacsony, megfeketedett mennyezetről. Az asztal mögött egy széles heverő, rajta egy rakás megkövesedett rongy. Nagyon szegény volt ez a házikó. A törésszerű ablakokon alig szűrődött be egy kis világosság, az egyetlen szék felborult és belefagyott a padlót borító jégrétegbe. Ember sehol.
– Talán halászok laktak itt? – kérdezte Antyipin.
– Akárkik lakták, alighanem elhagyták.
– Hiába jöttünk ide? – kesergett a Kölyök, hallva ezt a beszélgetést.
A szegényes szobába nemigen illett bele az egyetlen szögön lógó könyvespolc a könyvekkel. Néhány a padlóra zuhant és belefagyott a jégbe, a többit csodálatosképpen összetartotta a fagy a polcon.
– Lehet, hogy egy nemes szellemű, de szegény remete lakott itt?
– Nem volna rossz, ha rábukkannánk. Mert a mi Ranmakanunk szerintem még egy könyvet sem olvasott el. Kérdeztem tőle, de valahogy kitért a válasz elől – mondta Pavlis.
– Nincs kizárva, hogy a remete elment hazulról, és útközben megfagyott.
– Nem tudjuk a sziget egész havát és jegét felolvasztani – mondta komolyan Antyipin.
– De hol a többi ház? A felderítőkorong két hónappal ezelőtt több házat is látott – jegyezte meg a Kölyök.
– Azokra nehezebb lesz rábukkanni – mondta korona Aro.
– Attól tartok, hogy lavina temette be őket. Ahhoz, hogy kiszabadítsuk őket, sokkal vastagabb hó- és jégréteget kellene áttörnünk, mint amilyen ez volt.
– Érdekes, milyen áporodott itt a levegő. De hiszen a szkafanderben nem érezhetem a szagokat!
Antyipin odaadta a könyvet a hajó ajtaján lenyúló Kölyöknek, majd az orvos felé fordult.
– Te mit csinálsz?
– Fel akarom olvasztani a jeget az ajtó előtt. Itt lépcsők vannak. Valami rájuk fagyott.
Pavlis odább ment, és derékig belesüppedt a hóba. A vágó sugarát ráirányította a jégre. Néhány másodperc múlva a jég olvadni kezdett a hősugártól, és a leve szertefolyt minden irányba. Széles gödör vált láthatóvá. Alján ovális tál, abban pedig megfagyott kásaféle.
– Ez minden – mondta Antyipin, és felvette a tálat.
Pavlis ismét bekapcsolta a hővágót, aztán körözni kezdett vele, hogy nagyobb területen olvassza fel a jeget. Pár perc múlva a vékony jégrétegen átsejlett egy emberi kéz, amely a tál után nyúlt.
– Íme a remeténk – mondta Pavlis.

7

Alig helyezték el a "remete" tetemét a gépben, kitört a hóvihar. Egy perc alatt visszatemette a házikót és a körülötte taposott ösvényt, teljesen eltüntetve minden nyomot.
A rakéta a hó és a szél süvöltő, dühös kavargásban emelkedett a magasba. Tizenkét kilométeres magasságba kellett emelkednie, mert a felhőfront csak ott ritkult meg valamelyest: ettől kezdve alattuk úsztak a gomolygó hófelhők. Az összeköttetés megszakadt, de a Kölyöknek annyit még sikerült tudatnia a Szegezsával, hogy Vasz készítse elő a készülékét. Az "Ember" elnevezésű akció folytatódik.
Hazafelé nem történt semmi említésre méltó. Antyipin és a Kölyök a légkör felső rétegeit tanulmányozta. Pavlis megpróbálta kisilabizálni az összeragadt papírhalmazokat, amelyek hajdan könyvek voltak. Korona Aro pedig szunyókált, vagy talán csak a gondolataiba merült.
Vakon szálltak le. Csak a lokátor jelezte odalent a házakat s mellettük a Szegezsa korongját.
A felhők csak közvetlenül a földfelszín fölött oszlottak szét. A rakéta bekerült a tájoló sugarába, és simán odaúszott a járműbejárathoz; a Szegezsa testéből eléje siklott a keskeny hangár, melyben addig kellett maradnia, amíg a fertőtlenítő sugarak gondosan le nem mossák.
– Mi újság? – kapcsolt rá Antyipin az űrhajó vonalára. – Minden rendben?
A kapitányi hídon csak Kudarauszkasz tartózkodott. Világoskék szemében nem tükröződött semmilyen izgalom.
– Hát nálatok? – felelt kérdéssel a kérdésre.
– Semmi különös. Korona Vasz előkészítette a készüléket?
– Várnotok kell – felelte Kudarauszkasz higgadt hangon – A készülék működésben van. Foglalt.
– Hogyhogy foglalt? Találtak még valakit?
– Nem találtunk. A fertőtlenítés után korona Aro kéretik azonnal a laboratóriumba. Meg Pavlis.
– Ne hülyéskedj, Zenonasz – szólt közbe a Kölyök. – Ide figyelj, történt valami?
– Semmi jó. Minél gyorsabban szálljatok ki a rakétából. Szükség van rátok.
Kudarauszkasz kikapcsolta a mikrofonját.
Az űrhajósok kiugráltak a rakétából, és gyorsan körbeforogtak a fertőtlenítő sugarai alatt. A következő szakaszban ledobálták magukról a szkafandert.
– A kapitány nincs a hídon – jegyezte meg a Kölyök –, pedig most, ha jól tudom, neki kellene szolgálatban lennie.
– Lehet, hogy Ranmakannal történt valami.
– Vele aligha – mondta korona Aro komoran. – Az összes adat szerint ő az itteni civilizáció tipikus képviselője. Mi még a kezdődő gyomorfekélyét is megszüntettük, amelyről nem is tudott.
– Akkor is – makacskodott a Kölyök. – Gondoljon valamelyik ártatlan vírusunkra, amely neki halálát okozhatja. Vagy Milja néni etette meg valamivel, merő jószívűségből.
– Hagyd ezeket a lázálomba illő ötleteket – szólt rá Pavlis a kelleténél élesebben. Neki sem tetszett Kudarauszkasz titokzatoskodása.
– Készen vannak? – érdeklődött Aro.
– Igen.
Pavlis kikapcsolta a fertőtlenítő berendezéseket, és kinyitotta az űrhajóba vezető ajtót.
Az ajtóban már ott várta őket Sznezsina. Sápadt volt, fehér arcában szinte lángolt telt ajka, s a szeme még nagyobbnak és feketébbnek látszott, mint egyébként.
– Szia, Sznezska. Mi történik itt nálatok? – esett neki a Kölyök.
– Hallottam a beszélgetéseteket Zenonasszal – felelte a lány. – Nagy baj történt. És én vagyok az oka.
– De hát mi? – Pavlis megragadta a lány karját. – Ne idegeskedj. Mi történt?
– Zagrebint megölték – felelte Sznezsina. – És én tehetek róla…

8

Különben, Sznezsina nem tehetett semmiről. Saját magán kívül nem hibáztatta őt senki. A hiba az volt, hogy az űrhajósok egy kicsit felváltról vették azokat a problémákat, amelyekkel a Kék Bolygón találkoztak. Túlságosan szilárd volt bennük az a meggyőződés, hogy az űrhajó nemes küldetéssel érkezett ide, s hogy azokat az embereket, akiken segítettek, elsősorban a hála érzése kell hogy eltöltse a Szegezsa iránt. Még korona Vasz is, aki pedig a műszerek adataiból jól tudta, hogy Ranmakan reagálása saját megmentésére egyáltalán nem volt olyan egyértelmű, még ő is teljesen nyugodtan nézett e feltámasztás minden lehetséges következménye elé.
A legénység tagjait teljesen lekötötte az elpusztult bolygó életéért vívott harc, és az első élő ember megjelenését, mihelyt az első órák elmúltával csökkent a szenzáció hatása, teljesen természetes dolognak tartották. Miután meggyőződtek róla, hogy a koronák készüléke működőképes, és a segítségével csakugyan megmenthető a bolygó, az egész űrhajót elfogta a serény munka láza. Mindent meg kellett tudni a megmentendőkről. Minél gyorsabban meg kellett találni az embereket, hogy életre kelthessék őket, s ehhez át kellett kutatni a bolygó minél nagyobb részét. Az első napok nyomasztó hangulatát végre felváltotta a siker reménye, a Szegezsa legénysége pedig gyakorlatias emberekből állt, akik a feladatot most minél gyorsabban és a lehető legjobban akarták megoldani. A rakétáról küldött radiogram, amely tudatta, hogy még egy embert találtak, csak még jobban megerősítette bennük ezt.
A sorsára hagyott bolygó napról napra jobban pusztult, mindennap újabb művészeti alkotások mehettek tönkre, a patkánymutációk pedig felfaltak mindent, amihez csak hozzáért apró, hegyes foguk.
Ezért Sznezsinát igazán nem lehet hibáztatni azért, hogy nem szentelt Ranmakannak annyi figyelmet, amennyit akkor szentelt volna, ha ismeri a valódi gondolatait és szándékait.
Egyvalamiben azonban csakugyan hibázott. Közte és Ranmakan között a következő párbeszéd zajlott le:
– Hogyhogy maguk fegyvertelenül érkeztek hozzánk? – kérdezte Ranmakan. – És ha netán ellenségesen fogadják magukat? Ha, mondjuk, a piék közül életben maradnak egyesek?
– Ugyan, ez abszurdum – felelte Sznezsina szórakozottan, és legszívesebben máris rohant volna a laboratóriumba, ahol – ha Hrisztónak hinni lehet – az Agy valami nagyon fontos dokumentumot fejtett meg.
Mind Sznezsina, mind a többiek szerint Ranmakan aligha tartozott a bolygó nagy koponyái közé, és a város életéről adott tájékoztatása éppannyira szegényes volt, ahogy egy huszadik század; kispolgár számolt volna be a földi viszonyokról. Ranmakannal beszélgetni unalmas volt, és a piék harciasságáról vagy az űrhajó raktárából sajnálatosan hiányzó rágni valóról hajtogatott frázisai már a könyökükön jöttek ki…
– Ugyan, ez abszurdum – mondta Sznezsina. – Egy: le sem szálltunk volna a bolygón, ha értelmes életet fedezünk fel rajta. Legalábbis a Galaktikai Központ engedélye nélkül.
– És ha mi föld-levegő rakétával fogadjuk magukat? Akkor mi van? – kérdezte Ranmakan.
– Miért akartak volna lelőni?
– Hát… csak. Vagy tegyük fel, hogy mennek a városban, és egyszer csak rálő magukra egy rendőr a sarok mögül. Akkor mi van?
– De hiszen mondtam már, hogy ez kizárt dolog. Mielőtt leszálltunk a bolygóra, meggyőződtünk róla, hogy nincs rajta élet.
– Jó. És ha egy trezár ugrik maguknak?
Sznezsina már tudta, hogy a trezár egy hatalmas ragadozó, amolyan tigrisféle.
– Erre a célra van fegyverünk.
– Mindjárt gondoltam. – Vékony, kékes ajkát úgy összeszorította, hogy szinte eltűnt. – Fegyver nélkül tehát sehova se mennek, hiába beszélnek annyit barátságról meg effélékről.
Sznezsina arra gondolt, hogy már úgyse sikerül beugrania a laboratóriumba, hát elővette a Ranmakanhoz intézendő kérdések jegyzékét.
– Azzal a fegyverükkel embert is lehet ölni? – kérdezte most Ranmakan.
– Lehet, de minek?
– Mi lesz, ha én már nem kellek maguknak?
– De hát szó sincs arról, hogy maga kell-e nekünk vagy sem – mondta Sznezsina bosszúsan. – Maga nekünk sohasem kellett. Magának van szüksége saját magára. A bolygójának, a városának. Csak nem akarja azt mondani, hogy magának teljesen mindegy, hogy létezik-e ez a város, az ismerősei, a többi ember…
– Nem tudom – mondta Ranmakan. – Őrájuk nem is gondoltam.
– Tudja mit, beszéljünk másról. Én kérdezek, maga meg válaszol.
– Megint vallatnak? – sóhajtott fel Ranmakan.
– Jó, akkor kérdezzen maga.
– Nincs kedvem – nyűgösködött Ranmakan. – Aludni szeretnék- És hol vannak a pisztolyok? Magának van pisztolya?
– Pisztolyom?
– Hát… fegyvere?
– Senkinek sincs. A fegyverszekrényben vannak, meg egy a kapitányi hídon. Ha netán valaha szükség lenne rá. Azóta van így, hogy a Ganimédeszen jégkorszakbeli óriásgyíkok hatoltak az űrhajóba, és se a kapitánynál, se a legénység egyetlen tagjánál nem volt semmilyen fegyver.
– És mindenkit felfaltak? – érdeklődött Ranmakan. – A kapitányt is, meg a legénységet is?
– Két áldozat volt.
– Jól van – mondta Ranmakan. – Én most lefekszem.
– Szép álmokat – búcsúzott el Sznezsina. – Ha szüksége van rám, mindig megtalálhat vagy itt, vagy az Agynál.
Ranmakan elment. Sznezsina nem nyugtalankodott miatta. Végtére is a laboratóriumban ott van korona Vasz, aki bármely pillanatban megtudhatja, hogy Ranmakan hol tartózkodik.
Korona Vasz is hibás volt. Eszébe jutott a Milja néninek tett ígérete, s ahelyett, hogy legalább néha utánanézett volna, merre csavarog Ranmakan, hozzáfogott a csirkék felélesztéséhez. Ez a probléma nemcsak mint jótett érdekelte, hanem mint kifejezetten tudományos kísérlet is. Hústermelési kísérleteket még nem végeztek. Már csak azért sem, mert a koronák vegetáriánusok.
A történtekért Kudarauszkasz is felelős. Őt az elvont pszichológiai vizsgálatok iránti vonzalma vezette félre. Amikor Ranmakan feljött a kapitányi hídra, és ide-oda mászkált a helyiségben, s közben néha-néha rápillantott a kinti világot mutató képernyőre, Kudarauszkasz kérdezgetni kezdte. Az, hogy éppen Ranmakant keltették életre, szerinte némi előnyt biztosít számára ellenfeleivel szemben: sokkal rosszabb helyzetben volna, ha olyan lény került volna elsőnek a Szegezsára, aki általános tiszteletet és szeretetet vívott ki magának. Ranmakan sem az egyikre, sem a másikra nem törekedett. Még csak hálás sem volt azért, hogy feltámasztották. Kudarauszkasz szeretett volna közelebbről megismerkedni a Muna kishivatalnokával, hogy megtalálja a világnézetében azokat az elemeket, amelyek az egész bolygó elpusztulására vezettek.
Ezért aztán Kudarauszkasz, mihelyt Ranmakan feltűnt a kapitányi hídon, értésére adta, hogy nincs szándékában magára hagyni, s egyik kérdést a másik után tette fel neki, látszólag teljesen ártatlan, de kétélű kérdéseket.
Ranmakan, aki minden kérdezősködést bizalmatlanul fogadott, nem akarta felbosszantani a fehér hajú tisztet azzal, hogy nem válaszol a kérdéseire, ezért ha kurtán és szárazon is, válaszolt neki, de közben maga is feltett néhány kérdést, amelyek látszólag szintén semmitmondóak, ám ugyancsak kétértelműek voltak. Érdeklődött a fegyverek felől is. Kudarauszkasz felfigyelt erre a kérdésre. Úgy értékelte, mint a Kék Bolygó lakosai agresszivitásának tanúbizonyságát.
Ugyanazt válaszolta, amit Sznezsina, és Ranmakan éppúgy nem hitt Kudarauszkasznak, mint ahogy Sznezsinának sem. Sőt magában még csodálkozott is, hogy a jövevények ennyire összebeszéltek.
– És messzire visz? – kérdezte Ranmakan.
– A sugárpisztoly? Nem. Legfeljebb száz méterre. Hiszen csak önvédelmi fegyver.
– Nekünk olyan pisztolyaink és géppuskáink vannak, amelyek három kilométerről is pontosan célba találnak – jegyezte meg Ranmakan.
Más hosszmértéket használt, de a fordítógép, amely a nyakában lógott, földi mértékre számította át. (A gép csak akkor használta a helyi kifejezéseket, ha egy fogalomnak nem volt földi megfelelője.)
– De hiszen mondtam már – mondta Kudarauszkasz nyugodtan –, hogy ez kifejezetten önvédelmi fegyver. Elárulok egy titkot: amióta a Szegezsán dolgozom, még egyszer sem volt rá szükség. Illetve egyszer, a Ganimédeszen.
– Tudok róla – mondta Ranmakan. – Amikor a jégkorszakbéli óriásgyíkok behatoltak az űrhajóba.
– Honnan tudja? – csodálkozott Kudarauszkasz.
– Sznezsina mesélt róla – felelte Ranmakan, és magában nagyon mérges volt, amiért elszólta magát.
De Kudarauszkasz nem gyanított semmi rosszat abban, hogy Ranmakan már a legénység második tagjával beszél a fegyverekről. Elhatározta, hogy ezt is érvként használja fel majd a kapitánnyal és korona Aróval folytatandó vitáiban.
– És a találatok értéke? – kérdezte most Ranmakan.
– Nem emlékszem. Mindjárt megnézem.
A kapitány nem tartózkodott a kapitányi hídon, így hát Kudarauszkasz kettesben volt Ranmakannal. Felállt, oda? ment a falhoz, és kinyitott egy kis ajtót. Amögött, a polcon tartották a sugárpisztolyt.
– Mindjárt megnézzük – mondta Kudarauszkasz –, habár ennek semmi jelentősége. A szórás… A találat… Látja, milyen egyszerű a kezelése?
Ranmakan figyelmesen nézegette a pisztolyt. S ekkor Kudarauszkasznak valami kellemetlen előérzete támadt. Legalábbis ezt mondta később Dauernak. Visszatette a pisztolyt a helyére, becsapta az ajtót, és fürkésző pillantást vetett Ranmakanra. De azt mintha már egyáltalán nem is érdekelte volna a pisztoly. Visszament a képernyőhöz, és az esőfüggöny mögé bújó várost kezdte nézegetni.
– Ma nem megy oda senki? – kérdezte.
Furcsa helyzetbe került: egyrészt a tervét váratlanul megkönnyítette, hogy börtönőrei még az ajtaját sem zárják be a fegyverszekrénykének, másrészt csapdát sejtett emögött. Ranmakan nem akarta megvárni az események kibontakozását. Félelme, amely abban a pillanatban fogta el, amikor a betegszobában kinyitotta a szemét, még mindig nem múlt el. Az irányította minden cselekedetét.
– A városba? Úgy tudom Zagrebin akar kimenni a Sünnel. Egészen a város túlsó felébe. Valamilyen szerkesztőség épülete van ott. Ismeri?
– Azt a negyedet nem nagyon ismerem – felelte Ranmakan. – Mikor indulnak?
– Hamarosan. Úgy félóra múlva. Itt is van már. Gennagyij Szergejevics, mikor megy ki a városba?
– Átadom az ügyeletet Bakovnak és indulunk. Mi az, Ranmakan, velünk akar jönni?
– Még nem jártam arra… a háború óta – élénkült fel Ranmakan.
– Akkor velünk jön. Segíteni fog nekünk.
Itt követte el a hibát Zagrebin. Óvatosabbnak kellett volna lennie Ranmakannal szemben. És korona Vásznak is. De sem az egyik, sem a másik nem gondolt arra, hogy Ranmakan olyan civilizáció képviselője, amely több száz évvel elmaradt a Földétől és a Koronáétól. Mások a gondolatai, mások a reflexei, és teljesen mások az emberi viszonylatai.
Egyedül Kudarauszkasz gondolt erre, de a gyanúja annyira kialakulatlan és megalapozatlan volt, hogy ha most előhozakodik vele, csak felidézi a kapitány emlékezetében a korábbi vitájukat, és rossz színben tünteti fel magát. Kudarauszkasz inkább hallgatott…

9

Kiderült, hogy nem is olyan nehéz kivenni a pisztolyt a kis szekrényből és elrejteni a robotok által varrt öltözék zsebében. A kapitány kiment, hogy előkészítse a Sünt az indulásra, Kudarauszkasz pedig számításaiba mélyedt.
A többi még egyszerűbben ment. A szkafander vezérlése automatikusan történt. Ranmakan végigment benne néhányszor a folyosón, és kijelentette, hogy kitűnően érzi magát benne.
A szkafanderben mindent hallani lehetett, amit a többiek beszéltek, akik szintén szkafandert viseltek. Amellett összeköttetésben maradtak az űrhajóval is.
– Maga lesz az idegenvezetőnk a városban. Jó? – mondta a kapitány, és bepréselte testét a terepjáróba.
– Szívesen – mosolygott Ranmakan. Szabadulása már csak percek kérdése.
– Nem is reméltem, hogy velünk szeretne jönni – folytatta Zagrebin. – Egy idevalósival sokkal könnyebb a dolgunk. De nem akartam megkérni rá, mert féltem, hogy nehezen viselné el…
– Szó sincs róla – felelte Ranmakan. – Indulhatunk. – Sietett. Kudarauszkasz vagy Bakov bármelyik pillanatban felfedezheti a pisztoly eltűnését, és akkor mindennek vége.
Amikor a Sün fülkéjében Bauer és Zagrebin háta mögött elhelyezkedett, észrevétlenül kinyitotta a szkafander oldalát, és a zsebéből előhúzta a pisztolyt. A terepjáró fülkéje csak kevéssé védett a sugárzástól. De Ranmakan nem hitte el még azt sem (mint ahogy sok mindent nem hitt el abból, amit a Szegezsán mondtak neki), hogy az a sugárzás, amely testét addig a pillanatig érte, amikor az oldalát nem védte a szkafander, életveszélyes.
A központba vezető utca – Diadal utcának nevezték – első házainak egyike előtt a terepjáró megállt.
– Itt egy kicsit körülnézünk. Nem számítottunk rá, hogy velünk jön – mondta Zagrebin. – Csak magunkhoz vesszük az újságokat, és máris folytatjuk utunkat a központ felé. Nincs kifogása ellene?
Ranmakannak nem volt kifogása ellene. Megvárta, míg Bauer és Zagrebin eltűnik a szerkesztőség keskeny, magas ajtajában, s akkor futásnak eredt abban a reményben, hogy majd elbújik valamelyik kapu alatt.
A kapitánynak azonban, amikor belépett a szerkesztőség ajtaján, a sokat tapasztalt emberek hatodik érzéke azt súgta, hogy álljon meg és forduljon hátra. S meglátta a menekülő Ranmakant.
– Ranmakan! Álljon meg! Mit csinál?
A kapitány Ranmakan után eredt. Tudta, hogy ez az ember az űrhajó védelme nélkül egykettőre elpusztul ezen a földön.
Ranmakan viszont nem tudta ezt, visszafordult, előkapta a pisztolyt, és öt lépésről a fél kapacitást beleeresztette a kapitány arcába és mellébe.
Ezt még a kitűnő védelmet biztosító szkafander sem tudta kivédeni. Áttetsző páncélzata megfeketedett, elszenesedett, és a kapitány a rettenetes fájdalomtól szétcsapta a karját, és elterült a nedves, csorba kövezeten.
Bauer már az ajtóban állt. A második lövést Ranmakan őneki szánta, de a tiszt a másodperc töredéke alatt beugrott az ajtó nyílásába, s az ajtóban gomolygó kék füst elrejtette őt a második lövés elől.
Ranmakan megállt. Mit tegyen? Ő most szökevény, ellensége a hatalmas űrhajónak és a hatalmas erejű jövevényeknek. Igaz, hogy Bauernak nincs fegyvere…
Ranmakan akkor belelőtt a Sün lánctalpába. A Sün, a robot önvédelmi ösztönétől hajtva, félreugrott, de a következő lövés már eltalálta. Lánctalpa megolvadt, és a terepjáró egyhelyben kezdett forogni.
– Mi történt? – kiáltotta Bakov, és a hangja majd megsiketítette Ranmakant. – Mi történt? Zagrebin! Bauer!
Ranmakan cikcakkban futott az utcán, mintha észrevehetnék őt az űrhajóból. Berohant egy átjáró-udvarba, majd a keskeny mellékutcákon át a hegyek felé. A várost felgyújthatják, hogy bosszút álljanak. De a hegyekben bottal üthetik a nyomát. – Ranmakan megtámadta a kapitányt – hallotta végül Bauer hangját a sisakjában. – A kapitány megsebesült vagy meghalt. A Sün megsérült. Sürgős segítségre van szükség. Én üldözőbe veszem Ranmakant…
– Semmi esetre sem! Maradjon a helyén! – utasította Bakov. – Nyújtson segítséget a kapitánynak. Honnan van Ranmakannak fegyvere?
– A mi sugárpisztolyunk van nála. Mit művelt a főnökkel! Gyorsan!
– Máris indul az Óriás!
Ranmakan az átjáró-udvarokban és mellékutcákban bolyongott, keresve a hegyekbe vezető utat. Nem akarta elhinni, hogy pillanatnyilag mindenki megfeledkezett róla, és senki sem üldözi. A szkafander nem győzte a levegő adagolását gyorsan fujtató tüdejének. Ranmakan fulladozott. Nem akarta levenni a sisakot, mert ha leveszi, nem hallhatja a beszélgetéseket. Ám a sisak minden lépés után egyre jobban nyomta a fejét, és egyre nehezebben kapott levegőt.
A legutolsó ház sarka mögött elbújt, lecsavarta a sisakot, és az úttestre hajította. Mint egy áttetsző labda, úgy gurult az úttest felét elöntő tócsa felé, majd a szél által űzve, végigúszott rajta. Feltámadt a viharos szél, havas esőt csapott Ranmakan arcába, és nekifeszült, mintha mindenáron meg akarná állítani. De Ranmakan örült a rossz időnek: így még nehezebben bukkanhatnak rá.
Felfelé kaptatott a hegyen. Lassított: már nem bírt futni, annyira elfáradt. A pisztolytól nem vált meg. Csak minél messzebb az űrhajótól, fogsága színhelyétől, a jövevények bosszújától…
Ranmakanra gyors és gyötrelmes halál várt. Minden lépéssel pár ezer röntgennyi sugárzás hatolt a tüdejébe. Már csak korona Vasz készüléke menthette volna meg. De ő menekült előle.
A sziklák összezárultak az ösvény fölött. Ranmakan leült, hogy megpihenjen. A szél nem ért el idáig. Ranmakan zsebre dugta a pisztolyt. Egészségesnek és erősnek tudta magát. Most az a legfontosabb, hogy megtalálja az övéit, és beszámoljon a jövevényekről. Valahol léteznie kell az ő megszokott világának, a törvény és a rend világának.
Ezalatt Bauer az űrhajó felé vonszolta a kapitány elszenesedett, tehetetlen testét, amely rettenetesen nehéz volt a szkafanderben. Ki se kerülte a tócsákat, kőrakásokat. Kapkodva lélegzett, annyira sietett; az ő sisakja sem győzte a levegő adagolását.
A legutolsó ház előtt szembetalálkozott az Óriással.
Addigra teljes erővel tombolt a vihar, s Bauer csak akkor vette észre a terepjárót, amikor Lescsuk, a főgépész kiugrott belőle és rákiáltott:
– Várj, segítek!

NEGYEDIK FEJEZET

A második kudarc

1

A legénység nagy része – nem volt, aki megtiltsa – a laboratóriumba csődült. Korona Vasz nem fogott addig munkához, amíg meg nem jelent Aro és Pavlis: egyedül nem boldogult volna a készülékkel. Vasz tisztában volt azzal, hogy most, amikor a kapitány lehűtött teste itt fekszik a műtőasztalon, készen az életre keltéshez, az időnek már nincs akkora szerepe a megmentésében. Korona Vasz tudta ezt, és meg is magyarázta Bakovnak, aki átvette a hajó parancsnokságát, és Sznezsinának, ám ők ennek ellenére izgatottan számolták a perceket, mert úgy rémlett nekik, hogy minden újabb perccel csökken az esély arra, hogy Zagrebin valaha is visszatérhessen a kapitányi hídra, oda veregesse a cigarettáját a hamutartó széléhez, és így szóljon az ügyeletes tisztnek: Minálunk a főiskolán volt egy eset…
Amikor Kudarauszkasz közölte a laboratóriummal, hogy a rakéta lefelé ereszkedik, Bakov utasította, hogy ne siettesse a fertőtlenítést. Mindennek a terv szerint kell történnie. A sietség miatt vírus vagy sugármaradvány juthat be a laboratóriumba. Bakov nem könnyen szánta rá magát erre, de most ő a kapitány, és a legfőbb kötelessége, hogy biztosítsa a főnök életre keltését, illetve azt, hogy visszatérhessen a posztjára és újra átvehesse a parancsnoklást. Miután Bakov ekképpen megfogalmazta magában a feladatot, hozzálátott a végrehajtásához. Igaz, a laboratóriumból nem volt képes eltávolítani a kíváncsiskodókat: nem vitte rá a lelke. Csak azt kérdezte meg Vasztól, hogy nem zavarják-e a munkájában, ő pedig azt válaszolta, hogy nem.
Sznezsina az ajtóban állt Bauerral. Pavlis és Aro a műszerekhez ment. A kapitány arcát és mellkasát lepedő borította, és a műszerek meg csíptetők nagy halmazából csak széles, szeplős keze feje látszott ki.
– Nem lesz semmi baj – szólt oda Bauer Sznezsinának. Nagyon szerette volna, ha csakugyan nem lenne semmi baj.
– Kérem azokat, akikre nincs szükség, hagyják el a helyiséget – mondta most Pavlis. – Segíteni úgysem tudtok, a beszélgetésük pedig zavar.
– Nem fogunk beszélgetni – ígérte Sznezsina.
– Gyerünk – mondta a lánynak Bauer. – Ott a képernyő. Pavlis is ideges.
Miközben felfelé mentek, megjegyezte:
– Nem sok hiányzott, hogy én is odakerüljek a műtőasztalra. Az volt a szerencsém, hogy Ranmakan nem tud bánni a pisztollyal.
– Ahhoz elég jól bánik vele, hogy ölni tudjon – szólt közbe Kira mérgesen. – És ha valami komplikáció merül fel a műtét közben?
Bauer kinyitotta előttük az ajtót, s közben elmosolyodott.
– Mit nevetsz? – csodálkozott Kira.
– Azt, hogy az emberek milyen gyorsan alkalmazkodnak az új körülményekhez! Ha ez egy hónappal előbb történik, az egész űrhajó gyászba borul. Meghalt a kapitány. Most meg mintha mi sem történt volna. Vagyis úgy beszélünk a főnökről, mint aki balesetet szenvedett, de azért él.
– Ne beszélj hülyeségeket – sértődött meg Kira. Igazán nem volt kedve filozofálni. – Hát persze, hogy élni fog.
Kudarauszkasz bekapcsolta a laboratóriumot mutató készüléket, s amíg a legénység tagjai elhelyezkedtek, megkérdezte:
– Hát Ranmakan hol van?
– Ki tudja? – vont vállat Bauer.
– Utol kell érni. Különben elpusztul.
– Én ugyan nem kelteném életre még egyszer. Megérdemli a büntetést – jelentette ki Kira.
– Próbáljátok őt megérteni – szólt közbe Sznezsina. – Egyszerűen nem hitt nekünk. Azt gondolta, hogy az ellenségei vagyunk.
– Hátha őrült? – töprengett hangosan Kudarauszkasz. – Nem a mi fogalmaink szerint, hanem úgy őrült, ahogy a bolygó többi lakója is. A gyilkolás megszállottja.
– Hoztunk még egy embert – jutott eszébe Bauernak. – Egy távoli szigetről. Holnap vagy holnapután magad is tapasztalni fogod, hogy itt is különböznek egymástól az emberek.
– Miért, te már meggyőződtél róla?
– Régen.
A biológusok bekapcsolták a készüléket. A kapitányi híd monitora felülről mutatta a laboratóriumot, mint ahogy a medikusoknak mutatják a demonstrációs műtéteket. Csöndben figyelték, mi történik odalent.
Nyílt az ajtó, és Milja néni somfordált be.
– Itt maradok egy kicsit – suttogta. – Nem bírom ki egyedül.
– Maradjon csak nyugodtan. – Zenonasz egy fotelt tolt oda neki.
A hangszóróban megszólalt Lescsuk hangja:
– Zenonasz, kapcsold nekünk is a laboratóriumot. Semmit sem hallunk.
– Egyelőre nincs is mit hallani. Minden úgy megy, ahogy kell. Kapcsolom.
Tíz perc múlva Vasz a műtőasztal kupolája fölé hajolt, majd így szólt Pavlishoz:
– A bőrfelület kezdi visszanyerni eredeti állapotát.
– Na látjátok – jegyezte meg Bauer.
– Pulzus hetven – mondta Aro –, vértelítődés rendes.
– Élni fog – mondta Pavlis kicsit hangosabban, mint ahogy a műtőkben beszélni szokás.
– Várjon – szólt rá Vasz. – Még ne kiabáljuk el. Szerintem a tévét is kikapcsolhatjuk. Néhány perc múlva a művelet befejeződik, de csak két órával azután ébreszthetjük fel a kapitányt, már a betegszobában. Majd ott mindenki láthatja.
Korona Vasz kikapcsolta a tévét.
… Két óra múlva a kapitány zavartan mosolygott: ugyanazon az ágyon feküdt, amelyen még nem is olyan régen a gyilkosa, és fogadta a legénység rögtönzött tisztelgését. Az ágy fejénél korona Vasz állt, és széles ajkával boldogan cuppogott. Nemcsak, annak örült, hogy a kapitány él, egészséges és semmiben sem különbözik a korábbi Zagrebintól, hanem annak is, hogy az elsők között érkező Milja néni megszorította az ő kezét, és így szólt hozzá:
– Köszönöm, doktor. Maga nélkül most árvák lennénk. Amikor a Kölyökre került a sor, odament Vaszhoz, és az egyik kezével gratulálva, a másikat kidudorodó zsebére téve, súgva megkérdezte:
– Szabad dohányozni a főnöknek?
– Természetesen – felelte Vasz. – Ha Pavlis engedélyezi. Ő itt a főnök.
Pavlis kedélyesen bólintott. A Kölyök előkapta a zsebéből a főnök kedvenc hamutartóját és egy csomag cigarettát.
– Rágyújthat! – mondta diadalmasan, és letette az éjjeliszekrényre.
Zagrebin ránézett a cigarettára, mintha az emlékezetében kutatna, vajon milyen célra is használta valaha. Eszébe is juthatott, mert így szólt:
– Köszönöm, de valahogy nem kívánom.
A Kölyök valósággal megdermedt. A Szegezsa kapitányával ilyesmi nem fordulhat elő! Gyanakvó pillantást vetett a két biológusra. A szeméből világosan ki lehetett olvasni: Mit csináltak a főnökkel?
– Amikor a tüdőt regeneráltuk, egyúttal megtisztítottuk a nikotintól – magyarázta korona Vasz. – Lehet, hogy emiatt.
De a Kölyök továbbra is meredten nézett rá, míg végre a korona rájött, mit szeretne hallani tőle.
– Semmi másban nem fog különbözni a régi Zagrebintól. Nem szabad, hogy különbözzék.
– Gyújtsak rá mégis? – kérdezte Zagrebin. – Nem, nem kívánom.
Korona Vasznak igaza volt. Minden másban a kapitány ugyanolyan, amilyen volt, csak a dohányzást hagyta abba. És Sznezsinának, aki örökké elfelejt cigarettát magához venni, nem lesz többé kitől kérni, ha együtt lesznek szolgálatban.
Pavlis később elmondta Sznezsinának, ő ugyan nem vette észre, hogy Vasz megtisztította volna a kapitány tüdejét. Annál kevésbé, mert a dohányzás narkotikus szokás, amely nem a tüdőben, hanem az agyban fixálódik. Egyszerűen Vasz nem bírja elviselni a füstöt, mondta Pavlis, de minthogy végtelenül tapintatos lény, ezt hangosan soha nem mondta ki, csak szép csendben kiiktatta azokat az agysejteket, amelyek a kapitány dohányzási szenvedélyét irányították.

2

A Sün másnap reggel indult el Ranmakan felkutatására. Kudarauszkasz rá akarta beszélni Bauert, hogy vigyen magával fegyvert, de ő kereken visszautasította. Hiába érvelt Kudarauszkasz:
– Értsd már meg: a legeslegrosszabb esetben megölöd, aztán újra feltámasztjuk, így meg kockára teszed a saját életedet is, meg a Kölyökét is.
– Antyipin erőmezőt szerel a terepjáróra, ez egy. Kettő: te már meghaltál valaha? Legalább félig? Azt hiszed, ez olyan egyszerű, meghal és kész? Különben, ha nem hiszel nekem, beszélj Zagrebinnal. Majd ő mond neked valamit, amit nem fogsz megköszönni.
Kudarauszkasz elképzelte magában a kapitány szavait, és így felelt:
– Nem vitatkozom. Ha felszerelik az erőmezőt, nem bánom.
A Sün még mindig nem indulhatott. Amíg Antyipin és a robotok a berendezést szerelték, Bauer a térképeket tanulmányozta: megpróbálta kitalálni Ranmakan útvonalát. Úgy határoztak, hogy először a kikötőt és a raktárakat vizsgálják át: Ranmakan régi ismerős körzetét. Ha ott nem találják, át kell helyezniük a kutatást a hegyekbe.
– Tudod, engem mi nyugtalanít? – mondta a Kölyök Bauernak, amikor lementek a terepjáróhoz. – Előbb-utóbb biztos megéhezik vagy megszomjazik. De se étel, se ital nincs a szkafanderben. Tehát hogy ehessen valamit, leveszi a sisakját, és halálos sugárdózist kap.
– Remélem, hogy semmi ennivalót nem talál ezen a pokoli bolygón – felelte Bauer.
Csöpp kedve sem volt a gyilkost keresni, de maga jelentkezett erre az útra, mert (akárcsak a legénység nagy része) magát okolta a történtekért. De sokkal szívesebben lenne jelen a "remete" feltámasztásánál. Abban reménykedett, hogy Ranmakan valahol a kikötőben rejtőzködött el, és akkor még idejében visszatérhetnek az űrhajóra.
A legtöbb reményt a plasztilit detektorhoz fűzték, amely több száz méter távolságból felfedezi annak az anyagnak a nyomait, amelyből a szkafander készült. A detektort kifejezetten abból a célból szerkesztették, hogy ha az idegen bolygón valami miatt megszakad a kapcsolat valakivel, meg lehessen találni. Ranmakannal pedig nyomban a szökése után megszakadt a kapcsolat. Egyszer sem válaszolt az űrhajó hívására.
Bakov a képernyő előtt állt, és azt nézte, hogyan olvad bele az esőfüggönybe a púpos terepjáró. Amikor eltűnt a házak mögött, így szólt:
– Óvatosabban. Nem kellene már most bekapcsolni a mezőt? Hátha les rátok?
– Mi előbb felfedezzük őt – felelte Bauer. – A detektor működik.
Bakov bekapcsolta a másik monitort. A laboratóriumban nagy volt a sürgés-forgás. Lám, ez a csoda is lassan mindennapi eseménnyé válik.
– Mi újság? – kérdezte.
– A szokásosnál több időre van szükség – felelte korona Vasz. – Most egy jégtömb fekszik előttünk.
Bakov ekkor a betegszobát hívta, és halkan megkérdezte Milja nénitől, hogy van Zagrebin.
De a kapitány meghallotta a kérdést, és ő válaszolt:
– Legfeljebb egy órát adok az orvosoknak, hogy kiengedjenek, különben megszököm és beállítok a hídra, úgy, ahogy vagyok.
Bakov tartózkodóan elmosolyodott, és lesimította bajuszát. Úgy érezte, neki is van valami része abban, hogy a kapitány ilyen jól érzi már magát. Az űrhajón a parancsnok kényszerű távolléte alatt is minden a legnagyobb rendben ment. Tehát biztosította a kapitánynak a gondtalan pihenést. Végül így szólt:
– Pihenjen még, Gennagyij Szergejevics. Bauer és Cigankov elindult Ranmakan felkutatására. A laboratóriumban jól halad a Pavlis által hozott ember feltámasztása.
– Itt az ideje, Alekszej Ivanovics, hogy kupolát vonjunk a város egy része fölé. A munkát át kell helyeznünk a városba. Hiszen napról napra több lesz belőlünk, feltámasztottakból.
– Hát… ön azért nem tartozik hozzájuk – felelte Bakov. – A kupolát pedig megemlítem Antyipinnek. Sok energiára lesz szükség.
– Jól van, kikapcsolom a vonalat – mondta Zagrebin. – És megpróbálom rábeszélni Milja nénit, hogy segítsen eljutni a kajütömbe. De maga erről egy szót sem szól senkinek, megértette? Ez parancs. Ha árulkodik az orvosnak, soron kívüli szolgálatba osztom be.
– Értettem – mosolygott Bakov.
A kapitány az utolsó szavait nyilván tréfának szánta. Hiszen csak az imént tért vissza a halálból.

3

Amikor a "remete" kinyitotta a szemét, Pavlis az ágya mellett ült, és megpróbálta kisilabizálni annak a regénynek az első oldalát, amelyet a szigeten levő kunyhóban találtak. Ebből az következik, hogy az orvos némi sikert ért el a "remete" nyelvének elsajátításában (ugyanezt a nyelvet beszélték Manvéban is). Ezt, megelőzőleg félórát töltött az Agyszektorban, hipnotikus álomban szívta magába mind a huszonhárom eset bonyolult végződéseit.
Az orvos észrevette, hogy a "remete" magához tért: látta hogy a vezérlőtáblán villódzni kezdenek a jelzések. A "remete" még mozdulatlanul és némán, de nyitott szemmel feküdt. A szeme nagyobb és világosabb, mint a Ranmakané.
Pavlis lassú mozdulattal félretette a könyvet, úgy, hogy a "remete" lássa a címét. Aztán elmosolyodott, és bekapcsolta a fordítógépet.
– Hogy érzi magát? – kérdezte.
– Köszönöm – felelte a "remete". – Sokáig voltam eszméletlenül?
– Igen – mondta Pavlis.
Az ember összeráncolta a homlokát, mintha az emlékezetében kutatna. Aztán végigsimította fekete haját.
– Énnekem… nem volt hajam – mondta. – Kihullott. Kopasz voltam…
– Igen – helyeselt Pavlis, s nem tudta, milyen magyarázatot adjon erre.
Sokktól vagy egyéb káros reakciótól tartott. Tudta, hogy óvatosnak kell lennie. Fél szemmel a vezérlőpultra nézett. A "remete" pulzusa normális volt. A másik skála fokozott agytevékenységet jelzett. Ez azonban természetes volt.
– Sugárbetegséget kaptam – mondta a "remete". – A mi szigetünkig nem jutott el a gáz.
– Gáz?
– Igen. Ön nem tudja? A piék gázt bocsátottak a szárazföldre, amely mindenkit megölt, akinek sikerült a sugárfertőzéstől megmenekülni, így haltak meg az emberek az óvóhelyeken. Illetve, szerintem mindkét fél bevetette a gázt. Én azonban sugárbetegségben… önök kicsodák?
– A barátai vagyunk – felelte Pavlis. – Biztosíthatom róla, hogy mi a barátai vagyunk.
– Szeretnék hinni önnek – mondta a "remete". – Kevés barátunk maradt életben, önnek hogy sikerült megmenekülnie? Az utolsó föld alatti rádióállomás egy héttel azelőtt szüntette be az adását, hogy én… hogy én elvesztettem az eszméletemet. Valóban elvesztettem az eszméletemet?
– Igen – felelte Pavlis.
– Ön nem akar nekem mindent elmondani. Azonkívül egy olyan fajhoz tartozik, amellyel még nem találkoztam. Pedig én elég sokat utaztam.
– Miből gondolja ezt?
Pavlis egyujjas kesztyűt viselt.
– Ez megállapítható a szeme vágásából és… Ön valamilyen tolmácskészüléket használ? – s a "remete" a fekete dobozra mutatott.
– De hiszen láthatja, hogy az önök könyvét olvastam.
– Nehezen mehet. A könyv az első oldalnál volt kinyitva. Még az is keresztülfutott az agyamon, hogy egyáltalán nem tud olvasni, és csak azért rendezte így a dolgot, hogy engem megnyugtasson. Hiszen nem kellemes dolog egy ismeretlen környezetben felocsúdni. Az én nevem: Ligoni Devkali.
– Doktor Pavlis – mutatkozott be Szláva. – Ligont még nem ismerjük. Merre van?
– Most elárulta magát – mondta teljesen nyugodt hangon a "remete". – Ön rosszul konspirál. Én mindenesetre lepipálnám. Ligon a birodalmunk fővárosa. Ön nem munai lény. Önök a világűrből érkeztek hozzánk. Vagy az is lehet, hogy a föld alól jöttek elő. Van egy legenda egy államról, amely a föld alá süllyedt.
– Igaza van: mi a világűrből érkeztünk – mondta Pavlis.
– És elkéstek?
– És elkéstünk.
Pavlis egyre nagyobb rokonszenvet érzett ez iránt az ember iránt. Legszívesebben bekapcsolta volna a belső vonalat, hogy bejelentse mindenkinek, de elsősorban Kudarauszkasznak: Tudjátok meg, hogy mégis győzünk. Ezzel az emberrel nem lesz semmi baj. Mondjon el neki mindent?
– Azt akarja mondani… – kezdte az ember, de elharapta a szót. A műszerek fokozott idegfeszültséget jeleztek a szervezetében. – Azt akarja…
– Igen – felelte Pavlis. – A bolygó elpusztította önmagát.
– Mindenki meghalt?
– Mindenki.
Pavlis bűntudatot érzett. Fonák érzés volt. Így érezheti magát a postás, aki gyászhírt hoz.
– Akkor volna még egy kérdésem – mondta az ember tagoltán. – Mikor történt ez?
– Alig több mint egy éve.
– Több mint egy éve? És én több mint egy évig… ugye, halott voltam?
– Igen.
– Az önök civilizációja le tudja győzni a halált?
– A kérdés ennél kissé bonyolultabb – felelte Pavlis. – Létezik egy Galaktikai Központ. A mi bolygónk nemrég kapcsolatba lépett vele. Pár évvel ezelőtt. A készüléket, amely visszaadta önnek az életet, a Galaktikai Központ egyik bolygóján találták fel. A feltalálói, akik egyáltalán nem hasonlítanak az emberekre, jelenleg a mi földi űrhajónkon tartózkodnak.
– Mindent mondjon el sorjában – mondta Devkali. – Ne féljen, jól érzem magam.
– Nem enne előbb valamit?
– Majd később. Előbb mondjon el mindent. Azt is, hogyan szereztek tudomást a létezésünkről, és azt is, hogyan jutottak el hozzánk. Mindent.

4

– Nagyon nehezen tudom elhinni azt, amit elmondott nekem – mondta végül Devkali.
– Ranmakan nem is hitte el.
– Nem csoda. Én talán jobban fel vagyok készülve erre a találkozásra, ő el fog pusztulni?
– Érte ment a terepjárónk. Két órával ezelőtt. Nem tudom, hogy megtalálták-e. Én önnel foglalkoztam. Majd beszéljen vele, ha visszatér.
– Ha Ranmakant nem számítjuk, akkor most én vagyok az egyetlen ember a bolygón?
– Igen. De meg vagyunk róla győződve, hogy mások is lesznek. Felkutatjuk őket.
– Miért ilyen biztosak ebben? Hiszen a városban aligha találnak annyira ép tetemeket, hogy életre lehessen kelteni őket.
– Van még sok város ezen kívül.
– Akkor szeretnék még egy kérdést feltenni. Személyes jellegűt.
– Ön annyit és azt kérdez, amit csak akar. És nemcsak tőlem, hanem a legénység valamennyi tagjától.
– Miért éppen engem hoztak el a szigetről? Miért nem hozták magukkal a többi társam tetemét is? Mikor hozzák el őket?
– Sajnos, ez nem áll módunkban.
– Hogyhogy?
– Az ön halála után lavina zúdult a többi házra. Ez a felderítőkorong ottléte és a mi megérkezésünk közötti időben történt. A jég és kő összelapította a többi házat, és talán besöpörte az óceánba. Az ön háza volt az egyetlen, amely, bár ezt is betemette a hó, de megmaradt.
– Azt akarja mondani, hogy az egész településből…
– Igen.
– Hagyjon magamra, legyen szíves – mondta Devkali.
– Máris megyek – felelte Pavlis. – De miért izgatta fel ennyire a válaszom? Talán voltak ott hozzátartozói?
– Négy évvel ezelőtt tizenöt, hozzám igen közel álló ember került a szigetre. Persze nem a saját jószántából. A háború kitörése előtt már csak négy volt életben belőlük. Köztük a feleségem, Pirra. Őnélküle aligha bírtam volna ki ezeket az éveket a szigeten. Aki meghalt közülünk, azt szánra raktuk, elhúztuk a lékhez, és a tengerbe temettük. Éheztünk és fáztunk. Én csak azért nem pusztultam el, mert ott volt mellettem Pirra. Nem halhattam meg, mert neki élnie kellett. Ért engem? Lehet, hogy amit most mondtam, önnek nem mond semmit? Lehet, hogy az önök tökéletes civilizációjában – Devkali elmosolyodott – ezek az érzések már elavultak?
– Nem – felelte Pavlis. – Nem avultak el.
– Akkor meg kell értenie engem. A robbanások és a radioaktív felhők megjelenése után megbetegedtünk. Tudtuk, hogy mitől, de abban reménykedtünk, hogy mi, akik oly messzire voltunk az utaktól és a nagy szárazföldektől, kiheverjük a betegséget, és életben maradunk. És visszatérünk. Pirra a szikla alatt álló kunyhóban feküdt. Én még tudtam járni. Nagyon hideg volt. Az elnéptelenedett házak maradványaival fűtöttük a kemencét, de napról napra nehezebben ment a favágás. A négy közül az egyiket még el tudtam temetni a tengerbe, a másik már ottmaradt a kunyhóban. Tudtam, hogy ha életben maradok, csak Pirrával együtt és az ő segítségével. Pirra soha nem panaszkodott… Bocsásson meg.
– Mondja csak tovább – biztatta Pavlis. – Talán megkönnyebbül tőle.
– Ennek most már nincs jelentősége. Elindultam, jobban mondva kúszni kezdtem a felé a kunyhó felé, amely előtt ön nyilván rám bukkant. Ott még maradt egy kis étel. Enni kellett adnom Pirrának. Akkor valahogy úgy éreztem, hogy ha ezt megteszem, életben maradunk mind a ketten. Tudom, mi a sugárbetegség, és mégis, akkor, ott, el kellett hoznom neki az ételt… De nem hoztam el.
– Talán banálisan hangzik – mondta Pavlis –, de az ön bánata csak egy része a bolygó bánatának. És az ön kötelessége most az, hogy velünk együtt visszaadja őt az életnek.
– Igaza van. Persze, hogy igaza van… Nem tudom… Bocsásson meg.
– Pihennie kell – mondta Pavlis. – Ha kérni akar valamit, csak nyomja meg a gombot. Aludjon.
Pavlis kiment a folyosóra. Sznezsinát találta ott.
– Hallottam a beszélgetést – mondta a lány. – Végighallgattam az egészet. Én ezt nem bírom tovább. Rakétákat akarok vezetni szép csendben a Titánra és vissza. Én ezt nem bírom…
– Ne hisztizz, Sznezska – csillapította Pavlis. – Tudod mit, vidd be te neki a húslevest. Talán eltereli a gondolatait egy új arc…
Sznezsina átvette a tálcát az ajtó előtt inspekciózó robottól. Két perc múlva újból kint volt.
– A húslevest az ágya mellé tettem. Semmit sem kíván.
– Mondott még valamit?
– Azt, hogy a feleségének ugyanilyen haja volt! – Sznezsina egészen össze volt törve. Szinte futott a kajütje felé.
– Na tessék – dörmögte Pavlis az orra alatt, és bement a kapitányhoz.
A beszélgetésük nagyon rövid volt.
– Próba szerencse – mondta Zagrebin.
A kapitány ezután érintkezésbe lépett Bakovval, aki, miután végighallgatta, parancsot adott az automatáknak, hogy készítsék elő a Gólyát. Utasította Antyipint, hogy induljon el a rakétával. Antyipin robbanóanyagot pakolt a rakétába, és beszerelt egy nagy erejű lézert.
Indulás előtt Pavlis egy percre benézett a betegszobába. Devkali a fal felé fordulva feküdt. A műszerek jelezték, hogy nem alszik.
Pavlis belépett a kupolába. Néhány perc múlva a Gólya elvált az űrhajótól, és elindult a sziget felé. Pavlisnak egy esélye volt az ezerhez, de ő ezt az egyet is ki akarta használni.
Körülbelül egy óra múlva Devkali megnyomta a csengő gombját, és azt kérte, hozzanak neki tollat és papírt. Sznezsina bevitte neki mind a kettőt, de nem kérdezett semmit.
Újabb óra múlva Devkali azt kérte, hogy oltsák el a fényt. Korona Vasz rábízta Devkali állapotának figyelését az automatákra, s kiment, hogy fogadja a Ranmakan meddő keresésébe belefáradt Bauert és a Kölyköt. Vitt magával nekik a kedvenc doppingszeréből.
Amikor visszatért a laboratóriumba, a műszerek riasztó fényjeleket adtak le. Devkali szíve megszűnt dobogni. Halott volt.
Azonnal besietett a betegszobába, és bekapcsolta a világítást. És meglátta, hogy Devkali felakasztotta magát. Mellette egy levél hevert. Míg korona Vasz Devkalit vizsgálta, az Agy lefordította a levelet. Ez állt benne:
"Bocsánatot kérek mindenért. A be nem teljesedett reményekért, az árulásért, amelyet saját bolygómmal szemben követek el. De előfordulhat, hogy egyetlen ember többet jelent számunkra, mint a többiek mind. Valamikor nagyon régen megígértem Pirrának, hogy nélküle nem élek tovább. Pirra mosolygott: akkor még nem gondoltunk arra, hogy egyszer meghalhatunk. Még egyszer kérem, bocsássanak meg. Remélem teljesítik utolsó kérésemet: ne keltsenek ismét életre. Nem akarok élni. Hiszem, hogy még sok embert fognak találni, akiket feltámaszthatnak. S az én bolygóm ezért hálás lesz önöknek. Én pedig előre köszönöm, hogy hagytak meghalni. Harmadszor is azt kérem, bocsássanak meg.
Ligoni Devkali"
– Korona Vasz – mondta Zagrebin, miután elolvasta a levelet –, van egy kérésem. Máris elő akarja készíteni a laboratóriumot?
– Igen – felelte Vasz, miután ő is elolvasta a levelet. – Ez rettenetes. Engedje meg, hogy távozzam. Természetesen nem…
Kudarauszkasz ott állt közöttük, de nem szólt semmit. Zagrebin ránézett és várta a mondatot, mely szerint az a civilizáció… De Kudarauszkasz nem erre gondolt. Az jutott eszébe, hogy a kilövő térre kijött Antyipin felesége is, egy apró termetű, félénk asszonyka, és azt mondta a férjének:
– Várni foglak. Ha kell, egy egész életen át. Nem tudok élni nélküled.
Antyipin zavartan szívott egyet az orrán, aztán valahogy így válaszolt:
– Ugyan, mi bajom történhet? A világűrben biztonságosabb, mint itt egy forgalmas utcán.

5
 
Az esélyük egy volt az ezerhez, és ez oly kevés, hogy Pavlis nem is számított a sikerre. Mindamellett lehetséges volt, hogy a házat, amelyben Pirra feküdt, a lavina nem söpörte be a tengerbe. A többi pedig már nem olyan félelmetes.
Pavlis nem szólt az utazásáról Devkalinak. Nem volt értelme, hogy hamis reményeket ébresszen benne, azután néhány óra múlva kioltsa azt is.
A sziget pontosan úgy festett, mint három nappal ezelőtt. Ugyanúgy meredeztek elő a hó alól a sziklák fekete ujjai, és a lavinától jobbra és balra sima hótakaró borította a tengertől fölfelé húzódó völgyet. A rakéta megtapodta a havat a lavina útja mellett, aztán Antyipin és Pavlis kihozta a hőberendezést, és jó nagy körben megtisztították a hótól annak a háznak a környékét, amely előtt Devkali feküdt. Széles patakban tört utat magának az óceán felé és folyt szét a felolvasztott hólé a jégen, melyről lesöpörte a havat a szél. Nem volt nagyon hideg, a víz nem fagyott meg mindjárt, csak csillogó hártyával vonta be a part menti jeget. Egy percre előbukkant a nap nagy, sárga korongja, s a vékony víz úgy csillogott, mint egy hegyi tó az alkonyaiban.
Ekkor következett a munka nehezebbik része. Az egymásra tapadt hó, jég és sziklatörmelék keményebb volt a kőnél. Pavlis és Antyipin megpróbálta meghatározni a betemetett kunyhók fekvését. Erre a célra a felderítőkorong által készített parányi és alig kivehető fényképeket használták fel. (Az egész hegyet képtelenség lett volna felolvasztani és feldarabolni, ahhoz nukleáris robbantás kellene. De Antyipin úgy vélekedett, hogy a lavina, amely az épségben maradt kunyhó közvetlen közelében zúdult alá, a többi házat közelebb taszította a tengerhez. Itt, a tenger közelében kezdte meg Antyipin a fúrást.)
A fúró eltört. Négy óra alatt hatszor tört el, és Pavlis már többször javasolta:
– Helyezzük alá a töltetet, és robbantsuk fel.
Antyipin nem válaszolt. Ha a fúró javítása tovább tartott, kényelmesen elhelyezkedett, és szétszedte a lézert.
– Te is olvashatnál valamit – ajánlotta Pavlisnak.
Pavlis elővette a könyvet, amelyet Devkali felébredésének pillanatában olvasott, és megint nekilátott kisilabizálni az első oldalt. Abban bízott, hogy majd később könnyebben megy.
Antyipin újra összeszerelte a fúrót, és kimenőben odaszólt Pavlisnak.
– Adj energiát. Azt hiszem, rájöttem a nyitjára. Most már működni fog.
A fúró félóra múlva megint eltört. De ez alatt a félóra alatt megint sikerült kifürészelniük néhány jégtömböt. Felolvasztották, és akkor rábukkantak az illesztékre, amely a part közelében kettétört.
Aztán eljutottak az első gerendáig. Ugyanolyan volt, mint amelyekből a kunyhót építették, összevissza karcolta a jég.
– Jó jel – mondta Pavlis. Alaposan elfáradt: közönséges csákánnyal kellett folytatni a munkát, sőt kézzel taszigálni a tömböket, mint a kőkorszakban.
– Eszünk valamit – jelentette ki Antyipin, és visszabújt a rakétába. – Evés után mindjárt vidámabban megy a munka.
– Te csuda nyugodt és pedáns ember vagy – jegyezte meg Pavlis. Ha azt kívánták tőle, hogy hagyja el a harcmezőt, legszívesebben kettőzött erővel vetette volna bele magát a harcba.
– De hisz igazam van – mondta Antyipin. – Azonkívül itt az ideje, hogy beszéljünk az űrhajóval.
Már egészen besötétedett: véget ért a háromórás sarkvidéki nap, de az alkony hosszúnak ígérkezett.
Míg az ebéd melegedett, Antyipin összeköttetésbe lépett a Szegezsával. Zagrebin – aki már felvette a szolgálatot – megkérdezte, mi az eredmény. Pavlis beszámolt a gerendáról, és megjegyezte, hogy még két-három órát szeretnének dolgozni, habár kevés a reményük.
– Tudod mit, Pavlis – mondta Zagrebin. – Ne siessetek annyira. Feküdjetek le, és reggel folytassátok az ásást. A hajón pillanatnyilag nincs szükség rátok. Értetted, mit mondtam?
– Értettem – felelte Pavlis. – De én arra gondoltam, hogy ha három óra múlva sem kerül elő semmi, visszamegyünk…
– Ne siessetek – ismételte meg Zagrebin. – Jó volna, ha megtalálnátok. Igaz is, ha valamire szükségetek van, élelemre vagy energiára, kiküldőm a tartalék korongot. Ha emberekre van szükség, azokat is küldök.
– Történt valami Devkalival? – kérdezte Pavlis; rossz előérzete támadt. Az előírás szerint a tartalék korongnak, rendkívüli eseteket kivéve, nem szabad elhagynia az űrhajót.
– Keressétek – mondta a kapitány. – Nagyon fontos. Viszonthallásra.
– Mit szólsz hozzá? – kérdezte Pavlis Antyipintól.
– Világos, hogy történt valami – felelte Antyipin. – Fejezd be az ebéded, és gyerünk a kupolába. Hol a sisakod?
– Nem kellene még egyszer beszélni velük?
– Itt a sisakod – mondta Antyipin, de többet egy szót sem; különben sem volt valami beszédes természetű.
A sötétben felgyújtották a rakéta fényszóróit, és úgy dolgoztak. Egy csöpp kedvük sem volt aludni. Találtak még néhány törött gerendát, összelapított edényt, rongyokat. Minden egyes lelet olyan volt, mint a hullámok hátán úszó kókuszdió vagy pálmalevél, amely azt jelzi: hogy már nincs messze a part. De hol van?
Azután eltűntek ezek a jelek. Egy órát dolgoztak, és semmit sem találtak. Óriási üreg keletkezett a lavina belsejében.
Reggel felé visszamentek a rakétába, és megint beszéltek az űrhajóval. Zagrebin sem aludt. Pavlis jelentette:
– Lefúrtunk a bolygó közepéig, de semmit sem találtunk. Hazamegyünk. Nincs kifogása ellene?
– Gyertek haza – mondta Zagrebin. Kis szünet után hozzátette: – Minden világos. Devkali meghalt. Felakasztotta magát. És ezt a levelet hagyta hátra…
A kapitány felolvasta Devkali levelét. Majd így folytatta:
– Legutóbb nem akartam megmondani. Hiszen csak akkor kezdtetek hozzá a munkához. De a jelentésből ítélve, most már semmi remény. Gyertek haza, mit lehet tenni? Viszontlátásra!
– Viszontlátásra, Gennagyij Szergejevics – mondta Pavlis, és ránézett a mogorva, borostás arcú Antyipinra.
A gépész bólintott.
– Akkor még dolgozunk egy kicsit.
A nap előbukkant a látóhatár mögül, majd újra eltűnt a felhők mögött, amikor a gerendák alatt végre rátaláltak egy nő összeroncsolt testére.
Átvitték a rakétába, és végre lefeküdtek aludni. Alig volt annyi erejük, hogy becsukják maguk után az ajtót, és kivárják azt az öt percet, amíg lefertőtlenítődnek. Estig aludtak, és nem válaszoltak a Szegezsa hívásaira.
– Pavlis! Antyipin! Pavlis! Antyipin! Mi van veletek? Küldjük a mentőkorongot – ismételte Bakov.
– Fektessétek vissza aludni a korongot – szólt bele végre a mikrofonba Pavlis behunyt szemmel. – Szörnyen álmosak vagyunk.
Ezzel be is fejezte a beszélgetést, és máris újra aludt. Még négy órát aludtak.

6

Megint az ébredés. Devkali még a halál sötét vizében küszködött, de már öntudatnál volt. Szervezete az életéért harcolt, de tudata makacsul kapaszkodott a nyugalomba, az álomba, a végtelenségbe. És akkor meghallotta Pirra hangját: őt hívta vissza az életbe. De ő még ennek a hangnak is ellenállt, mert tudta, hogy csak hallucináció, agyának vagy a jövevények technikájának a műve.
– Devkali, ébredj fel, itt vagyok – hallotta Pirra hangját. Aztán Pavlisét:
– Most nehezebben megy, mint legutóbb. Nem akar élni. – Pavlis a saját hangján beszélt, ligoni nyelven, bár még elég gyatrán.
– Devkali – szólította újból Pirra.
A hangja nagyon hasonlított az igazi Pirra hangjához. Majd valahonnan messziről gépi hang hatolt hozzá:
– Erősítőt adjanak neki. Ott hagytam a vezérlőpulton, baloldalt.
Devkali tűszúrást érzett, s abban a pillanatban tudta, hogy él és egészséges, és ki tudja nyitni a szemét. S mihelyt rájött erre, elfogta a harag. Anélkül, hogy kinyitotta volna a szemét, megszólalt:
– Úgyis elmegyek. Ahányszor csak…
– Devkali – szólt hozzá újra Pirra. – Ne gyerekeskedj. Ezt már nem mondhatták a jövevények. Ezt csak maga
Pirra mondhatta. És Devkali, bár nem mert hinni a hangnak, kinyitotta a szemét.
Pirra aranyosan csillogó, nedves szemmel nézett rá, s egyszerre mosolygott és haragudott. Akkor szokott így tenni, ha házkutatást tartottak náluk, és a nyomozó előhúzott a szekrényből egy régi, hónapokkal előbb ott felejtett játék labdát, és a füléhez tartotta, hogy vajon nem időzített bomba-e. – De bomba – mondta akkor Pirra. – Mindjárt felrobban.
Devkali nézte Pirrát…
– Hát akkor – szólalt meg Pavlis – én most elmegyek. Van egy kis elintéznivalóm a laborban. Sürgős munka.

7

Ranmakan holttestét a kapitány meggyilkolását követő nyolcadik napon találták meg. Több mint harminc kilométerre a Szegezsától, a hegyekben. A nyomokból megállapították, hogy az utolsó két napon visszafelé igyekezett az űrhajóhoz, de eltévedt, és elhagyta az ereje.
Ranmakanon nem volt szkafander, és a pisztoly sem volt nála. Valószínűleg mind a kettőt eldobta útközben. A fordítódobozt is elveszítette. De ő maga nem emlékezett semmire.
Amikor másodszor is életre keltették, azt állította Bakovnak, hogy se a pisztolytól, se a szkafandertől nem vált meg.
Nyilván önkívületi állapotban volt már, amikor megszabadult tőlük.
Ranmakan második felélesztésére már senki sem volt kíváncsi, senkit sem izgatott, hogy sikerül-e a kísérlet vagy nem. Amikor Kira Tkacsenko másnap meglátta a folyosón, jó hangosan így szólt Bauerhoz:
– Ha éntőlem függött volna…
– Megértelek aranyom – felelte Bauer. – De jelen pillanatban a bolygó lakosságának egyharmadát képezi. Igaz, hogy a rosszabbik harmadát. Talán sikerül embert faragni be tőle.

ÖTÖDIK FEJEZET

Kupola Manve határában

1

Zagrebin kapitány nem szerette az alkonyatot. A hosszú, tavaszi alkonyatokat, amelyek tele vannak mély tónusú kék árnyalatokkal és feszült csenddel. Már a Földön sem szerette. Itt a Munán pedig, ahol hiányzott a madárcsicsergés és a lombsusogás, a szürkület különösen nyomasztóan hatott rá. Az elmúlt napokban megint nagyon kívánta a cigarettát, és alkonyatkor gyakran odament a tévé kávájára szerelt hamutartóhoz, és szórakozottan megkocogtatta a mutatóujja körmével. Kudarauszkasz, aki összeszólalkozott Pavlissal azon, hogy a kapitány igenis vissza fog térni régi szenvedélyéhez, a kopogás hallatán elégedetten mosolygott magában.
Hogy elhessegesse magától az alkonyati rossz hangulatot, a kapitány zsebre dugta a kezét, és a fő vezérlőpult felé fordult. Tekintetét a serényen ügyködő Kudarauszkasz tarkójára szegezve, így szólt:
– Zenonasz, nem meséltem el még magának, mi történt nálunk a harmadik évfolyamon?…
Ha Kudarauszkasz netán hallotta volna már ezt a históriát, akkor sem szól, hanem végighallgatja még egyszer. A főnök történeteit bocsánatos gyengének tartotta, melynek hiányában bizonyára valami mást találna ki, ami veszélyesebb lehetne a környezetére nézve. Például köveket gyűjtene, mint Fuchs a Neptunról. Aztán egyiken olyan baktériumok voltak, amelyek felzabálták az egész földi mandarintermést, ami azután egyévi munkájába került több száz biológusnak, Fuchs kapitánynak pedig az oklevelébe.
A kapitány felel hajójának egész rakományáért.
Korona Aro szerette az alkonyatot: a csillagoktól távol eső Koronára emlékeztette. Aro feljött a kapitányi hídra, engedélyt kért a kapitánytól, és a farkát maga köré csavarva, leült a földre a lokátor előtt. Aro nézte a szürke eget, és őszinte érdeklődéssel hallgatta azokat a történeteket, amelyek a kapitány eseményekben gazdag főiskolai éveiből származtak. Korona Aro hallgatag természetű volt, de ez a hallgatagsága a szerénységéből fakadt. Restellte ormótlanságát, restellte, hogy a fordítógépet kell használnia, ami elsikkasztja a beszélgetés savát-borsát. Aro ezért inkább hallgatott.
A város határában elterülő síkságon a gépek fél kilométer átmérőjű körben felolvasztották a talajt, és a sima, tömör alap fölé áttetsző kupolát feszítettek ki. Devkali és a Kölyök többször bent jártak a Sünnel a városban, és rengeteg mindenféle holmit hoztak, ami az élethez szükséges. Ezek a holmik hegyként tornyosultak a kupola zsilipje előtt, s várták a fertőtlenítést.
Az első ház építését két pie irányította. A piék alacsonyabbak voltak Manve lakosainál, bőrük a lámpák fényében kissé zöldes árnyalatúnak tűnt. Mind a két pie vadász volt. A háború a hegyekben érte őket, s a robbanások elől egy barlangban rejtőztek el, ahol azután sugárbetegségben haltak meg. A barlangra véletlenül bukkant rá Antyipin, amikor felderítő úton járt a piék fővárosában, négyezer kilométerre Manvétól. Az expedíció tagjaiban már-már feltételes reflexszé vált, hogy benézzenek a legképtelenebb helyekre is: minden újabb Muna-lakos hosszadalmas munka, keresés és próbálkozás eredménye volt. Olykor az volt az érzésük, hogy már senkit sem fognak találni, aztán mégis eljött a nap, amikor valamelyik útjukról hazatérőben, rádión közölték:
– Mondjátok meg Vasznak, hogy készítse elő a készüléket.
Már három hónap telt el azóta, hogy a Szegezsa leszállt Manve közelében, de még csak hat "új emberük" volt.
Arról egyelőre szó sem lehetett, hogy az egész bolygót megtisztítsák a sugárfertőzéstől. Ez a feladat meghaladta a Szegezsa erejét, sőt a természetét is: még sok évnek kell eltelnie ahhoz, hogy az emberek ismét nyugodtan mehessenek akkor és oda, ahova akarnak.
– Önökkel együtt tanúi vagyunk egy új civilizáció születésének – mondta korona Aro. – Először volt Ádám, aztán két újabb ember, akik különben sokkal inkább hasonlítanak az igazi Ádámra és Évára. Most aztán az emberek szaporodni és sokasodni kezdenek. Helyesen idézem a Bibliát?
– Őszintén szólva, én nem olvastam – vallotta be a kapitány. – Eleinte tartottam attól, hogy a ligoniak és a piék között újból fellángol a viszály. Végtére is ellenséges népek.
– Már nem azok – felelte Aro. – Nem népek.
– Egy néppé kell hogy váljanak.
– Ranmakan valahonnan szerzett magának olyan rágnivalót – mondta Kudarauszkasz, aki most különös gonddal figyelte a bolygó Ádámjának életét.
Ranmakan valami miatt taszította őt, ugyanakkor a természetével valósággal hipnotizálta. Okvetlenül tudnia kellett mindig, hogy Ranmakan éppen most hol van és mit csinál.
– Devkali hozta neki a városból – mondta Aro.
– Nem ártalmas?
– Semmivel sem ártalmasabb a dohányzásnál. Enyhe narkotikum.
– Talán mégsem kellett volna beengedni a kupola alájegyezte meg Zagrebin. – Beszéljek Devkalival? A dohányzás nagyon káros szenvedély.
– Nem szükséges. – Aro közelebb ment a képernyőhöz. Farkát ernyedten vonszolta maga után. – Ez nem a mi dolgunk.
– Nem? – kérdezte némi agresszív éllel Kudarauszkasz. – Csak nem fogjuk hagyni, hogy visszatérjenek a régi életmódjukhoz?
– Egyelőre semmi jel nem mutat erre a veszélyre – felelte Aro, s azt nézte a képernyőn, hogyan serénykednek az apró emberi alakok a robotok körül, amelyek az épülő ház födémgerendáit cipelik.
– Először a rágnivaló, a régi, megszokott rágnivaló, azután más narkotikumok és szokások. Végül megkérnek bennünket, hogy legyünk szívesek távozni, miután elvégeztük a munkákat. És minden kezdődik elölről.
– Ön igen kellemes opponens, Zenonasz – jegyezte meg Aro. – Az ember magán mérheti le a kételyeit. Már csak azért sincs igaza, mert az elkövetkező években a bolygó lakosai a mi segítségünkre lesznek rászorulva. Nem hagyhatják el a kupolát.
– Én nem a holnapról beszélek – felelte Kudarauszkasz.
– Megpróbálok a távolabbi jövőbe látni.
– Oda mi nem láthatunk. Egyelőre – szólt közbe Zagrebin. – Szerintem azonban nincs ok pesszimizmusra. A legnehezebben már túl vagyunk. A legnehezebb az első emberek életre keltése volt. Most ők már maguk gondoskodnak magukról, és ha jól látom, nem szándékoznak sokáig a mi kenyerünket enni. Beszéljen csak Devkalival.
– Devkali különleges eset – mondta Kudarauszkasz. – Ő már a háború előtt is kivételnek számított.
– Azt éppen nem mondhatnám…
– Akkor is kevesen voltak, akiktől annyira féltek, hogy egy távoli szigetre száműzték őket.
– Pavlis sokat beszélgetett Devkalival – jegyezte meg Aro.
– Ha Devkali nem ér rá, beszéljen Pavlissal, ő sok érdekeset mesél majd önnek róla és Pirráról.
A Kölyök nyitott be:
– Öt perc múlva elindítjuk a tokot a galaktikai csatornán – jelentette. – Kiegészítés nem lesz?
– Teljesen megfeledkeztem róla – kapott a fejéhez Aro. – A készülékben kiégtek a kristályok. Ha nem küldenek belőlük a jövő hónapig, elvesztünk. Nem tudjuk folytatni a munkát.

2

Pirra enni adott a kutyának, amely a pie vadászoké volt, és a Kölyök találta meg ugyanabban a barlangban. A kutyát még az emberek előtt költöztették be a kupolába. A kutyának nem volt ínyére a kupola: unatkozott és semmiféle szagot nem érzett. Állandóan a falhoz szaladt, amely lent kicsit mattabb volt, és kifelé bámult az esőbe. A manvei kutyák hosszú farkúak és hosszú lábúak (különben nem ragadozók, hanem rágcsálók), és nem ugatnak. A kutya szűkölt, és lábával a kupola falát kaparta. Amikor reggel az emberek munkába jöttek, a kutya a bejáratnál fogadta őket, és viháncolt örömében a sima, üvegszerű földön. Pirra ételmaradékot hozott neki a konyháról, s a kutya sokáig turkált benne, keresve a számára egzotikus csemegéket.
– Egyél, kutyus – biztatta Pirra. – A Kölyök majd keres neked társat. Megígérte.
A kutya nem tudta, mi az a társ, de azért udvariasan csóválta a farkát, majd tovább halászgatott az ételmaradékban.
– Halló, Pirra – üdvözölte az asszonyt Kira Tkacsenko, aki észrevétlenül megállt a háta mögött.
Kira kezében egy csomag műtrágya, a háta mögött pedig a kerti munkára beosztott, csüggedt tartású robot. Lehet, hogy nem is volt csüggedt, de korona Vasz azt állította róla, a többiek pedig elhitték Vásznak, és azóta azt beszélik, hogy a robot azért szomorú, mert semmi kedve a földet túrni a kupola távoli sarkában létesített kis csemetekertben.
A kert Pirrához tartozott. Hajdan, még a letartóztatása előtt, Pirra agronómus volt. Ezeket a magvakat és dugványokat ő kereste meg és hozta föl a Szegezsára, Vasz pedig felélesztette őket.
Devkali és Pirra már megismerkedett a koronákkal, ők maguk kérték ezt. Korona Aro, akinek kevesebb munkája volt a laboratóriumban, gyakran elbeszélgetett Devkalival, habár annak még mindig Szláva Pavlis volt a legjobb barátja. Az ő kapcsolatuk különben sajátos jellegű volt: Devkali háromszorosan is a megmentőjének tartotta Pavlist, aki pedig titokban büszke volt rá, hogy Antyipinnal nem tértek vissza a Szegezsára, amikor már semmi reményük sem volt.
Kira és Pirra bement a ketrecbe, amelyet alacsony kerítés védett, nehogy a kutya bemenjen és tönkretegye. A kutya most a nyomukban loholt, s úgy tett, mintha egyáltalán nem is érdekelné a kert. Ami, persze, nem volt igaz, ezért a két nő becsapta az orra előtt a kaput. A kutya egyet-kettőt nyüszített, de máris megfeledkezett Pirráról, és az építőkhöz szaladt.
Az első ház már majdnem készen volt. Földszintes, hosszú, meredek tetejű. Két részre osztották: az egyik felében Devkali lakott Pirrával, a másik rész szobáiban a két pie, Ranmakan és a Manve külvárosából származó idős mosónő. A mosónőnek nagyon hiányzott nagy családja, amely egy pillanat alatt elpusztult a robbanástól, s a nyugtatók ellenére, amelyeket Vasztól és Pavlistól kapott, éjszakánként nagyokat nyögött álmában.
Devkali az egyik piével festette a házat. A Kölyök tartotta a létrát, és várta, mikor kerül rá a sor. A házak és kerítések festése, mint az Mark Twain óta ismeretes, azt a vágyat váltja ki a külső szemlélőből, hogy ő is bekapcsolódjék ebbe a munkába. Félórával ezelőtt jött a kupolába, hogy ellenőrizze a hírközlési vonalakat szerelő robotokat, de szerencséjére az egyik robot elromlott, és Antyipin, aki pillanatnyilag a masina bendőjében turkált, kijelentette, hogy ebédig már semmi esetre sem készül el a munkával. Minden rosszban van valami jó; a Kölyök megállapodott Devkalival, hogy ha ő elfárad, átveszi tőle a festést, annál is inkább, mert Devkali megígérte Pavlisnak, hogy gyakorolja vele a ligoni fonetikát.
A másik pie vadász, aki még a Kölyöknél is kisebb volt, a szállítás élőn szétszedett asztalt állította össze. A vadásznak tetszett ez a munka. Valami mélabús nótát dúdolt; a száját telerakta szögekkel, pontosan úgy, ahogy a földi ácsok szokták.
Egyedül Ranmakan nem vett részt az építőmunkában. És ennek is megvolt az oka. Ranmakan széles léptekkel járkált fel-alá a Szegezsát a kupolával összekötő alagútban, és gondolkodott. Kudarauszkasz egy óvatlan pillanatban megemlítette neki, hogy minden szó, amit a Muna első lakója leír, rendkívüli érdeklődésre tarthat számot a Galaktikában. És Ranmakan most az emlékiratain gondolkodott, erre a célra pedig a legmegfelelőbb helynek az alagutat találta. Az alagút fala áttetsző volt, és Ranmakan úgy érezte magát, mintha a szabad ég alatt sétálna a mezőn. Amellett jól hallatszott az esőcseppek kopogása, ami serkentette a gondolkodást. Az alkotói ihletre jótékonyan hatott még a távoli hegyek látványa, amelyhez azonban Ranmakant szomorú emlékek fűzték: ott bolyongott kétségbeesetten, már-már letéve arról a reményről, hogy valakivel is találkozik. Egy ízben úgy tűnt neki, hogy egy szkafanderes embert lát, és futni kezdett feléje, de az az ember csak lázas hallucináció volt, mire Ranmakan odaért a sziklához, senki sem volt ott.

3

Ranmakan bevitte emlékiratainak első részét Kudarauszkasz kajütjébe. Kézzel írta, egyforma, szabályos betűikkel. Távozása után Zenonasz bement az Agy-szektorba, és rábeszélte az ügyeletes gépészt, Kirát, hogy engedje át neki öt percre az Agyat, hogy az lefordíthassa az emlékiratokat. Ellenszolgáltatásképpen megígérte, hogy odaadja elolvasni, persze csakis abban az esetben, ha a szerző hozzájárul. Ebben egyébként Zenonasz nem kételkedett. Ranmakan már célzott rá, hogy meg akarja írni a folytatását, s talán még regényt is ír a Muna életének utolsó napjairól.
A gép tíz perc alatt fejtette meg a szöveget. Nem volt hosszú, de az Agy még nem ismerte ki magát eléggé az egyéni írásmódokon. Kira jelentőségteljesen pillantott az órájára, Kudarauszkasz ellenben úgy tett, mintha semmit sem venne észre, és elmesélte, hogyan nyerte meg a vilniusi tőrvívó bajnokságot.
Amikor Kudarauszkasz visszament a kajütjébe, nyolcszor kinyomta a hatvankilós súlyzót, azután még tíz percig edzette magát expanderrel. Legszívesebben ugyan máris nekiesett volna a kéziratnak, de csak azért sem hagyott ki egyetlen gyakorlatot sem. Később le akart heveredni s úgy olvasni. De ez megint csak a gyöngeségét igazolta volna. Kudarauszkasz tehát egy kemény székre ült, fölkattintotta az asztali lámpát, és olvasni kezdett:
"Emlékezéseim. Írta Manvei Ranmakan, hajdani vámhivatalnok, majd pedig az első ember, akit a Galaktikai Központ, valamint a Földről és a Koronáról jött nemes lelkű jövevények életre keltettek.
Első rész,
mely az első életemről szól.
Harminc évvel ezelőtt születtem Manve városában, egy vámhivatalnok családjában. Három fivérem volt, akikkel megszakadt a kapcsolatom, mert az egyik bevonult katonának, a másik meghalt, a harmadik meg Ligonba ment munkát keresni. Apám és anyám szintén meghaltak, amikor eljött az idejük. Sorsuk szerencsésnek mondható, mert hatvan évük betöltése után nem kellett az aggok házába költözniük. (Ahhoz, hogy ezt megértsék, tudniuk kell, hogy Ligonban az alsóbb kasztokhoz tartozó szegénysorsú munkaképteleneket az aggok házába utalták. Ezután minden kapcsolat megszakadt velük, s az öregek csakhamar éhen haltak, vagy a rossz bánásmódba pusztultak bele.)
Elvégeztem a nyolcadik kategóriába sorolt hivatalnokok gyermekei számára kötelező három osztályt, és beosztottak írnokgyakornoknak a vámhivatalba. Előmenetelemet némileg hátráltatta, hogy barátom tanácsára meggondolatlanul részt vettem egy sztrájkban. Ezután barátomat száműzték a városból, nekem pedig, minthogy tettemet fiatal koromnak és naivságomnak tudták be, három évvel meghosszabbították a gyakornoki időmet. Azóta nem vettem részt sztrájkokban és zavargásokban, s abba a gyanúba sem keveredtem, hogy kapcsolatban állok az állam ellenségeivel.
Egész idő alatt Manvében laktam, és csak egyszer jártam Ligon városában, hazánk fővárosában, ahol kormányunk, az Okosok Kormánya székel. Sok érdekes dolgot láttam ott, többek közt azt is, ahogy az Okosok zenekari kísérettel kivonulnak a szenátus épületéből. Most pedig be kell számolnom arról az érdekes kalandomról, amely ligoni tartózkodásom alatt esett meg velem.
Egyik éjszaka, amikor éppen pompás hangulatban ballagtam haza a szállodámba, megtámadott egy rabló, és elvette felöltőmet és a fonott karperecemet. Feljelentést tettem a rendőrségen, de sajnos, a holmit nem kaptam vissza, sőt még fizetnem is kellett, amiért panaszomat átmásolták egy címeres űrlapra.
E kaland után visszatértem Manvéba, a mi békés városunkba, amely a tengerparton fekszik. Munkám során különféle emberekkel találkoztam, főleg tengerészekkel, akik a városunkba érkeztek. Én vezettem azoknak a dolgoknak a lajstromát, amelyeket a fő vámhivatalnokok a vizsgálatkor elszedtek tőlük. Akkor láttam először igazi piéket, akik abban az időben még nem voltak halálos ellenségeink, hanem szövetségeseink a kolmajok elleni harcban. De nekem már akkor sem tetszettek a piék, főleg az alacsony termetük, a bőrük színe és korlátolt gondolkodásuk miatt.
Esténként eljártam a vízióba filmeket nézni. Különösen az olyan filmeket szerettem, amelyekben a piék vagy a kolmajok kémei szerepeltek, akiket a mieink agyba-főbe vertek és legyőztek a Szabadság és az Okosság nevében.
Barátaim között voltak jómódúak, köztük ama bolt tulajdonosának a fia, amelyik a második móló bejáratánál áll. Halhatatlannak hívták, mert gyerekkorában az apja megitatta fehérgyökérlével. Halhatatlan tagja volt a Vagyonőrségnek, és lampaszos egyenruhát viselt. Ha nem lettem volna vámhivatalnok fia, én is tagja lehettem volna az osztagnak. Amikor a palota előtti téren csépelték a lázadókat, én is odamentem, és kövekkel hajigáltam őket, mert nem akartam, hogy valakinek megint eszébe jusson, hogy hajdan részt vettem a sztrájkban…"
Kudarauszkasz itt megszakította az olvasást. Gondosan aláhúzta azt a sort, amelyben a fehérgyökérről volt szó: erről többet akart tudni. Azután aláhúzta a lázadókról szóló sort is.
Kudarauszkasz tudta abból az útmutatóból, amelyet az Agy készített a sajtótermékek, könyvek és kihallgatási jegyzőkönyvek alapján, hogy a ligoni államot bonyolult ősi hagyományok szerint kormányozták. A köztársaságban is fennmaradtak az örökletes kasztok, amelyeket szigorú korlátok választottak el egymástól. A kaszt tisztaságára a rendőrség vigyázott, az utóbbi évtizedekben pedig, amelyek tele voltak bonyolult társadalmi harcokkal, különleges osztagok, melyeknek tagjai a közép- és felső kasztokhoz tartozó emberekből verbuválódtak. A kasztrendszert többször fenyegette az összeomlás veszélye. Olyan erők ingatták meg, amelyeket a műszaki és tudományos haladás szült: a gyári munkások, az alsóbb kasztokhoz tartozó értelmiségiek. A feszültségeket háborúkkal vezették le. A hadseregbe elsősorban az elégedetlenkedőket sorozták be, s a legrenitensebbeket a halálosztagokba küldték.
Devkali, aki származását tekintve patrícius (így fordította le a fordítógép), egyik vezetője volt annak a kudarcba fulladt felkelésnek, amely a Ligon mögött húzódó hegyek aranybányáiban robbant ki. A felkelést leverték, részvevőit pedig vagy kivégezték, vagy besorozták a halálosztagokba. Devkalit és még tizennégy embert (köztük Pirrát), akik a felső kasztokba tartoztak, egy lakatlan sarkvidéki szigetre száműzték, ahol biztos halál várt rájuk. Kivégezni nem lehetett őket, a felső kasztok tagjait nem lehet kivégezni, se börtönbe zárni, csak száműzni, amit meg is tettek.
"Emlékszem – folytatta Ranmakan az emlékezéseit –, hogy egyszer eljött hozzám Halhatatlan, és azt mondta: jó hivatalnok vagyok, és ha még néhány évet dolgozom, engedélyt kapok arra, hogy feleségül vehessek egy hetedik osztályba tartozó lányt, és a gyerekeink is a hetedik osztályba fognak majd tartozni. Ezért nagyon hálás voltam. Halhatatlan még azt is mondta, hogy szolgálataimra igényt tart az ország, mert újabb összeesküvés fenyegeti. Felszólított, hogy menjek Paon tanítóhoz, s mondjam azt neki, hogy szeretek olvasni, és kérjek tőle könyveket. Ha a tanító azt mondja, hogy hasznára lehetnék, ne tegyek föl neki felesleges kérdéseket, csak mondjam azt, hogy elégedetlen vagyok a kormány működésével és a keresetemmel. Nagyon megijedtem, és azt mondtam, hogy én mindennel meg vagyok elégedve. Halhatatlan ekkor ostobának nevezett, és azt mondta, hogy ez az ellenséggel vívott harc egyik módszere, így hát belementem a dologba. Amikor visszavittem a tanítónak az első könyvet, megkérdezte tőlem, hogy miről szólt, én pedig azt feleltem, hogy a kormány ellen, tudniillik nem olvastam el. A tanító nevetett, és azt mondta, hogy az egy olvasókönyv az Okosok védelmi osztagai számára. És hogy belőlem sohasem lesz jó provokátor. Később beszámoltam erről Halhatatlannak, aki dühösen rám förmedt, hogy az olyanoknak, mint én, nincs helyük a hetedik hivatalnoki osztályban. A tanítót később mégis letartóztatták, és valamilyen műtétet hajtottak végre rajta, ami után már csak az uránbányában dolgozhatott. Persze odaveszett.
Aztán a piék kezdték fenyegetni az országot. A piék a mi ellenségeink. Már találkoztam velük a kikötőben. Rossz benyomást tesznek az emberre. Élő istenhez imádkoznak, ami undorító babona, ráadásul foglyokat és gyerekeket áldoznak neki valóságos tűzben. Nincs atombombájuk, illetve ami van, nem robban fel. Hallottam, amint az utcán beszélték, hogy minden zöld barbárt ki kellene irtani. Ezzel én is egyetértettem, s velük mentem, hogy felgyújtsuk a követ házát. Fel is gyújtottuk, és az újságok azt írták, hogy lánglelkű hazafiak vagyunk.
A háború előtt a manvei hadiüzemben is zavargásokra került sor, mert a munkásokat nem engedték haza a gyárból. Akkor néhány munkást elégettek petróleummáglyán, másokat pedig besoroztak a halálosztagokba. De azok sem akartak dolgozni, akik az üzemben maradtak. Erre elvitték őket valahová, bizonyára az uránbányákba, a helyükre pedig hegyi parasztokat állítottak. A parasztok rosszul dolgoztak, ezért engem és még más nyolcadik és hetedik osztályú hivatalnokot mozgósítottak, hogy a munkaidő vége után dolgozzunk a gyárban. Nagyon hamar elfáradtunk, és szintén rosszul dolgoztunk. Légiriadókor féltünk, de az óvóhely messze volt a műhelyünktől, ezért csak ritkán mentünk oda. Aztán azt beszélték, hogy a piék olyan mérges gázt találtak fel, amellyel elpusztíthatnak mindent, de nekünk olyan bombáink vannak, hogy mi is elpusztíthatunk mindent. Aztán kitört a háború. Most már igazi légiriadókra került sor. Egy ilyen alkalommal berohantam egy raktárba, ahol azután rám találtak a nemeslelkű jövevények.
A második részben beszámolok arról, hogyan kerültem a jövevények űrhajójára és lettem a legelső ember a bolygónkon, s hogy miért gondoltam a jövevényekről, akiket ma már tisztelek, hogy a piék segítségével le akarnak igázni minket és megfosztani szabadságunktól."
Kudarauszkasz félretette a kéziratot és lefeküdt. Hatkor kezdődik a szolgálata, addig ki kell aludnia magát.
Azt álmodta, hogy Ranmakan kövekkel hajigálja a lázadókat a téren, és a lázadók között, hogy, hogy nem, ott volt ő is.

4

– Én ismerem ezt a Halhatatlant, vagyis ismertem – mondta Devkali. – Akkor még egészen fiatal volt a gazember. Úgy húszéves lehetett. Bevittek bennünket a titkosrendőrségre. És kínoztak.
– Hát mégis kínozhatták? – csodálkozott Pavlis. – Hiszen egy patrícius teste érinthetetlen.
– Nem hagyta, hogy befejezzem, Szláva. Torpot és Szvemait, a tanítót kínozták, vagyis az alacsonyabb kasztbelieket. De a mi jelenlétünkben kínozták őket. Képzeljen el egy pincét, amelyet rács választ ketté. Az egyik oldalon vagyunk mi, a tizennégy renegát, a kaszt-árulók, a másikon a haszontalan lázadók, a pórnép. Kínozzák őket, mi meg nézzük. Tudja, sokszor azt gondoltam, inkább kínoznának engem. Még három nappal azelőtt együtt ültem velük… illetve a tanítóval, és elkeseredetten vitatkoztunk azon, hogy vajon elengedik-e a túszokat vagy sem. Én azt mondtam, hogy igen. A túszokat ki is engedték, s azok aztán elvezették hozzánk a katonákat… Szóval három nappal azelőtt ott ültem Szvemaival a barakkban, és sohasem hittem volna, hogy így tud üvölteni… Ez a Halhatatlan volt az egyik önkéntes hóhér. Jól megjegyeztem magamnak a nevét. Azt hittem, hogy majd egyszer találkozom még vele.
– Tudta, hogy háború lesz? – kérdezte Sznezsina. Ő vezette az Óriást. Mellette Pirra, a törékeny, rövid hajú asszony, akire éppen ráillett a Kölyök szkafandere.
– Reméltük, hogy mégsem lesz belőle semmi. Hogy nem lesz több háború. A félelem erősebb lesz, mint a rombolni vágyás. De már annyi fegyver halmozódott fel, hogy megindult a láncreakció. A mi szigetünket nem keresték fel a hajók: a térképek tilos övezetnek tüntették fel. Mint a nukleáris fegyverkísérletek övezetét. Még jó, hogy egyetlen rakéta se landolt a fejünkön. De volt egy rádiónk. Összetörve találtuk az egyik kunyhóban; azelőtt iparosemberek és tengerisárkány-vadászok laktak ott. Volt köztünk egy mérnök. A háború kitörése előtt három nappal halt meg. Ő úgy-ahogy összerakta a rádiót, amely olykor…
– Ha éppen olyan kedvében volt – szólt közbe Pirra.
– …szóval ha jókedvében volt, eljuttatta hozzánk a híradók és zenei adások egy-egy foszlányát. Az utóbbi időben már csak katonai indulókat közvetítettek. De a hírolvasók hangjából is kivehettük, hogy bármely pillanatban kitörhet a háború: az éterben egyre gyűlt a mesterségesen szított gyűlölet. Mi még arra sem számíthattunk, hogy valahogy eljuthatunk a szárazföldre. Háromezer kilométer jégmező és óceán…
A terepjáró reszketve kaptatott felfelé a kőtengeren. A Szegezsa messze mögöttük maradt, körös-körül hegyek tornyosultak, amelyeket itt-ott penész, moha és az elpusztult, kidőlt fák törzse borított.
– A falvakat elpusztította a gáz – vette át a szót Pirra. – A piék akkor vetették be, amikor rájöttek, hogy vereséget szenvednek: a legfőbb városaik megsemmisültek. A gáz azokat is megölte, akik életben maradtak az óvóhelyeken.
– Igen, már voltunk a piék fővárosában – mondta Pavlis. – Kő kövön nem maradt belőle. Jártak ott valaha?
– Nem. Nem kaptam útlevelet – felelte Pirra.
A Földön bárki matektanárnőnek nézné Pirrát: sovány, kimért és valahogy olyan hangsúlyozottan intellektuális. Az ember legszívesebben vékony keretű szemüveget illesztene az orrára, gondolta Pavlis. És itt van mellette Sznezsina, aki maga az eleven túlzás: túlságosan dús haj, túlságosan puha száj, túlságosan nagy szem, és egyáltalán túlságosan szép…
– Tegnap Lescsuk még egy óvóhelyre bukkant. A város szélén, túl a kikötőn – jegyezte meg Sznezsina.
– Biztos közvetlenül a háború előtt építették. Azelőtt ott kutyaversenypálya volt – mondta Devkali.
– Igen, közvetlenül a háború előtt. Ezt mondta Ranmakan is, aki Lescsukkal ment, hogy megmutassa a helyet.
– És?
– Föld alatti rakétakilövő-állomás volt ott. A rakétákat mind kilőtték. Negyven méter mélységben pedig megtaláltuk a bunkert, amely mindennel el volt látva, még folyékony levegővel is.
– Az lehetetlen! Csak nem találták meg őket mégis? – Pirra a szájára szorította kis öklét. – Meghaltak?
– Nem mindjárt. Az óvóhelyre nem szivárgott be a gáz, és a robbanásoktól is megvédte őket. Később pusztultak el. A kinti sugárzás nem csökkent, a levegőjük pedig fogytán. Kitört köztük a pánik, összeverekedtek. Ádáz csata lehetett, de ezt is túlélték néhányan. Ezek később haltak meg, amikor a sugárzás mégiscsak beszüremlett. Vagy amikor elfogyott a levegő. Élelmük volt elég.
– Képzeljék el – mondta Sznezsina, de nem fordult hátra; a terepjáró óvatosan nyomult előre a szakadék szélén. – Már mindenkit megöltek a bolygón, de ők még élnek. Szörnyű lehetett.
– Őket is fel akarják támasztani? – kérdezte Devkali. Hangjából kicsengett, hogy nem tartja szükségesnek.
– Patkányok voltak a bunkerban – felelte Pavlis. – Nagyon sok patkány. Hiszen rengeteg élelmet halmoztak fel.
– Persze, én nem írhatom elő, hogy kit keltsenek életre, kit nem – folytatta Devkali. – Annál is inkább, mert nagyon kevesen vagyunk. De azt szeretném, ha a bolygónk a jövőben jól élne. Értenek engem?
Pirra feléje nyújtotta kezét, és Devkali belecsúsztatta a magáét.
– Én egyetértek önnel – mondta Pavlis. – És valószínűleg a kapitány is kikérné a tanácsát, ha az ő felélesztésükről lenne szó.
– Én viszont nem értek egyet – szólt közbe Sznezsina. – Szerintem az egész bolygón aligha, van több három-négyszáz olyan embernél, akinek nincs joga élni. A többiek, ha bűnt követtek is el, amikor majd újraszületnek, akarva-akaratlanul más emberré válnak. Hiszen azelőtt az egész életük, neveltetésük ilyen cselekedetekre ösztökélte őket.
Senki sem csatlakozott Sznezsinához, úgyhogy nem tudta, egyetértenek-e vele vagy sem.
– Még sokáig kell menni? – kérdezte Sznezsina, hogy megtörje a hallgatást.
– Nem. Már csak öt kilométer van hátra – felelte Pirra. – Kár, hogy az út ennyire megrongálódott. Már ott lehetnénk.
– Ranmakan egyszer azt mondta nekem – szólalt meg újra Pavlis –, hogy nem tudja, lakhat-e egy házban önökkel. Mégiscsak más kasztbeliek.
– S ön erre jót nevetett, igaz?
– Nem, csak mosolyogtam. Miért?
– Mert ő mind a mai napig nem hozta át azt a kevéske holmiját az űrhajóról. Számára egy házban lakni a patríciusokkal egy második világkatasztrófával egyenlő, amelynek ráadásul ő is aktív részvevője. A háborút mások robbantották ki helyette. De a patríciusok házába neki magának kell átköltöznie, neki magának kell a halálos bűnt elkövetnie. Mert mi lesz, ha egyszer csak visszatér a régi uralom?
– Azért annyira nem buta, hogy ne tudja, a régi uralom nem tér vissza. Pláne a bunker meglátogatása után.
A terepjáró most jobb úton haladt, simán gurult a köves úton.
– Most egy kanyar jön. Utána mindjárt ott a kapu – mondta Pirra. – Valamikor ezek a hegyek nagyon szépek voltak. Csupa derűs zöld, és madarak daloltak a fákon.
– Vannak madarak a kertjében is.
– Csak egy van. Korona Vasz a csontvázának darabjaiból keltette életre. De elfelejtett dalolni. Talán még megtanul.
A kanyar után feltűnt egy korhadt, széltől és esőtől megszürkült diadalkapu. Rajta felirat ligoni nyelven. Pavlis és Sznezsina már el tudta olvasni: Alpesi Füvészkert.
Az Alpesi Füvészkertbe tett kirándulás fontos volt a kupola valamennyi lakója számára. A levegőtisztítás sok energiát igényelt, amely más munkákhoz kellett. Azonkívül a Szegezsa sem ülhet örökké a bolygón. El fog repülni, az emberek pedig itt maradnak. Tehát arra van szükség, hogy a kupola maga lássa el magát tiszta, nem fertőzött levegővel, legalább addig, amíg meg nem érkeznek a bolygóra a fertőtlenítő berendezések.
Azon az értekezleten, amelyen ezt a kérdést tárgyalták meg, Pirrának eszébe jutott, hogy valamikor régen az Alpesi Füvészkertben volt gyakorlaton. Dolgozott ott egy öreg biológus, aki valamilyen fokozott aktivitású életciklussal rendelkező bokorfajtát termesztett ki, amely nagy mennyiségben nyelte el a szénsavat és termelt oxigént. Az öreg a bokrot a bányáknak és a rosszul szellőző műhelyeknek szánta, mert a növény oxigénkiválasztása csak teljes sötétségben állt le. Elegendő volt egy egészen gyenge fényforrás, és a parányi "oxigéngyár" működésbe lépett. Akkoriban, a háború előtt a tudós növénye senkinek sem kellett: a bányákban a legalacsonyabb kasztbeli munkások dolgoztak és sorvadtak el, akikből sok volt a ligoni köztársaságban. Pirra azt mondta, hogy emlékszik a Füvészkerthez vezető útra, és arra is, hogy hol voltak a bokorral beültetett parcellák. Hacsak ki nem irtották, azalatt, amíg ők száműzetésben éltek.
Sötétben indultak el, és tizenegy óra felé érték el a Füvészkertet: rossz volt az út, és a kert is elég messze esett a várostól. Egy mély, szelektől védett völgyben feküdt, ahol, Pirra szerint, számos, másutt már kipusztult növényfajta maradt fenn. Éppen ez volt a döntő érv annak idején amellett, hogy ezt a távoli helyet válasszák a Füvészkert céljaira.
– Csupa lelkes ember volt itt – mondta Pirra, mikor a terepjáró megállt az ablakait vesztett fehér házikó előtt. – Garasokért dolgoztak. A patríciusok megvetették őket. Különben nagyon sok érdekes dolog volt itt.
A ház mögött sűrű, téli erdő kezdődött. Helyesebben: halott erdő, de Sznezsinát a téli erdőre emlékeztette, amely nemrég hullatta el a leveleit, de mihelyt elmúlik a tél, újra kirügyeznek a fái. Egyik-másik fán még ott libegett a rákötözött táblácska a fa nevével, s egy ottfelejtett létra mintha arra figyelmeztetett volna, hogy ennek az erdőnek a gazdái hamarosan visszatérnek.
– Előbb benézek a házba – szólalt meg Pirra.
– Veled megyek – ajánlkozott Sznezsina.
A két nő bement a házba. Sznezsina már megszokta a bolygón levő házak csendjét és sivár ürességét. De ez a ház nem tűnt annyira kihaltnak, mint a városi házak odalent. Az egyik szoba falánál két hosszú asztal állt, kémcsövekkel, magokkal tele dobozokkal. A falon üveg alatt levélgyűjtemények függtek és fatörzs-korongok, amelyek még szinte frissnek látszottak.
Pirra felvett az asztalról egy vastag füzetet és fellapozta.
– A megfigyelések naplója – mondta. – Ez az öregé. Hogy is hívták?… Hát nem furcsa, az írására még emlékszem, de a nevét elfelejtettem. Az utolsó bejegyzés… – Pirra továbblapozott. – Az utolsó bejegyzés… ez már nem tőle származik. Az utolsó oldalakat már más írta. Alighanem közvetlenül a háború előtt történt vele valami. Talán meghalt. Vagy elutazott. Habár ez teljesen mindegy. A füzet jól jön nekünk. Most már legalább tudjuk, hogy az utolsó napig dolgoztak az új bokorfajtán. Az öreget szerették itt. Zsémbes kisöreg volt, de nagyon jóságos és bölcs.
– Mi újság? – szólt be a résnyi ablakon Pavlis.
– Máris megyünk – felelte Pirra. Felnyitotta a herbáriumdossziét. – Megvan! Nézd ezt a levelet: keskeny, kétágú. Ez az, amire szükségünk van. Ha netán nem találjuk meg a parcellát, korona Vasz életre tudja kelteni a növényt?
– Persze – mondta Sznezsina. – Korona Vasz egy varázsló. És nagyon bölcs ember.
– Csak ne lenne olyan csúf – vallotta be Pirra. – Eleinte nagyon féltem tőle.
A keskeny fasorban Pirra olykor megállt, és letört néhány ágat: szárazak voltak, nagy reccsenéssel törtek le. Pirra csüggedten elhajította őket.
Egy hatalmas, ágas-bogas faóriás tornyosult a fasor fölé. Körülötte több centiméter vastagon száraz, hosszú tűlevelek borították a földet. Pirra felszedett néhány tobozt, hátha van bennük mag. A tobozokat beletette szkafandere zsebébe, majd Devkalihoz fordult:
– Mielőtt elindulunk, juttasd az eszembe, hogy magamhoz vegyem a laboratóriumban levő magos dobozokat.
– Jó maguknak, botanikusoknak – mondta Pavlis. – Azelőtt a magot el kellett ültetni a földbe, és hetekig várni, amíg kikel. Ha egyáltalán kikelt. Most meg itt vannak a koronák, és csak beadják a magokat a laboratóriumba, s egy félóra múlva már mehetnek is a palántákért.
– Azért a munkánk legfontosabb része mit sem változott – ellenkezett Pírrá. – A palántát megkapjuk, de a többi a mi dolgunk. Amíg abból fa lesz, évek telnek el. Aztán meg egy fa semmi. Tudja, milyen sok munka vár ránk a jövőben? Maguk, orvosok azok, akiknek nem lesz ezentúl munkájuk.
– Nono! – sértődött meg Pavlis. – Mit képzel, ezentúl úgy lesz, hogy mindenkit elteszünk láb alól, aztán meg feltámasztjuk?
– Miért, új vesét már tudnak csinálni. Meg új szívet is.
– Azért marad még munkánk épp elég. A torokgyulladást mégsem lehet a Vasz készülékével meggyógyítani.
– Az meg mi?
– Megfázás okozza. 
– Értem. Olyan lehet, mint a mi légzési lázunk?
– Még nem tudom. Még csak most ismerkedem az itteni orvostudománnyal.
A fasor kiszélesedett. Szabályos négyszögekre osztott mező terült el előttük. Egyes parcellákban levelüket vesztett ágas-bogas bokrok búslakodtak, mások üresen álltak, vagy gyér száraz fű borította őket.
– Jé! – hallatszott a hátuk mögül Sznezsina hangja, aki lemaradt egy kicsit.
Pavlis nyomban hátrafordult.
Sznezsina egy vastag fa mellett guggolt, és integetett, hogy siessenek oda.
A halott fa vastag gyökerei között egy vékony szárú, fehér virág nyújtogatta a nyakát.
– Él – suttogta Pirra.
– A legteljesebb mértékben – tette hozzá Sznezsina. – Ráfújtam, és egy pillanatra összezárultak a szirmai.
– Erdei viszán – szólt halkan Pirra. – Mindjárt sírva fakadok. Le ne tépd. Hadd nőjön tovább.
– Persze. Hadd nőjön – helyeselt Sznezsina. – Én csak ráfújtam, összezárta a szirmait, aztán újra kinyitotta, mintha köszönt volna.
– A föld is segíteni akar nekünk – szólalt meg Devkali. – Nem teljesen halott. Emlékszel, Pirra, mikor először vittem neked egy csokor erdei viszánt?
– Nyáron több virág lesz – jelentette ki Pavlis határozottan.

5

A parcelláktól lassan ballagtak visszafelé. Azért-e, mert egy élő virágot láttak, vagy azért, mert oly könnyen és gyorsan ráleltek az újfajta bokorra – igen jó hangulatuk kerekedett. Devkali egy nyaláb száraz gallyat és gyökeret vonszolt maga után, és arról faggatta Pavlist, írnak-e a Földön verseket, s ha írnak, használnak-e rímet. Pirra halkan dúdolt valamit, Sznezsina arra gondolt, hogy még nem látta Pirrát mosolyogni, de ha egyszer nevetni fog, biztos nagyon megszépül tőle. Éppen meg akarta mondani ezt neki, mikor az asszony hirtelen megállt.
– Ha ezen a fasoron továbbmegyünk – mondta –, kiérünk a temetőbe. Volt itt valamikor egy kis temető. A botanikusok szívesen temetkeztek ide. Itt nem volt krematórium, mint a városokban. Vártok egy pillanatig? Megnézem, nincs-e itt eltemetve a kisöreg. Sehogy sem jut eszembe a neve. Pedig nagyon fontos volna, igaz?
Pirra befordult az egyik fasorba. A többiek követték. A temető száz lépésnyire feküdt: kis tisztás, amelyet hatalmas fák vettek körül. A tisztáson néhány sír domborodott, mindegyik fölött kő, s némelyik kövön a napkorong ábrája. Pirra elhaladt néhány sír mellett, és megállt a legszélsőnél.
– Hát persze! – mondta. – Korinak hívták. Ligoni Kori. Közvetlenül a háború előtt halt meg.
– Jó, hogy nem érte meg – mondta Devkali.
A laboratórium már nem volt messze. Pirra odavezette őket a gazdasági épületek mellett húzódó keskeny ösvényen.
– A talaj itt homokos? – kérdezte váratlanul Pavlis.
– Igen. Nem is minden növény szerette. Sokszor kellett humuszt hozni a szomszéd völgyből. Még most is emlékszem, milyen nehezek voltak a kosarak.
Pavlis lemaradt és elbarangolt egy kicsit. Egy fa alatt félresöpörte az avart, és megvizsgálta alatta a talajt. Három centi vastagságban humusz, aztán homok.
A nők és Devkali már messze elöl jártak. Pavlis felegyenesedett, leporolta a tenyerét, és már éppen indult volna, amikor emberi lábnyomokat pillantott meg.
Először meglepődött: hogyan maradhattak meg több mint egy évig? Ott, ahol a földet avar borította, alig látszottak. De kissé távolabb, a csupasz talajon mélyek voltak és világosan kivehetőek. Friss nyomok.
Pavlis óvatosan körülpillantott. Sehol semmi nesz, csak a távolból, a laboratóriumi épület felől hallatszik ide a két nő hangja.
Itt nemrég ember járt. Talán látta is őket. Hiszen az éjszaka esett. Nem, ez valószínűtlen. Teljesen valószínűtlen. Pavlis már éppen hívni akarta Devkalit, amikor hirtelen elfogta a félelem. Ha most kiált, "ő" is meghallhatja. Féltette a társait, akik nem is sejtik, hogy valaki, aki nem fél a halálos sugárfertőzéstől, itt jár-kel a halott bolygón. Ki lehet? Jóbarát? Lehetséges, hogy egyes emberek szervezete alkalmazkodni tudott a sugárzáshoz, és immúnissá vált vele szemben? Nem, ez képtelenség. Azután meg… nem kell ahhoz Sherlock Holmesnak lenni, hogy rájöjjön az ember: ez a valaki nem olyan régen járt itt. Lehet, hogy látta is őket, de nem mert idejönni. Elbújt. Meglapult.
Pavlis úgy döntött, hogy senkinek sem szól a furcsa felfedezésről. Legjobb, ha minél előbb elmennek, és nem kockáztatják életüket, hiszen nincs náluk fegyver, s két nő van köztük. Meg kell ezt előbb beszélni a kapitánnyal.
Pavlis még egyszer körülnézett, és gyorsan elindult az ösvényen a laboratórium felé.
Már várták. Pirra a magos dobozokat és a levélgyűjteményeket rakosgatta be a terepjáróba, melyeket Sznézsina adogatott ki az ablakon.
– Hová tűntél? – kérdezte a lány, amikor meglátta Pavlist. – Már azt hittük, hogy az erdei szellem karmaiba kerültél. Pirra mesélte, hogy állítólag kísértet jár errefelé, éjjelente a laboratórium körül ólálkodott…
Már csak ez hiányzott, gondolta Pavlis.
– Igaz is, Szláva – kérdezte Sznézsina –, miért érdekelt a homok? Te nem szoktál minden ok nélkül, csak úgy kérdezősködni.
– Á, értem, mire gondolsz – vágta rá Pavlis boldogan, hogy a beszélgetés elterelődött a veszélyes témáról. – Arra gondoltam, hogy a homok jól konzerválja a szöveteket. Mumifikálja. Ha tehát az öreg csak egy évvel ezelőtt halt meg, van remény az életre keltésére. Jól van, induljunk.
– Várj, ne siess. Olyan logikátlanul viselkedsz, hogy az már több a soknál! – mérgelődött Sznezsina. – Hiszen ez egy pompás gondolat, azonnal meg kell róla győződni. Devkali, tudod, hol a hordágy? Az alsó csomagtartóban. Vedd ki.
– Nem, nem – tiltakozott Pavlis. – Vissza kell fordulnunk. Késő van.
– Miért? Még csak egy óra. Sötétedésig háromszor is hazaérünk. Megtaláltad, Devkali?
– Igen – felelte az, és előhúzta a terepjáróból a hordágyat. Pavlis ráeszmélt, hogy semmi olyan kifogást nem eszelhet ki, ami igazolná az azonnali távozást. Mondja meg az igazat? Valami visszatartotta ettől. Talán az, hogy esetleg nem hisznek neki. Nem veszik komolyan a szavait. Vagy mert akkor Sznezsina – tőle kitelik – csak azért is odamegy, hogy megvizsgálja a nyomokat.
Miközben a sírt ásták fel, Pavlis úgy állt, hogy szemmel tarthassa az erdőt, és az izgalom annyira látszott az arcán, hogy Sznezsina megkérdezte tőle:
– Mi az, csak nem félsz?
– Nem – felelte Pavlis. – Csupán eszembe jutott, hogy hátha a homok nedves.
– Mindjárt meglátjuk – mondta Sznezsina.
Pavlis sejtelme helyesnek bizonyult. De ettől még rosszabb lett a kedve. A hordágyat a kisöreg összeaszott tetemével ő vitte Devkalival, a nők pedig, Pavlis minden rábeszélése ellenére, le-lemaradoztak. És a keze sem szabad. Pavlis minduntalan hátrafordult. Sznezsina csak nevetett:
– Ne félj, nem veszünk el.
– Különben sincsenek már nagy ragadozók a bolygón – tette hozzá Pirra. – Majd mi újra elszaporítjuk őket. Persze korlátozott számban.
Semmi sem történt. Csendben visszaértek a terepjáróhoz. Ugyanígy, minden kaland nélkül érték el a Szegezsát.
Pavlis folyton beszélt, tréfálkozott, és Sznezsinát ugratta azzal, hogy most már hiába sietnek, lekéstek az ebédet, vagy ha nem, a tejszínhab biztos elfogyott. De ha csak egy pillanatra elkalandozott a figyelme, újra látta a talajba mélyen bevésődött lábnyomokat, amelyek oly frissek voltak, hogy még a szélei sem mosódtak el, és a talp minden rovátkája látszott.

6

– Most pedig nyugodj meg, Pavlis, és gondolkozz. Először: nem csak káprázott a szemed?
– Nem. Nem káprázott.
– A második lehetőség – folytatta Zagrebin. – Hátha tavalyi nyomok voltak, és a fölöttük csüngő ágak vagy a fa törzse megvédte őket az időjárás viszontagságaitól?
– Nem – mondta határozottan Pavlis. – És semmi értelme azon morfondírozni, hogy miért nem lehettek ott a nyomok. Csak az időt pocsékoljuk. Én tudom, hogy ott voltak. Méghozzá friss nyomok.
– Nincs igaza, Pavlis – szólt közbe Bakov. – Minden variációt meg kell vizsgálni. Valamennyit. Nagyon furcsa, amit itt elmondott nekünk.
– Én is tudom, hogy furcsa. – Pavlis felállt, végigment a kajütön, megállt az íróasztal előtt, és az ujját végighúzta a kis hajómodellen. – Az önök helyében én is sorra venném az összes variációt. De értsék meg, én már meghánytam-vetettem valamennyit. A nyomok ott voltak.
– Jól van, Szláva – mondta Zagrebin. – Elhisszük. Mi következik ebből? Őszintén szólva, nem tudom. Egyelőre nem tudok rá magyarázatot.
– Pedig van – szólalt meg korona Aro. – És ezt ön, kapitány, legalább olyan jól tudja, mint én. A bolygón, amelyet mi halottnak tartunk, vannak emberek, akik túlélték a konfliktust. Nem ez a probléma. Azt kell megtudni, hogy kicsodák ezek az emberek, és fel kell venni velük a kapcsolatot.
– De miért nem akarnak ők kapcsolatba lépni velünk? – kérdezte Bakov.
– Hát ennek sokféle magyarázata lehet. Először: nem is sejtik, hogy itt vagyunk. A Füvészkert száz kilométerre van Manvétól. Másodszor: félnek tőlünk. Kik vagyunk? Jövevények a világűrből? Ellenségeik, a piék, akik túlélték a háborút, és most meg akarják szállni az országot? Vagy valamilyen más titokzatos lények, akik minden valószínűség szerint ugyancsak ellenségesek?
– Ebből tehát az következik – kérdezte a kapitány –, hogy ellenségnek tartva minket, ők is ellenségesen lépnek fel ellenünk?
– Igen.
A kajütben csend támadt. Csak Pavlis méregette gyors léptekkel a szobát egyik sarkától a másikig, mindig ugyanazon az útvonalon. Talpa alatt csikorgott a műanyagpadló. A félig nyitott ajtón távoli hangok szűrődtek be. Zagrebin, aki mindenről tudott, ami a fedélzeten történik, könnyen kiismerte magát a hangok és a neszek között: a magas torokhang Ranmakané, aki megtanult sakkozni, és megint vitatkozik a Kölyökkel, állandó partnerével. Ez meg Milja néni hadarása: a robotot leckézteti. Döngve zuhant a padlóra a súlyzó: Kudarauszkasz befejezte, a gyakorlatsorozatot…
– Szóval maga, Alekszej Ivanovics – folytatta Zagrebin –, Antyipinnal együtt megnézi, mit lehetne tenni a hajó és a kupola teljes biztonsága érdekében. A gravitációs mezőhöz van elég energiánk?
– Nincs. Nem tudjuk bekapcsolni a fő hajtóművet.
– Mindenesetre gondolkozzanak. Nem kockáztathatunk semmit. Vacsora után összehívjuk a legénységet, és gondolom, a bolygó lakóit is. Megbeszéljük a dolgot. Most pedig fejezzük be az értekezletet.
Pavlis elbúcsúzott és nyomban távozott. Szerinte a kapitány túlságos nyugalommal fogadta az újságot. Még csak arra sem adott parancsot, hogy készítsék elő a felderítőkorongot, amely kideríthetné, hova vezetnek a nyomok.
Korona Aro még megkérdezte tőle:
– Azt a bokrot, amelyikről Pirra beszélt, elhozták?
– Igen. Sőt az atyját is. Egészen kiment a fejemből: korona Vasz várja önt a laboratóriumban.
Aro a vállára csapta a farkát, és némán követte Pavlist.
– Akkor mi legyen? – kérdezte Bakov, miután kettesben maradt a kapitánnyal? – Nem kellene odaküldeni a korongot?
– Már gondoltam rá – felelte Zagrebin. – Nincs egy cigarettája?
– Nem dohányzom.
– Persze, elfelejtettem. Elnézést. Már gondoltam rá, de mindjárt öt óra. Egy óra múlva besötétedik. Nem szeretek sötétben tapogatózni.
– Rendben van, megyek és beszélek Antyipinnal.
Bakov is elhagyta a kajütöt. Zagrebin kapitány elgondolkozva állt a szoba közepén: hátha akad egy csomag cigaretta az íróasztala legalsó fiókjában? De aztán eszébe jutott, hogy ő maga adott parancsot a robotnak, mindent dobjon ki, ami eszébe juttathatná a dohányzást. A robot pedig igen gondosan végrehajtotta a műveletet. A kapitány sóhajtott, aztán elindult Sznezsina kajütje felé, abban a reményben, hátha nincs odabent. Tudta, hogy a cigarettát a Lajos Fülöpre hasonlító tükör alatt tartja. Legjobb, ha titokban vesz el egy csomaggal. Hátha elmúlik tőle a nikotinéhsége, és legalább nem lesz alkalmuk gúnyolódni rajta, hogy kapitány létére milyen gyenge az akarata.

7

Vacsora után a társalgóban gyülekeztek a legénység tagjai és a kupola lakói. Alighanem utoljára férnek el valamennyien ebben a kis helyiségben. Még egy kis idő, és már nemcsak a társalgó, hanem az egész Szegezsa kicsi lesz a bolygó lakóinak, gondolta Zagrebin. Sőt az is lehet, hogy már most kicsi volna? Elképzelhető, hogy valahol a föld vagy a víz alatt még sok ezer ember él, akik saját maguk döntöttek a sorsuk felől, és nincs szükségük külső segítségre?…
A váratlanul összehívott gyűlés megbolygatta a legénység megszokott életrendjét. A nyugtalanságot csak fokozta, hogy mindenki látta, amint Bakov és Antyipin a terepjárón körbeutazza a kupolát, majd tanácskozik valamin, aztán kimásznak a robotok, és a kupolától bizonyos távolságra jelzőrudakat állítanak fel, amelyek nyomban kigyulladnak, ha valaki az általuk alkotott körhöz közelít. A körön belül volt a kupola és a Szegezsa.
– A mai napon, mint tudják – kezdte – Zagrebin –, néhány társunk megkereste az Alpesi Füvészkertet…
Zagrebin beszámolt arról, mit látott Pavlis, majd az általa foganatosított biztonsági intézkedésekről. Utána Pavlis beszélt. Még egyszer ismertette, hogyan fedezte fel a nyomokat, és azt javasolta, hogy küldjenek felderítőkorongot a Füvészkertbe.
Bauer egyszerűen nem hitt Pavlisnak. Azok a nyomok csakis tavalyiak lehetnek. Kudarauszkasz szerint a nyomok robottól származnak: valamelyik felderítőrobot már járt a kertben. Szavait általános derültség fogadta: a robotok lábnyoma igazán nem hasonlít az emberi lábnyomra. Pavlis nem téveszthette össze őket.
Pirra azt mondta, hogy ha a lábnyomok csakugyan ott voltak, akkor csakis a katonákéi lehetnek. Csak azoknak voltak titkos óvóhelyeik, ahol védve voltak a sugárzás ellen is. Pirra szavai hallatán Ranmakan elsápadt. Nem szólt semmit, de arra gondolt, hogy akkor mégis újra hatalomra juthatnak Ligon igazi urai. Azt nem mondhatjuk, hogy várta volna a visszatérésüket. Az új rendszerben, amelyet számára Zagrebin kapitány és Devkali testesített meg, jobb volt az élet, senki sem emlékeztette Ranmakant arra, hogy alacsony kasztból származik, és ezért ezt vagy azt nem csinálhatja, de a katonai gépezet tisztelete mégis olyan mélyen élt benne, hogy komolyan megijedt, hátha megbüntetik a bolygó igazi urai, ha ismét uralomra jutnak. A hajdani mosónő elkeseredett: nem szerette a katonákat, s ha csak egy is a keze közé kerül, biztosan megfojtja. Nem tudta megbocsátani nekik a családja halálát. És a mosónő némán imádkozni kezdett a Naphoz, adja, hogy a fiatal doktort becsapja a szeme, és ezek nem is lábnyomok, csak közönséges gödrök. A pie vadászok nem sokat értettek a politikához, és nem is igen akartak érteni hozzá. Arra a napra vártak, amikor megint tiszta lesz a levegő. Sznezsina felidézte emlékezetében, hogy is volt ott a kertben, és magában áldotta Szlávát, amiért akkor nem mondott semmit. Ő meghalt volna ijedtében. Devkali ezzel szemben haragudott rá, amiért nem számolt be neki rögtön a lábnyomokról: ott, a helyszínen sok mindent megtudhattak volna, és ha azoknak köszönhető ez a háború, ő mindent megtesz, hogy ne eresszék be őket a kupolába.
Úgy döntöttek, reggel kiküldik a korongot az Alpesi Füvészkertbe, hogy derítse ki, vannak-e ott valóban lábnyomok, és ha vannak, hová vezetnek. Megállapodtak abban, hogy amíg nem tisztázódik a rejtély, egyedül senki sem megy a városba. Azután szétszéledtek. Végeredményben ennél többet nem is tehettek pillanatnyilag.
A korong elrepült, de a nyomokat nem találta meg. Éjszaka esett a hegyekben.
A következő két hét alatt nem történt semmi, és Pavlist kivéve, lassan mindenki elfelejtette a füvészkerti lábnyomokat. De Pavlis még mindig maga előtt látta őket. Tudta, hogy a nyomok ott voltak.

HATODIK FEJEZET

Rablótámadás

1

Kori professzor Ligonból csakugyan zsémbes kisöreg volt. Orra vékony és hosszú, tar koponyáját fehér pihe keretezte. A professzornak két nap elég volt ahhoz, hogy mindent megértsen, és örömmel nyugtázta egykori tanítványának, Pirrának jelenlétét a hajón. Megköszönte, hogy megmentette a bokor mintapéldányait, amit sokkal jobban értékelt, mint saját személyének megmentését, és kezébe vette a kupola növényekkel való betelepítésének irányítását.
Az a tudat, hogy másfél évig feküdt a sírban, egyáltalán nem bátortalanította el a professzort.
– Én gyakorlatias ember vagyok – mondta. – Két ténnyel találtam magamat szemben. Az első nagyon szomorú: ezek az őrültek mégiscsak elérték céljukat, és véghezvitték a mészárlást. Mindig gondoltam, hogy a mi petícióink nem fogják ettől visszatartani őket. Véghezvitték a mészárlást és elpusztítottak mindent, amit mások ötezer év alatt alkottak. A másik tény, amellyel szembetalálkoztam, örvendetes. Éspedig: szerencsére előbb felfedeztek minket, mintsem minden munkánknak nyoma veszett volna. Felfedeztek és a segítségünkre siettek. Az én saját feltámasztásom csak egy kis részlet, habár kellemes érzéssel tölt el. Nagyon fájt, hogy meg kell halnom, mielőtt még befejezhettem volna a kísérleteimet. Különben, ha azok az őrültek nem pusztítják el a bolygónkat, senki sem bíbelődött volna az én feltámasztásommal. Mennyi van még nekem hátra?
– Nem tudom – felelte korona Vasz. – Valószínű, hogy a mi segítségünkkel még jó pár évig elél.
– Csak nem azt akarja mondani, hogy az embert fel tudják támasztani, de a szívét nem tudják megfiatalítani?
– De bizony – mondta Vasz. – A készülékünk fel tudja támasztani a baleset következtében vagy betegségben elhunyt embert. De ugyanolyan állapotban, amilyenben a halála előtt volt. Ön vírusos lázban halt meg. A vírus, amely megölte, semmilyen hatással nem volt az öröklődési sejtekre. Ezek regisztrálták a korral járó változásokat. Továbbá a szívének az elhasználódását. Mi meg tudjuk menteni az embert, de halhatatlanná még nem tudjuk tenni.
– Nagyszerű, kolléga, a halhatatlanságra úgysem tartok igényt – mondta a professzor. – Mondja, öregem, nem segítene nekem kiültetni a palántákat a lakóházak elé? Ezt nem bízhatom rá ezekre a vasrobotokra.
Korona Vasz örömmel segített palántázni. A kupolában való tartózkodása már megszokottá vált. Devkali egyszer összegyűjtötte honfitársait, és elmondta nekik, hogy a hajón nemcsak emberek laknak, hanem olyan lények is, akik egyáltalán nem hasonlítanak az emberekre. Devkali attól félt, hogy a vadászok vagy a mosónő kedvezőtlenül reagál majd erre a bejelentésre. De ők nyugodtan fogadták a hírt. Az utóbbi hetekben annyi hihetetlen – dolog történt velük, hogy egy újabb meglepetés már se nem osztott, se nem szorzott. Azért a koronák eleinte igyekeztek minél ritkábban mutatkozni a Muna lakói előtt; később azonban, amikor mind a két fél megszokta egymást, Vasz, aki barátkozóbb természetű volt, mint társa, majdnem minden idejét a kupolában töltötte, és csak akkor ment vissza a hajóba, ha beszélgetni támadt kedve Milja nénivel az életről, vagy újabb adag palántát kellett nevelnie Kori kísérleteihez.
Ám ez a nyugodt és idillikus élet csak néhány napig tartott, amelyeknek egyhangúságát a Galaktikai Központból jött teherrakéta megérkezése szakította félbe. Tartalék alkatrészeket hozott a készülékhez, meg postát és az első levegőtisztító berendezést. Azonkívül anyagokat a második, az elsőnél nagyobb kupolához, amelynek felállítását akkor akarták elkezdeni, ha majd elég ember lesz hozzá. A rakéta visszarepült. És két napra rá a Ligon romjai közt keresgélő expedíció egy olyan, teljesen betemetett óvóhelyre bukkant, amelybe nem tudtak behatolni a patkányok.
Sznezsina gyermekkacagásra ébredt. Egy kisfiú ligoni nyelven kiáltozott:
– Add ide a labdámat, különben beléd döföm a kardom!
Bizonyára belé is döfte, mert áldozata szörnyen mély hangon könyörületért esdekelt. A kisfiú hangosan kacagott, és a lábával dobogott. Aztán hangja beleveszett a különféle hangok zűrzavarába, amelyek – ha Sznezsina jól értette – tanácsokat osztogattak az ácsoknak arra, hogyan állítsák be az ablakkereteket.
Sznezsina lustálkodott még egy kicsit, közben hallgatta a hangokat, s megpróbálta kitalálni, hogy egyik-másik hang kié. Még a szemét is lusta volt kinyitni. Mert mihelyt kinyitja, az azt jelenti, hogy felébredt, vagyis itt az ideje felkelni, márpedig Sznezsina nem szeretett reggelenként felkelni. Azt olvasta valahol, hogy minden embernek joga van tíz percre az álom és a felébredés között, amikor komótosan végiggondolhatja az álmát és úgy fejezheti be, ahogy neki tetszik. Honnan jöhetnek ezek a hangok? Hát persze, csakis a hangszórójából. Ki lehet most szolgálatban? Valószínűleg Kudarauszkasz. Tehát ő kapcsolta be neki a kupola lármáját, ébresztőóra helyett.
A tíz perc még nem telt le. Sznezsina arra gondolt, hogy ha Kudarauszkasz két héttel ezelőtt kapcsolja be a kupolát, csak a robotok lépteinek csoszogását és Ranmakan halk hangját hallhatták volna itt az űrhajóban. Sznezsinának akkoriban úgy rémlett, hogy a Muna lakói valahogy a brontoszauruszokra emlékeztetik; élnek ugyan, de idegenül érzik magukat a saját bolygójukon. Oly nagyon magányosak voltak a lerombolt városok, kopár mezők és a radioaktív esők csüggesztő világában. A hetekig tartó keresgélések, tévedések és csalódások után megtalált és megmentett maroknyi ember elenyészően kevés volt. Most meg egyszerre hatvan ember!
Öregemberek és öregasszonyok, hat gyerek – nemsokára iskolát nyithatnak –, két fiatal katona: az óvóhely őrei, egy patrícius, aki véletlenül a pórnép közé keveredett, két idős fivér. Mindnyájan átélték a feléledés pillanatában az idegenné vált világ felismerésének tragédiáját, de azután megpróbálják tisztázni magukban, mi legyen ezután, hogyan alkalmazkodhatnak ehhez az élethez.
Igaz, hogy most már ez is egyszerűbben és nyugodtabban zajlott le, mint eleinte. Egyrészt az óvóhelyekre az emberek családostul menekültek le, és családostul is tértek vissza az életbe; másrészt Pirra, Ranmakan és Kori, a honfitársaik fogadták őket, akik már keresztülmentek mindazon, ami még az "újoncokra" várt, és készek voltak segíteni.
És mégis… Sznezsinának eszébe jutott az "éhséglázadás".

3

Ez a lázadás másod- vagy harmadnap robbant ki, hogy elkezdték a ligoniak felélesztését. A kupola alatt akkor mintegy húsz újonc gyűlt össze, akik hosszú elválás után találkoztak újra, és még nem is fogták fel teljes egészében, hogy mi történt, ugyanakkor tele voltak bizalmatlansággal az egész világgal, köztük egymással szemben is. Hozzá még ezek az emberek régóta és következetesen éheztek.
Eddig Ranmakan és Pirra főzött, és (Milja néni és a konyhai robotok segítségével) könnyen meg is birkóztak a feladattal. Most, hogy a kupola alatti konyha még nem készült el, az űrhajón két nagy katlanban megfőzött ebédet a robotok szállították át a kupolába. A háborús időkre emlékeztető hosszú sor verődött össze, és az emberek meg voltak győződve róla, hogy az utolsóknak esetleg, sőt biztosan nem jut már az ételből. Egy egészséges, fekete hajú legény furakodott az asztalhoz, felkapta a teli tányért, felült a hosszú asztal szélére, hatalmas kortyokban lenyelte az egész levest, és megint a katlanhoz rohant, ahol most valami tumultus támadt. Az idegeskedő sorbanállók körülsereglették a robotot; Pirra hasztalan próbált lecsillapítani egy kócos asszonyt, aki egy kétéves gyereket tartott a karján. A kicsi sírt, az asszony kiabált, s körülöttük bátortalan, de rosszindulatú megjegyzések röpködtek. Ebben a pillanatban vágódott be a tömegbe a fiatalember az üres tányérjával, mint egy faltörő kos.
A levesből volt elég, de a legény megszegte a sorbanálló éhes emberek törvényét, és a sor pillanatok alatt összetömörült, hogy elállja az útját. A katlan mellől félrelökött Pirra a robot háta mögé bújt. Az emberek nekiestek a katlannak, amely megingott és majdnem kilöttyent belőle a forró leves. A patrícius, aki nem óhajtott részt venni a verekedésben, de félt, hogy a levesből mégsem jut neki, felkapott az asztalról egy rakás kenyeret, és a ház felé futott vele. Egy másik férfi üldözőbe vette…
Bauer, amikor a kapitányi hídról megpillantotta ezt a jelenetet, teljesen megzavarodott. Még sohasem látta, hogy emberek egy tál ételért verekedjenek. Megrémült: még összetapossák a gyereket. A vezérlőpulthoz ugrott, de a gombok közönyös sorának látványától nem lett okosabb. Gyorsan megnyomta a riasztócsengő gombját, és bekapcsolta az alvó Zagrebin kajütjét.
A kapitány úgy ugrott ki az ágyból, mint akit rugó lökött ki, és álmos szemmel pislogott Bauerra.
– Mi történt? – kérdezte rekedt hangon.
Mire Bauer gyorsan elmagyarázta, miről van szó, Zagrebin már teljesen magához tért, és félbeszakította a tisztet:
– Kapcsold be a szirénát.
Azzal a másik oldalára fordult, és nyomban aludt újra. Egész éjjel nem hunyta le a szemét: szolgálata alatt szerelték össze a levegőtisztító berendezést.
Furcsa, gondolta Bauer, a főnök még sohasem látott éhséglázadást. Semmivel se tud róla többet, mint én. És mégis azonnal megtalálta az egyetlen helyes megoldást. És ami a legfőbb: nyugodtan visszafeküdt aludni.
Bauer bekapcsolta a szirénát.
Az üvöltő hang Betöltötte a kupolát. Olyan volt, mint egy hatalmas vadállat félelmetes üvöltése. Mint a háború és a közeledő halál üvöltése. És a következő pillanatban a katlan körül dulakodó emberek mozdulatlanná dermedtek, és ösztönszerűen a magasba kapták a fejüket. Csak a felbillenő tányérból csurgott ki a leves s folyt cikcakkban, és a patrícius által elejtett kenyérszeletek koppantak puhán a földön.
Bauer eleresztette a sziréna fogantyúját. Minden rendben van.
A lázadás nem ismétlődött meg. De másnap, amikor az emberek száma további nyolccal szaporodott, újabb baj történt. Az ebédért sorbanállókat a tömegpszichózis egy másik fajtája kerítette hatalmába. Ennek is félelem volt az oka. Valaki egy második adagot is kapott a levesből, majd a húsból is. Példáját követte a szomszédja, és máris zabálássá fajult az evés. Az emberek mohón falták a kenyeret és a húst, mint a gödény nyelték a levest, az anyák hús- és kenyérdarabokat tömtek síró gyermekeik szájába. Ezt az orgiát senki sem állította le, és nem is tudta volna leállítani. Kívülről nézve a dolgot, nem volt benne semmi kifogásolnivaló, az emberek ettek.
Este Pavlist kihívták a laboratóriumból. Hashajtó és görcsoldó tablettákat osztogatott. Devkali ezalatt arról biztosította a betegekéi, hogy a jövevényeknek eszük ágában sem volt megmérgezni őket. A saját falánkságuk az oka mindennek. Nem hittek neki.
A kapitányi hídon a főnök korona Aróval tanácskozott arról, hogyan lehetne kigyógyítani az embereket a hisztériából és az apátiából. Aro azt ajánlotta, hogy várjanak türelemmel, és bízzák a dolgot az emberi természetre. A holnap iránti bizalommal együtt beköszönt majd a nyugalom is.
Kori professzor lépett be:
– Úgy látom, zavarok, de akkor is meg kell hallgassanak.
– Foglaljon helyet – fogadta Zagrebin, és a fotelra mutatott. – A legjobbkor jött.
– Én most nem önökkel szeretnék beszélni, hanem a honfitársaimmal – mondta Kori. – Mégpedig valamennyivel egyszerre. Én nem tudok egyik szobából a másikba futkosni, mint Devkali. Nem szólva arról, hogy az nem is segít. Kérem, kapcsolja be a kupolát.
Kori fontoskodó képet vágott, ősz haj koszorúja dicsfényként övezte tar koponyáját. A Kölyök ruhája, melyet a mosónő nem valami ügyesen alakított át, esetlenül lötyögött rajta. Zagrebin a vezérlőpulthoz ment, bekapcsolta a kupolát, és a professzor felé nyújtotta a mikrofont.
– Tessék.
Kori átvette a mikrofont, mély lélegzetet vett, és vékony hangján hadarni kezdett:
– Emberek, a ligoni Kori professzor szól hozzátok. Már láttatok engem, ismertek. Szégyent hoztatok rám és a bolygónkra. Nem elég, hogy hagytátok, hogy uraitok elpusztítsanak benneteket; még azt is bebizonyítjátok azoknak, akik a segítségetekre siettek, hogy méltatlanok vagytok erre a segítségre. Én, a ligoni Kori professzor azt mondom: holnaptól új életet kezdünk. Jusson eszünkbe, hogy őseink büszke férfiak voltak, akik nem estek egymás torkának egy falat kenyér miatt. Próbálja csak holnap valaki rávetni magát az ételre, mint egy kóbor kutya. Tőlem kap érte egy pofont. Ennyit akartam mondani… Elnézést kérek – mondta Kori a kapitánynak, amikor az kikapcsolta a kupolát. – Szeretem a honfitársaimat, meg kell bocsátania nekik.
Meg sem várva a választ, kiszaladt.
Azt nem lehet mondani, hogy a kupola lakói ettől a naptól fogva teljesen megváltoztak. Ezt nem is várta senki. De amikor két nap múlva az egyik újonnan érkezett túl mohón kezdte lefetyelni a levest, néhány szempár feléje fordult. És amikor az illető odasomfordált a katlanhoz, a patrícius, akiben váratlanul demokratikus hajlamok ébredtek fel, megállította:
– Ne siess. És ha még egyszer kérsz a levesből, csak egy kanállal kérj. Szervezeted még új, lehet, hogy nem bírja a túlterhelést és szétpukkadsz.
Az ember, akire rápirítottak, kelletlenül, de lelassította lépteit. Nem nézett körül, de fülelt, mit szólnak a többiek. A többiek hallgattak. És ez a hallgatás azt jelentette, hogy a patríciussal értenek egyet…
Sznezsina kinyitotta a szemét. Most már csakugyan, ideje felkelni. Zagrebin felmentette a szolgálat alól, mert a "kupolás" csoporthoz tartozott. Egy sereg probléma várta ott, mindenféle problémák, nagyok és kicsik, előre tudottak és egészen váratlanok. Az előbbiekhez tartozott az étel és a ruházat. Az űrhajó tartalékai fogyóban vannak, hamarosan saját erejükre lesznek utalva. A kisebb problémákhoz tartozott, hogy az egyetlen szoptató anyának elapadt a teje, és Pavlist rugdosni kell, hogy több tápszert készítsen a kicsi számára. Az ilyen problémákból Sznezsina akár egy tucatot is felsorolhatott volna. Összehúzta a szemét, hogy akaratát egyetlen cselekvésre összpontosítsa, aztán a lábát kidugta a takaró alól. Talpa a puha szőnyeget érte. Most már csak a fejét kell felemelnie. És Sznezsina felemelte a fejét, nyelvet öltött a saját tükörképére, és kinyitotta a távvezérlésű vízcsapot, hadd folyjon a kádba, amíg a fürdőszobába ér.

4

A robot, amely mint egy vastag kígyót maga után vonszolta a fékező-ejtőernyőt, rátaposott a varroda, a Muna első ipari üzeme előtt húzódó virágágyra. Kori észrevette ezt a szentségtörést, utolérte a robotot, amelyik éppen az ajtón akarta átpréselni magát az ejtőernyővel, és lehordta mind a két nyelven. A robot alázatosan hallgatta. A varrónők az ablakhoz csődültek, hogy kiélvezzék a szórakoztató jelenetet. Ranmakan pedig, aki maga vállalkozott a varroda vezetésére, odaállt az ajtóba, és kifejezően-gesztikulálva, némán könyörgött, hogy hagyják abba a veszekedést. Ranmakan meghízott, komolyabb és óvatosabb lett.
A robot egyszerű munkás volt, de rájött, hogy az öreg haragos kitörését nem eresztheti el csak úgy a füle mellett. Elengedte hát az ejtőernyőt, és elindult, hogy rendbe hozza a virágágyat. A professzor utolérte, és ráparancsolt, hogy azonnal térjen vissza az űrhajóra. Aztán maga látott neki a munkának. Ranmakan fentről figyelte az öreget.
– Jó magának – szólalt meg végül. – Van szakmája. De én csak egy vámhivatalnok vagyok.
– A vámhivatalnoknak is hasznát lehet venni – felelte Kori. – Úgy látom, máris elég jól elhelyezkedett.
– Igen, ez a hatodik, sőt talán az ötödik kasztnak felel meg – folytatta Ranmakan. – De le is válthatnak.
– Ugyan miért?
– Akadnak majd méltóbb emberek rá.
– Dolgozzék még jobban, akkor nem lesz magánál méltóbb. Ahelyett, hogy itt ácsorog és beszélget, inkább vinné be az ejtőernyőt. A nők a maga segítsége nélkül nem birkóznak meg vele.
– Én főnök vagyok – mondta Ranmakan. Amiből félreérthetetlenül következett, hogy ő bizony az ejtőernyővel nem fog bajlódni.
– Ó, hát így állunk – mondta Kori. Hangulata gyorsan változott. – Hát így állunk! – Felállt és az ajtóhoz sietett, amely előtt ott púposodott az ejtőernyő.
Kori átmászott rajta, és eltűnt az előszoba félhomályában. Ranmakan tétován követte, de máris megtorpant, amint észrevette, hogy az ejtőernyő-batyu megmozdult és elindult befelé. A professzor hangosan nyögött: a batyu nyomott vagy ötven kilót. Az egyik nő, aki az ablakból figyelte a jelenetet, összecsapta a kezét, valamit mondott társainak, és máris szaladt segíteni. Példáját a többiek is követték. A batyu egykettőre eltűnt a házban. Ranmakan pedig még mindig azon töprengett, hogy vajon mit tegyen. A helyzet bonyolult és valószerűtlen. A professzor a második kasztba tartozott, és ezeréves hagyományok tiltották, hogy olyan plebejusmunkát végezzen, mint súlyos terhek cipelése. Amikor Ranmakan megpróbálta megérteni a Szegezsán lakó emberek egymás közti viszonyát, arra a következtetésre jutott, hogy azok az emberek, talán az egy Milja nénit kivéve, a Föld nevű bolygó legfelső kasztjába tartoznak. Alacsonyabb kasztbeliek helyett robotokat hoztak magukkal. Kudarauszkasz semmilyen ellenérve nem tudta megingatni Ranmakannak ezt a meggyőződését. Nem is érdekelték. Ha a világot meg lehet magyarázni egy egyszerű séma segítségével, az ember nem szívesen mond le róla s keres bonyolult és a hétköznapi életben használhatatlan magyarázatokat.
Ezért az, hogy a robot cipeli az ejtőernyőt, teljesen érthető. Az viszont, hogy Kori professzor végezze ezt a munkát, abszurdum. Ranmakan formálisan elismerte, hogy a kupola alatt mindenki egyforma, és nincsenek kasztok, de magában mégis kasztokra osztotta az emberiséget, és saját magát az egyik alacsony kasztba sorolta, ha nem is abba, amelyikbe a háború előtt tartozott. De csak eggyel magasabbra. Aggasztotta is, hogy esetleg leválthatják a vezetői posztjáról, ezért gyanakodva fogadott minden "újoncot": nincsenek-e köztük patríciusok, akik az ő helyére pályáznak?
Egyelőre minden rendben volt. Újabb patríciusok nem kerültek elő. A régiek: Devkali, Pirra, Kori, egyelőre meghatározatlan, de nyilvánvalóan vezető posztokat töltöttek be, az az egyetlen, Ligonban megmentett patrícius pedig semmit sem csinált azon kívül, hogy a demokrácia nyújtotta lehetőségeken töprengett. Ranmakan odament a professzorhoz, hogy eloszlassa aggodalmát, de az eredmény az lett, hogy csak még jobban összezavarodott, és attól tartott, hogy a felbosszantott Kori esetleg elmondja a jövevényeknek, hogy ő milyen méltatlanul viselkedett. De hát Ranmakan az első ember a Munán, Ádám, ahogy a jövevények nevezik, hát csak nem ülhet le a nők mellé varrni, vagy a tűt, cérnát adogatni nekik! Nem, erről szó sem lehet. Persze a nőknek tetszik a demokrácia: azelőtt a legalacsonyabb kasztba tartoztak, de még a férjük, gyermekeik is. Nekik nincs vesztenivalójuk. Ranmakan viszont hivatalnok volt, ilyen vagy olyan, de hivatalnok, annak a kispolgári rétegnek a képviselője, amely irigykedve tekint a magasabb rangúakra, és görcsösen ragaszkodik apró kiváltságaihoz, mert ezek fölébe emelik azoknak, akiknek egyáltalán semmilyen kiváltságuk nincs.
Kori professzor nagyon lihegett, amikor kijött a műhelyből.
– Ahelyett, hogy itt áll – förmedt rá Ranmakanra –, inkább segítene felszabni a selymet. Nem varrhatnak egy ruhát az egész ejtőernyőből…
– Majd átszólok a hajóra, hogy küldjenek még egy robotot – felelte konokul Ranmakan. Még most is ragaszkodott a kiváltságaihoz. – A robot jobban elvégzi, mint én. Nekem különben is az emlékirataimat kell írnom.
– Ó, persze – mosolyodott el gúnyosan Kori. – Az emlékiratait. Még a plongi Krizinzi is mindjárt fejet hajt a maga tehetsége előtt.
– Kudarauszkasz űrhajóstiszt igen nagyra becsüli a munkámat.
– Elegem van magából mint íróból meg a tisztjéből is. Én a maga helyében inkább azon gondolkodnék, vajon nem volna-e kötelességünk mindnyájunknak dolgozni. Dol-goz-ni, érti? A Szegezsa el fog repülni: neki is megvan a maga dolga. Mi pedig magunkra maradunk. Gondolt már erre?
– Hova repülnének? – kérdezte Ranmakan. – És minek? Ranmakan örült a jövevények jelenlétének. Attól félt (ez is egyike volt számos aggodalmának), hogy mihelyt a Szegezsa itthagyja a bolygójukat, neki is vissza kell térnie a régi helyére, sőt talán egyenest a börtönbe, amiért együttműködött az idegenekkel.
– Nem szabad, hogy elrepüljenek – mondta Ranmakan.
– Aztán miért nem? – csodálkozott a professzor. – Mihelyt be tudják indítani a légtisztító berendezéseket, mi pedig megszervezzük az élelmezést, magunkra hagynak. Magunkra kell hogy hagyjanak.
– Mit hajtogatja folyton azt, hogy "magunkra, magunkra"? – gurult dühbe Ranmakan. – Ki mondta magának azt, hogy magunkra kell maradnunk? Én? Ezek a nők?
– Nem is olyan régen még maga tiltakozott az emberek jövetele ellen.
– Az az én dolgom. Akkor egyedül voltam. Nem tudom, maga hogy viselkedett volna az én helyemben…
Kori válaszolni akart, de meggondolta magát, legyintett aszott kezével, és otthagyta Ranmakant: visszament a virágaihoz és a fáihoz, amelyek az ajzószerek jóvoltából már három méter magasra nőttek. Korinak eszébe jutott, hogy ideje lenne életre kelteni egyes rovarokat is; majd szól róla korona Vásznak. Kori a bokrok sűrűjében elrejtett asztalához ment, odébb tolta a metszeteket, papírlapokat, műszereket és leült. A szíve rendetlenül kalapált. Sajnos, korona Vasz a régi szívével támasztotta fel. Nem nagy kedve volt újra meghalni. Nem kellett volna hősködnie azzal az ejtőernyővel. Habár helyesen tette. Legalább a varrodai nők felfogták ésszel. Ezt mondták neki: – Tanító, állj félre, nélküled is boldogulunk – és nem morfondíroztak azon, hogy ő patrícius-e vagy csak pór. De Ranmakant még sokat kell tanítani. Lehet, hogy még a halálos ágyán is arról fog ábrándozni, hátha átléphet a negyedik, sőt a második kasztba. Nem, a második eszébe sem jut, akkora fantáziája nincs… Ki kellene menni az Alpesi Füvészkertbe, megnézni, mi újság ott. Hátha kinyílt valami új virág. Hiszen a háború előtt már azzal kísérleteztek, hogy a sugárzásnak milyen hatása van a növények fejlődésére. Egész érdekes mutációkat kaptak. Ha nincs a gáz, ma már szép eredményeket mutathatnának fel.
Ranmakan is visszament a varrodába. A sebtében összetákolt házban két asztal volt. Egy nagy közös asztal: azon dolgoztak a nők. Öt nő. A sarokban meg egy kisebb asztal: annál ült Ranmakan. Ha szükséges volt, kapcsolatba lépett a kapitányi híddal vagy a Nagy Házzal, tárgyalt a robotokkal, ha hoztak valamit az űrhajóról, azonkívül könyvelnie kellett és tervet készíteni arra vonatkozólag, hogy mikor mire van szüksége a varrodának.
Ranmakan leült az asztalhoz, aztán félretolta a papírokat, és elgondolkodott. Érezte magán a nők gúnyos tekintetét, hallotta a sugdolózásukat, amely aligha lehetett hízelgő őrá nézve. De ő most nem törődött ezzel. Azon töprengett, vajon megmondja-e a kapitánynak, hogy tegnap éjjel, amikor már mindenki aludt, a legszélső háznál egy védőöltözetet viselő idegen alakot pillantott meg. Éppen rávetődött a fényszóró sugara, s egy pillanatra elvakította, ezért csak későn ugrott a ház sarka mögé. Ranmakan az arcát nem tudta kivenni. Az iménti összekoccanáskor már majdnem kibukott a száján, hogy vannak ám mások is a bolygón, és hogy Pavlisnak igaza volt. De még idejében visszanyelte. Lehetséges, hogy az az ember – vagy talán azok az emberek – a törvényes hatalmat képviselik. Még az is előfordulhat, hogy erősebbek az űrhajónál. Ha pedig így van, akkor az, hogy ő tud róluk, még hasznára válhat.

5

Zagrebin nem szívesen engedte el Korit a Füvészkertbe. Nyugtalanította a megoldatlan rejtély. Főleg azért, mert ha azok az ismeretlen emberek találkozni akartak volna velük, már réges-rég megtehették volna. Igaz, fennáll a lehetőség, hogy Pavlis mégis tévedett. Ez a lehetőség logikus és megnyugtató. De a kapitányt egyáltalán nem nyugtatta meg. Ezért, mielőtt beleegyezett volna a professzor utazásába, fémkeresőkkel és biolokátorokkal felszerelt felderítőkorongot küldött a helyszínre. A korong semmi gyanúsat nem észlelt.
– Azt akarom mondani – szólt Zagrebin Antyipinnak, aki Korival és Sznezsinával készült a kertbe –, hogy a Sünből ne szálljatok ki. És ne a ház előtt állítsd le, mint legutóbb, hanem csak a kertben, a parcellák mellett. De mindig maradjon benne valaki, hogy a többieket szemmel tarthassa. A terepjárón a lézer élesre van állítva. Azért mégse lőj veszély esetén, hanem azonnal közöld velünk, és máris meneküljetek, ahogy csak bírtok. Ne törődjetek a büszkeséggel és más effélékkel. Világos?
– Világos – felelte Antyipin. – Nagyon is világos. A második kupolát holnap kezdjük el felfújni?
– Holnap. Visszajöttök, kialszod magad, és elkezdjük. Ott, a kertben mindenképpen igyekezz elkerülni a fegyverhasználatot. Még ha valamelyikőtök úgy látja is, hogy elkerülhetetlen. Ezt csakis te döntöd el. Te vagy a leghiggadtabb, ezért is küldelek téged. Világos?
– Világos – felelte ismét Antyipin, akit egészen más probléma foglalkoztatott. – Majdnem az egész fertőtlenítőszerünk rá fog menni. A két legszélső ház is a kupola alá kerül; ott sok munkánk lesz. Mikor kell megérkeznie a következő teherrakétának? Közölni kell velük, nehogy elfelejtsék a fertőtlenítőszert.
– Egyhamar nem jön. Legfeljebb két hét múlva – mondta Zagrebin. – Ott a kertben ne foglalkozz más dolgokkal. Megint a kupola jár majd az eszedben, aztán történik valami.
Antyipin elmosolyodott, amitől pisze orra megremegett. Sohasem kalandoztak el a gondolatai annyira, hogy megfeledkezett volna a dolgairól.
A robotok védőernyőket szereltek a Sünre. Most már a közvetlen közelből leadott lövés, sőt a sugártöltet sem ütheti át.
Indulás előtt Sznezsina megkereste Pavlist, és bement vele a kupolába. Az egyik kisgyerek megbetegedett. Pavlis megvizsgálta, és utasította a robotot, hogy hozza a solluxlámpát, mert a kicsi napfényhiányban szenved. Sznezsina, amíg az orvosra várt, a pie vadászokkal beszélgetett az orvosi rendelő építéséről. Amikor az orvos befejezte a munkáját, és a robot eltávozott, még megkérte Pavlist, hogy este is nézzen be a kisfiúhoz. Lehet, hogy orvosi szempontból már nincs rá szükség, de az emberiesség megkívánja.
– Meggyőztél, Sznezska – mondta Pavlis. – Majd benézek. Ez az ültetvény itt valahogy nagyon elterebélyesedett. Hamarosan valóságos dzsungel lesz.
– Szerintem Kori és Vasz éppen ezt akarja.
– Kár, hogy állatok nincsenek a kertünkben.
– Van egy madár, de nem énekel. Nézd, ott van.
A hosszú kék farkú madár, amelynek két pár szárnya volt, valahogy úgy, mint a pillangóknak, éppen átröppent az egyik bokorról a másikra.
– Ide figyelj, Sznezska – szólalt meg Pavlis. – Nagyon óvatos légy. Én igazán láttam ott lábnyomokat.
– Tudom, tudom – felelte Sznezsina. – Én is ott voltam, de semmiféle lábnyomokat nem láttam. Nem mutattad meg nekem. Ne izgulj. Óvatosak leszünk.
– De komolyan… Tudod, hogy nem vagy közömbös nekem.
– Ezt meg hogy értsem?
Pavlis érezte, hogy elvörösödik, ezért megpróbálta megmagyarázni. A lány erre akkora szemeket meresztett, hogy az orvos azt hitte, mindjárt pislant egyet a szempillájával, és elnyeli őt úgy, hogy örökre ottmarad. Sznezsina valóban pislantott egyet, Pavlis pedig behunyta a szemét és kinyújtotta a kezét, hogy kitapogassa annak a börtönnek falait, amelybe belecsöppent. Keze a lány ujjaihoz ért. Pavlis ekkor mondani akart valamit, de az embernek nem mindig jut eszébe, hogy mit is mondjon. Végül ezt mondta:
– Majd este benézek a kicsihez.
Sznezsina szeme mosolygott.
Ekkor odajött hozzájuk Devkali a kövér patríciussal és egy újonccal.
– Üdvözlöm, Szláva. Tudja, Sznezsina, az imént gyűlésünk volt, és hivatalosan megszüntettük a kasztokat. Elvégre jogunk van hozzá, vagy nem?
– Mindenhez joguk van – felelte Sznezsina. – Maguk a bolygójuk gazdái.
– Nem. Nincs mindenhez jogunk – szólt közbe a patrícius, akiről különben kiderült, hogy derék ember. – Többé nem háborúskodunk. Megtiltottuk a háborút. Rendeletileg. Ugye, meglepő? Soha nem gondoltam volna, hogy eljön a nap, amikor én rendeletileg megtiltom a háborúkat.
– Van már kormányuk? – kérdezte az orvos.
– Hogy is mondjam… Ez itt a plongi Renci. Azelőtt bányász volt…
Az újonc meghajtotta magát. Nagy kezű, nagy lábú, nagy fejű, zömök ember volt. Apró szeme szinte elveszett bozontos, rőt szemöldöke alatt, de nagyon világos színű és kifejező volt.
– Aztán Pirra, Kori professzor és Usz-sza-jan-ka, az egyik pie vadász. Ez még csak amolyan tanácsféle. Kormányunk egyelőre nincs. Megyünk a kapitányhoz és megbeszéljük vele a dolgot.
– Most már hivatalosan is kifejezhetjük hálánkat az űrhajónak azért a segítségért, amelyet bolygónknak nyújtott – mondta a patrícius. – Engem nem választottak be a tanácsba. Tudják, még mindig él az emberekben az ellenszenv a patríciusokkal szemben, de én jogász vagyok és szeretek beszélni. Még nem vették észre?
– De igen – válaszolta Sznezsina. – Hát akkor viszontlátásra. – Ez már Pavlisnak szólt. – Neked is dolgod van, mi is indulunk.
S mintegy válaszul a szavaira, az űrhajóból kigördült a Sün, Antyipin pedig, aki észrevette Sznezsinát, megnyomkodta a kürtöt.
– Jaj – szólt Sznezsina –, máris elkéstem. Pedig még fel kell vennem a szkafandert.
S futni kezdett az űrhajó felé. Úgy otthagyta Pavlist, mintha ott sem lett volna, mintha egy perccel ezelőtt nem is ő nyújtotta volna feléje a kezét. Pavlis is elindult a laboratóriumba. Töprengve, kétségek közt hányódva: hátha Sznezsina nem is úgy gondolta, s az egész csak véletlenül történt?
Sznezsina pedig, aki tudta, hogy ilyesfajta véletlenek nem szoktak előfordulni, kétszer olyan gyorsan öltözött át, mint rendesen, s amikor már az ajtóban állt, nagyon sajnálta, hogy nincs ott egy tükör.
A terepjáró nekilódult, és fürgén elindult a hegyek felé.
A kapitányi hídról Zagrebin ellenőrizte a vonalat:
– Hogy vagytok?
Sznezsina megelőzte Antyipint a válasszal:
– A lehető legjobban.
– Pompás. De ha bármi történik, azonnal közöljétek. A csatorna szabad.
Sznezsina megkérdezte:
– Járt már önnél a küldöttség?
– Miféle küldöttség?
– Akkor mindjárt ott lesz. A Muna-bolygó kormányának képviselői fogják felkeresni.
A kapitány az ajtó felé fordult, amely éppen ebben a pillanatban nyílt ki, és bejött rajta a küldöttség.
– Jó napot! Foglaljanak helyet – fogadta őket Zagrebin. – Hol beszélgessünk, itt vagy a társalgóban?
– Ha nincs más elfoglaltsága, akkor inkább a társalgóban. Itt csak zavarnánk – mondta a tapintatos Devkali.
A kapitány elindult lefelé, és amikor egy óra múlva visszatért, az volt az első kérdése az ügyeletes tiszthez, hogy rendben van-e minden a Sünön. A tiszt azt felelte, hogy igen. Épp az előbb beszélt Antyipinnal.
Antyipin azután közölte, hogy a terepjáró elérte a Füvészkertet. Megálltak a parcelláknál, és egy egész virágültetvényt találtak.
Negyedóra múlva megszakadt velük az összeköttetés.

6

– Hallgatnak – szólalt meg Bauer. – Alighanem hiba van a vonalban.
De Bauer is, a kapitány is jól tudta, hogy a vonalban nincs semmi hiba. Valami történhetett a terepjáróval.
– A korongot – mondta a kapitány.
Bauer, aki már többször repült Zagrebinnal, nyomban sejtette, mit akar a kapitány. Az indítógombhoz nyúlt.
Az űrhajó teste enyhén megrándult. Az oldalán keletkező nyílásból kirepült az űrhajó szeme: a televíziós kamerával felszerelt korong, amely már sok ezer kilométert tett meg a bolygó körül. Bauer bekapcsolta a kis monitort. Zöld és vörhenyes hátú szürke hegycsúcsok tűntek fel, köztük a völgyekben kígyóztak az ónos színű patakszalagok. A felderítőkorong sebesen repült, Bauer alig tudta kivenni a gyorsan tovasuhanó út meg-megszakadó csíkját. Majd szürke, egyenetlen sávok borították el a képernyőt.
– Eressze lejjebb, bekerült a felhőkbe – szólt a kapitány. Bauer lassú menetre kapcsolta a korongot.
– Nehogy nekiütközzön egy csúcsnak – magyarázta.
– Uhum. Két perc aligha játszik szerepet – mondta a kapitány. – Lehet, hogy nincsenek is bent a kertben, hanem az út közelében maradtak. Fésüljük át az utat.
Bauer bólintott. Bakov lépett be.
– Történt valami? – kérdezte, amint megpillantotta a világító képernyőt.
– Megszakadt a kapcsolat – felelte Zagrebin. – Kiküldtük a felderítőkorongot.
– Ettől féltem – mondta Bakov, jóllehet semmi szükség sem volt erre a megjegyzésre.
Senki sem válaszolt a szavaira.
A képernyőn elsuhant a fentről alig kivehető diadalkapu. Bauer még jobban csökkentette a sebességet, és a laboratórium tetejéig leereszkedő korongot a csupasz ágak szövevénye: a hajdani csemetekert felé irányította.
A tisztás közepén ott állt a terepjáró. Csapóajtaja tárva-nyitva, Bauer még lejjebb eresztette a korongot, amely most közvetlenül a nyílás fölött állt meg. A terepjáró üres volt… Bauer nem vette le ujját az irányítógombról, s a kapitányra nézett.
– Köröztesd a föld felett, egész alacsonyan a föld felett – szólt Zagrebin.
A terepjáró körül nem látszottak nyomok. A gyér fű sem volt letaposva, mintha az emberek úgy repültek volna ki a terepjáróból. A képernyőn jól látszott minden egyes fűszál, mint egy nagyítóüveg alatt.
A lánctalpak, vagyis a Sün saját nyomain kívül semmilyen más nyom nem vezetett a terepjáróhoz.
– Fantasztikus – sóhajtott Bauer, mikor a korong a második kört is megtette a terepjáró fölött.
– Nincs ebben semmi fantasztikus – felelte a kapitány. – Kövesd csak a koronggal a lánctalpak nyomát.
A lánctalpak nyomai között itt-ott recés talpnyomok látszottak.
– Minden világos – mondta a kapitány. – Nézzétek, hogy áll a terepjáró. A bozótos domboldalnak ütközött. Nincs tovább út. Korábban a tisztás közepén állt. Azután valami történhetett Sznezsinával és Korival, de már a bozótban. Akkor Antyipin odavezette a terepjárót, kiugrott, néhány métert visszafelé futott a lánctalpak nyomán, és szintén bevetette magát a bozótba. Mindez oly gyorsan történhetett, hogy nem volt ideje, vagy nem tartotta szükségesnek érintkezésbe lépni velünk. Mindjárt megnézzük. Aha, látjátok, a nyomok a bozótba vezetnek.
A korong először a sűrű bokrok közti kis tisztások fölött húzott el, és a lábnyomok jól látszottak. Aztán a bokrok összébb zárultak. A kopasz ágak közt megint a kapitány pillantotta meg elsőnek a kék virágokat. Néhány ág le volt törve körülöttük.
– A tisztásról megpillantották a virágokat, és odamentek.
– Antyipin pedig a terepjáróból figyelte őket.
A korong ismét az ágas-bogas bokrok fölött húzott el. Friss törések jelezték a biológus és Sznezsina útját: kiértek egy kisebb tisztásra, ahol szintén nyíltak virágok. De itt már le voltak tiporva, és rengeteg lábnyom látszott. A nyomok egy sziklahasadékhoz vezettek, és ott a kavicsos talajon eltűntek.
– Hívd csak ide Pavlist – utasította a kapitány Bakovot. Pavlis fél perc múlva ott volt. Mintha csak az ajtó mögött várta volna a hívást.
– Szláva – mondta a kapitány –, nézze csak meg a nyomokat. Hasonlítanak azokra, amelyeket maga látott?
– Igen – felelte azonnal Pavlis. – Ezek azok.
– Készítsék elő a nagy rakétát – döntött egy pillanat alatt a kapitány. – A parancsnoka Bakov, a legénység tagjai: Pavlis, Cigankov, Lescsuk, Rajkov és korona Aro. A helyi lakosok közül: Devkali. A rakéta fegyverzetéért és védelméért Bakov felel. A többi berendezésért Lescsuk. Tizenöt percet kapnak a felkészülésre.
Amikor Bakov távozott, a kapitány így szólt Bauerhoz:
– Gleb, emeld feljebb a korongot. Fél kilométerre vagy még feljebb. Talán észreveszik a mieink.
– Biztos abban, hogy elrablóik ennek a bolygónak a lakói? – kérdezte Bauer, miközben azt nézte, hogyan távolodik a mélybe és kisebbedik a laboratórium épülete.
– Lám, ez egy új gondolat. Biztos vagyok benne. Miért?
– Mert nagyon valószínűtlen. Élő emberek itt, azok után, amik történtek.
– A bolygón nem lehet elrejteni egy csillagközi űrhajót – mondta Zagrebin, s ezzel elvetette Bauer verzióját. – Tőled Kudarauszkasz veszi át a szolgálatot Bakov helyett.
– Még nem vagyok fáradt, Gennagyij Szergejevics.
– Nem tudhatjuk, meddig fog tartani a keresés.
– Remélem, nem történt velük komolyabb baj…
– Nem tudom – mondta a kapitány. – Nem tudom! Ki tudhatja? Pedig milyen csendes vidék! Sehol egy eleven lény!

7

A rakéta félig kigördült az űrhajó járműbejáróján.
– Ma valahogy nagyon tevékenyek a barátaink – jegyezte meg a patrícius.
– Igen. És Devkalit is magukkal vitték – felelte Ranmakan, akinek már régóta rossz előérzete volt.
Nem kellene, felhasználva a régi ismeretségüket, felkeresnie Kudarauszkaszt? De hátha nincs is a fedélzeten? A többiektől nem mert érdeklődni. Ranmakan kissé megneheztelt honfitársaira, amiért őt nem választották be a Tanácsba. Pedig joga van hozzá: ő volt az első ember a bolygón. Ezt minden bizonnyal a kapitány vagy még inkább Bauer intrikálásának köszönheti. Bauer nem tudja megbocsátani neki azt a lövést. Na és a kapitány? Ő talán megbocsátja? Nem, itt már semmi reménye a gyors karrierre.
– Ranmakan – szólította meg Renci, a bányász, egyike az új vezetőknek, aki a legalacsonyabb kasztból származott.
Még nem olyan régen ezek az emberek megszólítani sem merték volna őt csak így egyszerűen. Azt kellett volna mondaniuk: tisztelt Ranmakan. De most ők a hatalom.
– Mi van? – kérdezte Ranmakan a lehető legközönyösebben.
– Ma neked kell kimenned a városba a teherrobottal. Hoznod kell egy-két dolgot abból a háztartási boltból, amelyiknek hogy is hívták a tulajdonosát? Miféle úrhölgy?
– Vaprasz úrhölgy. Importáruk boltja.
– Igen, igen. Azt kell elhoznotok, ami a listán van. Nálad a lista?
– Hátha ma nem is lesz szükség arra, hogy kimenjek.
– Hogyhogy? – A bányász kezét a mellére szorította. – Hiszen magad jelentkeztél. Edény kell és egy nagy tűzhely. Abban a boltban kell lenni.
– Lehet, hogy ők nem akarják, hogy kimenjek – intett Ranmakan a Szegezsa felé.
– Miért? Már tegnap megállapodtunk benne. A robot már vár.
– Mégis jó lenne, ha felmennél a kapitányi hídra és megkérdeznéd.
– Nem szaladgálhatok folyton mindenért a kapitányi hídra. Nem szokásom feleslegesen ott ténferegni.
Ez utóbbi mondattal Ranmakannak Kudarauszkasznál tett látogatásaira célzott, melyekkel "Ádám" a gyakori távollétét indokolta. A bányász nem kedvelte Ranmakant. De Renci jól tudta, hogy az olyasminek, mint az, hogy ő, az alacsonyabb kaszt tagja nem kedveli a kishivatalnokot, nincs többé helye a bolygón. Tudta – de mégsem szerette Ranmakant.
– A szkafander a kijáratnál van. Tudod, hogy hol.
– Nincs mit tenni: menni kell – mondta a mosolygásra és ha kell, együttérzésre mindig kész patrícius.
– Hol van az a szkafander, amelyik rád megy? – Ranmakan ezt a patríciust valahogy nem tartotta igazi patríciusnak.
Végül mégis úgy döntött, hogy bemegy a nagy házba, és megkérdi az űrhajótól, kimehet-e a városba.
A kapitány Sznezsina kajütjéből szerzett magának egy csomag cigarettát. Rágyújtott, és érezte, hogy szédülni kezd. Persze, hiszen elszokott a nikotintól. Bosszantotta, hogy gyengébbnek bizonyult, mint hitte magáról, és mint ahogy a legénység tagjai feltételezték.
– Ranmakan beszél – közölte Bauer. – Azt kérdi, nem vontuk-e vissza a városba való kimenetelét. Valamilyen tűzhelyért.
– Volt ilyen megállapodás?
– Volt. Már tegnap kijelöltünk erre egy teherrobotot.
– Akkor hadd menjen. Ugye, nincs messze? Nem adhatunk mellé kísérőt?
– Nincs több szkafanderünk. Csak egy maradt a legénység minden tagja számára. A tartalékot Devkali és Kori vette fel.
– Keresd meg nekem Renci bányászt. Ha neki nincs ellene kifogása, mehet. Végtére is mi vagyunk itt őértük, nem pedig megfordítva.
– Renci azt mondta, hogy az előbb éppen ő emlékeztette Ranmakant az indulásra. Dolgozzon csak. A bolt két sarokra van ide. Ranmakan tudja használni a rádiót.
– Rendben van – felelte a kapitány, akit pillanatnyilag sokkal jobban érdekelt, hogy mi történik a Füvészkertben.
Ranmakan, miután végighallgatta a beszélgetéseket, szólította a teherrobotot, amely három pár ízelt karral és egy fej formájú valamivel rendelkezett, és a kupola kijáratához ment. A robot három lépés távolságban engedelmesen követte. Megállt a kamra előtt. Ranmakan kinyitotta a szkafanderraktár ajtaját, aztán eszébe jutott, hogy a robot nem fér be a kamrába.
– Mit állsz itt? – kérdezte tőle. – Mintha nem tudnád, hogy a teherkamrában a helyed? Először jársz itt?
A robotkocsi nem válaszolt. Nem is tudott beszélni. Amellett hozzászokott, hogy parancsolgassanak neki, de parancsot egyelőre nem kapott.
– Ó, hogy a sötétség nyelne el! – gurult dühbe Ranmakan. – Eredj a teherbejáróhoz! Menj ki és várj meg.
A robot hátramenetbe kapcsolt. Ranmakan bezárta maga után az ajtót. A kupola bejáratánál felmászott a kocsira: nem szeretett gyalog járni, hacsak nem volt elkerülhetetlen.
Ranmakan szeretett trófeákat gyűjteni. Aztán behordta őket a kupolába. Miközben a házakban és boltokban fellelt, egykor értékes, de ma már senki tulajdonát nem képező holmik közt keresgélt, s ami megtetszett neki, magához vette, úgy érezte, mintha mindezt saját magának szedné össze. Igaz, hogy a kupolában mindent át kellett adnia Pirrának, a gazdasági főnöknőnek, de még ez is hízelgett a hiúságának. Mert Pirra néha ilyeneket mondott:
– Ranmakan, maga egy zseni. Hol tudta mindezt felhajtani?
Ilyenkor Ranmakan szerényen mosolygott:
– Aki keres, az talál – válaszolta.
Most, miközben vitte a kocsi, egyáltalán nem volt olyan harcias hangulatban, mint máskor. Valami történt. S ez az esemény kapcsolatban áll az Alpesi Füvészkerttel, ahol Pavlis azokat a lábnyomokat látta. Mi sem könnyebb, mint a két dolog között meglátni az összefüggést. Csakis az történhetett, hogy a professzor találkozott a munaiakkal. De mi történt azután? Jó semmi esetre sem. Mert akkor miért küldték ki a nagy rakétát? Talán egy újabb óvóhelyre bukkantak? Akkor a kapitány szólt volna róla Rendnek, és sürgősen új házakat építenének, hisz az emberek fele már így is a szabad ég alatt hál. Még jó, hogy a kupolába nem esik be az eső. Nem, itt valami nincs rendben…
Ranmakan megszokott mozdulattal forgatta a robot kormányrúdját, és a kocsi simán haladt egyik utcából ki, a másikba be. Ranmakan már megszokta a halott Manve látványát. Nemegyszer járt, sőt futott is már ezekben az utcákban, amikor a kapitány, helyesebben: a lelőtt kapitány elől menekült. Hogy ez előbb nem jutott eszébe! Most már nem lesz több gyilkosság. Hogy lehetne gyilkosságért elítélni valakit, ha egyszer senkit sem lehet megölni? Habár nincs kizárva, hogy a felélesztő készüléket kisajátítják maguknak a patríciusok, és nem adják oda senki másnak. De van egy másik módszer is: nemcsak megölni, hanem el is égetni az embereket, hogy nyomuk se maradjon…
Ranmakan Vaprasz úrhölgy importáru-boltja előtt megállította a robotot. Az üzlet kirakata ki volt törve, de odabent ott volt a nagy tűzhely, amelyet Ranmakan a legutóbbi manvei kirándulásán fedezett fel.
– Várj meg itt – mondta Ranmakan a robotnak, és bement a boltba.
Itt jóformán semmi sem változott. Ugyanúgy tornyosulnak az egymásra rakott tálak, fazekak, serpenyők… Ranmakan valami fenyegetőt érzett ebben a nagy csendben. Mi lenne, ha bekapcsolná az adót és beszélne az űrhajóval? De mit mondjon?
Ranmakan lenyomta a hívógombot, és így szólt:
– Szegezsa? Itt Ranmakan. Nálam minden rendben.
– Kicsoda? – kérdezte Bauer éles hangon.
– Ranmakan. Itt vagyok a városban.
– Ja igen, teljesen kiment a fejemből. Mi újság?
– Semmi – mondta Ranmakan, és kikapcsolta az adót.
Haragudott Bauerra. Milyen kurta esze van, és milyen kurtán-furcsán elintézte őt… Ranmakan nem tudhatta, hogy éppen ebben a pillanatban a- rakéta beszélt az űrhajóval, és Bakov tett jelentést az eltűnt űrhajósok kereséséről.
Körülnézett. Minden csendes. De az előbbi szorongó érzése csak nem múlt el. Az ördög vigye ezt a tűzhelyet, majd találnak valahol másikat, gondolta, és sarkon fordult, hogy otthagyja a boltot. Ekkor egy hangot hallott:
– Jó reggel, Ranmakan! Ne félj. Ne hívd a hajót. Nézz balra.
Ranmakan balra fordította a fejét, és a kijárat felé hátrált. A lábashegyek mögül a Halhatatlan lépett elő. Halhatatlan, a régi barát. Nagyon megváltozott: lesoványodott, megöregedett, hosszú, zsíros haja megritkult, de akkor is ugyanaz-a kerek arc, élénk világoskék szemek, tömpe orr és vastag, piros száj. És ugyanazok a gyerekes szeplők az orrán és ugyanaz az együgyű mosoly a szája körül.
– Megismersz, Ranmakan? – kérdezte Halhatatlan, és közelebb lépett. – Örülök, hogy találkozunk, hisz oly rég nem láttuk egymást.
– Jó reggelt! – nyögte ki Ranmakan. – Jó reggelt, Halhatatlan úr.
– Ne felejtsd el, komám: mihelyt megnyomod azt a gombot, végzek veled. – Halhatatlan fölényesen nevetett. – Ne félj – tette hozzá –, hiszen régi barátok vagyunk.
Ranmakan csak most vette észre, hogy Halhatatlan is szkafanderben van, akárcsak ő. De Halhatatlan szkafandere nem tapadt úgy a testére, mint az övé, hanem ráncosan lógott rajta, mint egy hajdani búváröltözék. Ezt a hasonlóságot még csak növelte a nehéz, ormótlan cipő. A vállán géppisztoly volt átvetve.
– Beszélnünk kell egymással – és Halhatatlan a szívélyes házigazda mozdulatával mutatott egy székre, Ő maga egy ládára ült le, de úgy, hogy szemmel tarthassa Ranmakant is, az utcát is.

8

Bakov rakétája óvatosan leereszkedett az üres Sün mellett a tisztásra. Bizonyos ideig senki nem lépett ki a rakétából. A lokátorok a környező hegyoldalakat tapogatták végig, keresve a gyanús objektumokat. A biocsápok megvizsgálták, nincsenek-e emberek a közelben. És csak amikor Bakov végérvényesen meggyőződött róla, hogy nincs veszély, szaladt át a Kölyök és Rajkov az elhagyott terepjáróhoz. A rakéta lézerkészüléke az űrhajósok után fordult, hogy fedezze őket.
A Kölyök és Hriszto Rajkov bemászott a terepjáróba. Mindent a helyén találtak. Mintha csak az imént hagyták volna el az utasai. A hátsó ülésen néhány letépett virág hevert. A Kölyök magában leszidta Antyipint, amiért megengedte, hogy radioaktív növényeket hozzanak be a kabinba. A Kölyök azonban igazságtalan volt. A terepjárót úgyis fertőtleníteni kell minden út után, addig pedig az emberek sosem veszik le a szkafandert.
– Nincs valami jel? Feljegyzés? – kérdezte Bakov minden remény nélkül, amikor a Kölyök beszámolt a látottakról.
– Semmi.
Úgy határoztak, hogy a rakéta felszáll és átrepül arra a hegyoldalra, ahová a nyomok vezetnek. Amíg a rakéta lassú tempóban repül, a Kölyök és Rajkov követi a nyomokat.
– Azt mondták – szólt a Kölyök, miközben keresztültörték magukat a bozóton –, hogy itt találták ezeket a virágokat. Hriszto, légy oly bátyám, menj egy kicsit oldaltabb, és nézd meg, nincsenek-e párhuzamos nyomok. Nincsenek? Akkor menjünk tovább. Itt az a tisztás. Nálad mi újság, Hriszto? Mennyit mondtál?
Bakov Lescsukhoz fordult:
– Miért nem hallani Hrisztót?
– Egy pillanat.
Hriszto hangja felhangzott a fülkében is:
– Itt vártak – mondta éppen. – Többen voltak. Aztán tefeléd futottak. Látod?
– Látom – felelte a Kölyök. – Mélyebbek a nyomok.
– Onnan a bozótból látni a terepjárót? – kérdezte Bakov.
– Mindjárt megnézem. Nem, nem látni – válaszolta a Kölyök.
– Aha. Tehát azt remélték, hogy Antyipin nem vesz észre semmit. Aztán becipelték őket a bozótba, és várták Antyipint. Alighanem meghallották a futását, így beleesni a csapdába!
– Soha nem harcolt – jegyezte meg Devkali.
– Akkor is figyelmeztették. Menjünk tovább.
Fentről jól látszott, amint a két szkafanderes alak előjön a bozótból, és lassan felfelé kaptat a hegyoldalban.
– Már alig látni – mondta a Kölyök. – De azért látni.
A két alak rálépett a fentről jól látszó kőgörgetegre. A rakéta most egy kicsit megelőzte őket, és leereszkedett az útvonaluktól oldalra eső kőteraszon. A felderítők egy vonalba értek vele: a Kölyök integetni kezdett.
– Ne váltsunk fel? – kérdezte Bakov.
– Minek? Csak a nyomokat vesztettük el itt a köveken. Hriszto közben a Kölyök elé vágott, és most felkiáltott:
– Nézd! Itt mohos a talaj, és megint látszanak a nyomok. A Kölyök is odament.
– Jól megyünk – állapította meg. – Csak nehogy esni kezdjen. Jó lenne egy kutya.
– A kupolában van.
– Szkafander nélkül megdöglene.
A felderítők egyre feljebb értek, és eléggé eltávolodtak a rakétától. Egy nagy kő eltakarta őket. Majd ismét felbukkantak. Bakov nem akarta szem elől téveszteni őket.
– Vidd feljebb a rakétát – szólt Lescsuknak. – Keresünk egy másik helyet.
A rakéta felemelkedett, és a felderítők alakja ismét láthatóvá vált.
– Nincs tovább nyom – mondta a Kölyök. – Itt már csupa kő.
Megálltak egy keskeny szakadék előtt. A rakéta még magasabbra emelkedett. Fentről jól látszott, hogy a szakadék tovább szűkül, keskeny réssé változik, végül teljesen elvész a sziklák között.
– Innen nagyon nehéz lesz szemmel tartani őket – mondta Bakov.
– De nincs más választásunk – jegyezte meg korona Aro.
– Induljatok – szólt le Bakov a Kölyöknek. – De nagyon óvatosan. Valaki el is bújhatott a sziklák mögött. Innen fentről nem láthatjuk.
A felderítők lassan haladtak előre. Fentről úgy tűnt, mintha egy helyben topognának. Az emelkedő elég meredek volt, és a szkafanderben nem könnyű kapaszkodni.
A Kölyök és Rajkov bebújt a hasadékba, melynek felső pereme csaknem összezárult a fejük fölött. Bakov már felkészült rá, hogy alacsonyabbra ereszkedik le, és meggyújtja a fényszórót, amikor a Kölyök egyszer csak így szólt:
– Jól sejtettem.
– Mit?
– Ez egy barlang.
– Ne menjenek be.
– Jó. Hát mit csináljunk?
– Befér a kis felderítőkorong? – kérdezte korona Aro.
– Nem. A rés átmérője egy méter sincs. Még a robot se férne be.
– Jöjjenek vissza – szólt Bakov rövid szünet után.
– Miért? – ellenkezett a Kölyök. – Egyszer úgyis be kell mennünk.
– De nem kettesben – felelte Bakov. – Majd a doktorral…
– Én is megyek – szólt közbe Devkali. – Szükség lehet rám.
– Meg Devkalival együtt – folytatta Bakov. – Készítsék elő a fényszórót.
Kifelé sokkal rövidebb ideig tartott az út, mint befelé. Tíz percbe se telt, míg a két fiatal szaporán lihegve bemászott a rakétába. Bakov kapcsolatba lépett a Szegezsával, és beszámolt az eddigi eredményről.
A Szegezsán semmi különös nem történt, csak Ranmakan tért vissza egy nagy tűzhellyel, aminek az asszonyok szerfölött megörültek.

9

A Kölyök, az orvos, Devkali és Rajkov odaért a barlang bejáratához. Mögöttük a robot lépkedett, s a nagy fényszórót és a geológiai lézerkészüléket cipelte. A rakéta ismét a magasba emelkedett, s ott lebegett a hasadék fölött.
A barlang bejárata majdnem kör alakú volt, de csak egészen közelről lehetett észrevenni: a bejáratot egy szikla takarta el, A Kölyök bekapcsolta a sisaklámpáját és bevilágított a barlangba.
– Jó nagy barlang – jegyezte meg Pavlis.
Az orvos egész úton nem szólt egy szót sem. A Kölyök más körülmények között biztosan felfigyelt volna erre, és felhívta volna rá a többiek figyelmét. De most nem tűnt fel neki, ezért nem is törődött vele.
Lehajolt és megvilágította a nyílás alsó szélét. Tele volt horzsolással. Némelyik egészen frissnek látszott.
– Biztos itt vannak. Ne figyelmeztessük őket?
– Hogyan?
– Szirénával.
– Azzal még várj – mondta az orvos. – Valószínűleg úgyis tudják már, hogy itt vagyunk.
Az orvos parancsot adott a robotnak, hogy jöjjön egészen a bejárathoz.
– Fel akarod állítani a fényszórót?
– Aha.
– Innen aligha láthatunk valamit. Előbb úgyis be kell menni valakinek. Ez a valaki pedig én leszek.
Meg sem várva, hogy bárki is ellentmondjon neki, máris eltűnt a nyílásban. Alakját nyomban elnyelte a sötétség. Óvatosan a falhoz lapult, a nyílás közvetlenül a bejárat mögött kiszélesedett. Hallgatózott. Semmi gyanús nesz. A vízszintes fénysugár behatolt a barlangba, és feloldódott a sötétségben. Néhány másodperc múlva a fény eltűnt: valami elsötétítette a bejáratot. Pavlis nekiütközött a Kölyöknek, és megállt mellette. Lihegett.
– Nem vettél észre semmit? – kérdezte suttogva.
– Minden rendben. Nagy hülyék vagyunk. Ha akarták volna, már rég szitává lőhettek volna bennünket. Előremegyek.
A Kölyök, a falat tapogatva, beljebb lépett. Amikor a bejárat egészen összeszűkült és kis fehér ponttá zsugorodott a csend és a sötétség hatalmas birodalmában, megállt és felgyújtotta a lámpáját. A fénysugár végigsiklott a girbe-gurba falon, aztán elszakadva tőle, messze elöl megvilágított egy sziklát, majd az alagút szemközti falán állapodott meg. A másik fénysugár – Pavlis lámpája – ugyanezt az utat tette meg.
– Hriszto – szólt vissza Pavlis –, hozzátok be a fényszórót. A nyílás fehér pontja elsötétedett: Rajkov és Devkali becipelte a nehéz fényszórót.
– Bekapcsoljuk? – kérdezte Hriszto.
– Igen. Maximális erősségre.
A fehér folt helyén vöröses fény gyulladt ki, majd szélesedni és erősödni kezdett, közben fehérré fakult, és egyre nagyobb kört világított meg a barlangból. Megcsillogtatta a cseppköveket, visszatükröződött a terem mélyén levő tavacska fekete vizében, s végül elérte az alagút végében magasodó falat.
A barlang üres volt.
Devkali és Rajkov a fényszóró mellett maradt. A Kölyök és Pavlis kilépett az alagút közepére. A barlang nem volt magas, tíz méter körüli lehetett, és Pavlist egy régi ház padlására emlékeztette, amely tele van dobálva ládákkal, mindenféle lim-lommal, rossz ágyakkal, a telet váró ródlikkal és sílécekkel; csupa rejtélyes tárgy, amely csak addig marad rejtélyes; amíg a szem hozzá nem szokik a félhomályhoz és porhoz.
A felderítők visszatértek a fényszóróhoz, majd megint elindultak, de most Pavlis a barlang bal oldali, a Kölyök meg a jobb oldali fala mentén. Csak lassan és nehezen tudtak előre haladni: a falak mentén kövek hevertek, cseppkövek nyújtogatták lefelé hosszú, törékeny fogaikat. Minden repedés és mélyedés előtt megálltak, nehogy elhaladjanak egy esetleges folyosó mellett.
A csendet csak a felderítők egy-egy kiáltása törte meg. A Kölyök mondogatott ilyesmiket: – Nahát, ilyen kristályt még sosem láttam! – Vagy: – Ne meredezz itt nekem, úgyis letörlek! – A Kölyök szeretett az élettelen tárgyakkal beszélgetni. Ez a szokás akkor rögződött belé, amikor évekig kettesben volt a rádiósfülkében a műszerekkel. Pavlis ezzel szemben hallgatott. Rajkov néha egy-egy szót váltott Bakovval: minden rendben, semmi gyanúsat nem észleltek.

HETEDIK FEJEZET

A föld alatti rejtekhely

1

Bakov tévedett. Antyipin egyáltalán nem hagyta el a terepjárót. Ha igen, biztosan figyelmeztette volna a Szegezsát. Sokkal egyszerűbben zajlott le az egész.
Amikor Sznezsina és a professzor megpillantotta a virágokat a bozótban, elindultak felfelé a domboldalon, hogy közelebbről is szemügyre vehessék őket. Antyipin egy pillanatra sem tévesztette szem elől őket, sőt a biztonság kedvéért egész idő alatt beszélgetett Sznezsinával.
Amikor Sznezsina és Kori behatolt a bozótosba és az ágak elrejtették őket, Antyipin a terepjárót nyomban a bokrok felé irányította, ahol az emelkedő kezdődött. Eközben egy pillanatra levette a szemét társairól, ez azonban nem nyugtalanította, mert jól hallotta Sznezsina és a professzor beszélgetését.
A terepjáró csapóajtaja nyitva volt. Antyipin, miután leállította a motort, derékig kibújt rajta, mert így jobban láthatta, milyen messzire távolodtak el társai. Látta meg-megcsillanó szkafanderüket, s már éppen vissza akart ereszkedni az ülésre, amikor úgy rémlett neki, hogy a professzor háta mögött megmozdultak a bokrok. Persze, a szél is okozhatta, de Antyipint mégis nyugtalanította a dolog, s a csapóajtó peremére támaszkodva, még feljebb tolta magát. Ebben a pillanatban a terepjáró lánctalpára nesztelenül felpattant egy idegen férfi, hátulról elkapta Antyipin nyakát, és magához rántotta. A váratlan támadástól Antyipin elvesztette az egyensúlyát, és kibukott a nyíláson. Esés közben még megpróbálta a lábával megnyomni a riasztócsengőt, de nem érte el. Már-már elvesztette az eszméletét: az idegen kemény marka erősen szorította a torkát. Hörögni kezdett… Az utolsó, amit hallott, Sznezsina hangja volt:
– Mi történt, Ivan Filipics?
Ugyanabban a pillanatban újabb három idegen ugrott elő a bokrokból, és rávetette magát Sznezsinára és a professzorra. A földre teperték őket, és hátracsavarták a karjukat. Sznezsina segélykiáltását Antyipin már nem hallotta.
Az idegenek ráparancsoltak a foglyokra, hogy álljanak fel. Sznezsina felállt, és csak most vette észre, hogy támadóik ligoniak, akik a sugárzás ellen szkafandert és nagy, átlátszó sisakot viseltek, amilyet hajdan a búvárok. A szkafander alatt jól látszott a katonai egyenruha. A támadók géppisztollyal és rövid karddal voltak felfegyverkezve, melyet a derékszíjukon viseltek.
– Miért támadtak meg bennünket? – kérdezte Sznezsina.
A katona, akihez a kérdést intézte, az érthetetlen nyelv hallatán felröhögött. Petyhüdt, kékes arca rángatózott a nevetéstől.
– Kicsodák maguk? – kérdezte Sznezsina most már ligoni nyelven.
– Hallgass! – szólt rá a katona. Kongó hangja érthetetlen dörmögésnek tűnt. A sisakjuk nem volt alkalmas a beszélgetésre.
Kori professzor nem tudott felállni: jókora ütést kapott a hátára, mert megpróbált ellenállni. Behunyt szemmel ült, és szaporán, sípolva lélegzett.
Az egyik katona egy zöld ládát húzott elő a bokrokból: alighanem tábori rádiót. Kihúzta az antennáját, a mikrofont egészen a sisakjához emelte, és ligoni nyelven hadarni kezdett bele.
Megzörrentek a bokrok, és újabb két katona tűnt fel: Antyipint vonszolták a lábánál fogva. A mechanikus sisakja ugrándozott a köveken, behunyt szemű feje élettelenül vetődött ide-oda.
– Mi történt vele?
Sznezsina Antyipinhoz ugrott, de az egyik katona akkorát lökött rajta, hogy a földre zuhant. Az újonnan érkezettek Sznezsina mellé dobták Antyipint, aztán tanácskozni kezdtek.
– Ne nyugtalankodjék, él – szólalt meg halkan a professzor.
– Értettem – mondta a mikrofonba a katona, és a támadók sietve elindultak.
Két katona Antyipint vonszolta, egy pedig vállára dobta az öregember könnyű testét. Sznezsinára ráparancsoltak, hogy álljon fel. A negyedik katona mögéje lépett, és géppisztolyának csövével böködni kezdte a hátát. A sort az ötödik zárta be, aki a rádiót vitte.
Már felfelé kapaszkodtak a köves domboldalon, amikor Sznezsina megpillantotta az égen a csillogó pontot, amely le felé ereszkedett. A felderítőkorong, találta ki azonnal, és felemelte a kezét. A katona fájón a lapockája közé csapott a géppisztollyal, és elkáromkodta magát. Nem, a korong nem vette észre őket.
A katona ráparancsolt, hogy forduljon jobbra. Sznezsina megpillantotta a barlang keskeny bejáratát. A katonák bevonszolták rajta Antyipint és Korit. Sznezsina a saját lábán lépett be. A barlang teljesen sötét volt.
– Előre, előre – kongott tompán a katona hangja.

2

A katonák gyakorlottan mozogtak a koromsötétben: úgy látszik, jól ismerték az utat. Sznezsina megpróbálta számolni a lépéseit, de csakhamar belezavarodott. Ilyen sötétben az ember hamar elveszti a valóságérzetét. Állandóan az volt az érzése, hogy mindjárt beleveri valamibe a fejét. A lábával tapogatta maga alatt a talajt, a katona meg állandóan káromkodott a háta mögött, és a géppisztolyával bökdöste. Végre megálltak.
Alulról zúgás hallatszott, azután egy keskeny, világító csík jelent meg a lábuk alatt. Lassan szélesedett, végül embernyi nyílássá tágult. Meredek lépcső vezetett a mélybe.
A foglyokat belökdösték a nyílásba. Sznezsina felnézett: a kőlap visszahúzódott a helyére, és teljesen elvágta őket a barlangtól.
Hosszú, homályosan megvilágított folyosó vezetett előre. A katonák most már nem siettek: otthon érezték magukat, nem tartottak az üldözéstől.
Hangosabban beszélgettek, nevetgéltek és megdicsérték egymást, amiért ilyen ügyesen végrehajtották az akciót.
Egy acélajtó előtt álltak meg. A katona megnyomott egy gombot és az ajtó lassan félrehúzódott. Egy elég tágas helyiségbe jutottak. Mihelyt becsukódott a külső ajtó, fentről zuhany sugarai csaptak rájuk. Nocsak, gondolta Sznezsina, milyen gondosan védekeznek a sugárzás ellen. A zuhany hirtelen elállt. A katonák levetették a szkafanderüket, és a kőpadlón nagyokat csúszva beakasztották a falmélyedésbe.
– Vetkőzzenek le – parancsolt rájuk az egyik katona.
A lány engedelmeskedett. Kori azonban nem tudta egyedül levetni a szkafanderét, Sznezsina segítségére szorult. A lány azután segített a katonáknak Antyipint levetkőztetni.
Kinyílt a belső ajtó, és egy ugyanolyan folyosóra vezetett, mint az iménti, csak egy kicsit jobban meg volt világítva. Mindjárt az ajtó mögött egy katona ült. Fölötte a falra akasztva a géppisztolya.
– Gratulálok – mondta, mikor megpillantotta a katonákat. – Ezért kitüntetés jár.
A folyosó egyik oldalán egyforma szürke ajtók sorakoztak. A másikon semmi. A katonák a harmadik ajtó előtt álltak meg a foglyokkal. Sziklába vájt szobába vezetett, s a padlója sima beton. Egy rakás rongy hevert rajta.
Az ajtó becsapódott mögöttük, zárja rozsdásan csikorgott. A mennyezetről homályos lámpa lógott le. Egyenetlenül égett, alighanem kihagyott az áramfejlesztő.
Sznezsina szétterítette a padlón a rongyokat, és ráhengerítette Antyipint. Kori a sarokban kuporgott és nagyokat nyögött.
– Inni… – suttogta Antyipin behunyt szemmel. Sznezsina az ajtóhoz ment, és rácsapott az öklével.
Az ajtó tompán, hosszan kongott. Sznezsina még egypárszor megdöngette.
Odakint léptek hangzottak fel. Az ajtó előtt abbamaradtak. A figyelőablak retesze félrehúzódott, és az a katona, aki az előbb a folyosón ült, megkérdezte:
– Mi kell?
– Víz – felelte Sznezsina. – De gyorsan.
– Nem hal bele – dörmögte a katona közönyös hangon, és elment.
Sznezsina hallotta, amint a szék lábai megcsikordulnak a padlón. A katona visszaült a helyére.
Szóval így? – gondolta Sznezsina. – Akkor nem lesz tőlem nyugtod! Öklével megdöngette az ajtót, aztán hallgatta, amint az ütés végigkong a folyosón. A katona rá se hederített. Sznezsina ütemesen döngette az ajtót, úgyhogy az ütések szinte egymásba folytak. Erre megváltoztatta az ütemet, és most géppuskasorozatot vert ki az ajtón.
Most a folyosó másik vége felől jött valaki az ügyeleteshez.
– Mi történik itt? – kérdezte az illető.
– Vizet kérnek – felelte az őr.
– Miért nem adtál nekik?
– Nem halnak bele.
– Hozz vizet, különben kapsz az ezredestől. Szüksége van rájuk. Addig itt leszek helyetted.
A katona káromkodott, de elment vízért. Öt perc múlva kinyílt az ajtó, és a katona beadott Sznezsinának egy négyszögletes konzervdobozt. A forrasztás felengedett, és a dobozból csöpögött a víz.
– Nesztek.
Sznezsina megitatta Antyipint. A gépész egy pillanatra kinyitotta zavaros szemét, valamit mondani akart, de újból elvesztette az eszméletét. Sznezsina a professzor fölé hajolt:
– Rosszul van?
– Semmiség, mindjárt elmúlik – felelte a professzor. – A gépész jobban van már?
– Igen.
– Én vagyok az oka mindennek – folytatta a professzor. – Az az átkozott memóriám. Még a halálom előtt építeni kezdtek valamit itt a hegyekben. De nem ezen az oldalon, hanem a hágón túl. Teljesen kiment a fejemből. Figyelmeztetnem kellett volna a kapitányt.
– Akkor ott kell egy másik kijáratnak is lenni – mondta Sznezsina. – Ha ez egy katonai támaszpont, akkor bennünket a titkos bejáraton hoztak be.
– Igaza van. Ezek katonák. Előre felkészültek erre a lehetőségre. De akkor is másfél évet ücsörögni ebben a lyukban…
Antyipin felnyögött, és az oldalára fordult. Megpróbált felülni.
– Feküdjön csak, Ványa – szólt rá Sznezsina.
– Tőrbe csaltak?
– Csapdába – jegyezte meg a professzor. – Nagyon ostobán a csapdájukba estünk.
– Az ördög vinné el! – káromkodott Antyipin. – A fejem majd szétrobban. Hogy fogtak el? Emlékszem, kibújtam a nyíláson, hogy körülnézzek, akkor valaki fojtogatni kezdett, és lerántott. Ennyi az egész.
– Épp elég. Az egyetlen vigaszunk, hogy nem öltek meg mindjárt. Tehát egyelőre nincs is szándékukban.
– A helyzetünk egyáltalán nem olyan rossz – mondta Sznezsina mesterkélt derűlátással. – Most már tudjuk, hol rejtőzködnek, és felvesszük velük a kapcsolatot. Hiszen ezt akartuk.
– Pszt! – szólt rá Kori. – Jönnek. Csizmák döngtek a folyosón.
Kinyílt az ajtó. Egy magas, egyenruhás férfi állt a folyosón. Csillogó aranyhímzés és jelvények díszítették a zubbonyát.
– Át tudnak jönni hozzám? – kérdezte a tiszt. – Itt nem tudunk kényelmesen beszélgetni.
Sznezsina már éppen válaszolni akart, de Antyipin megelőzte:
– Ha segítenek, levánszorgok. Messze kell menni?

3

– Nem zavartam volna magukat, ha nem volna sürgős a dolog – kezdte a magas katonatiszt, miután a foglyok helyet foglaltak dolgozószobájának kopottas bőrfoteleiben.
A dolgozószoba, akárcsak a cella, a sziklába volt vájva, de az építők igyekeztek a kényelem látszatát adni. A falakat mellmagasságig faburkolat fedte, a padlót műanyag szőnyeg takarta.
– Elnézésüket kérem bizonyos durvaságokért, melyeket a beosztottjaim követtek el önökkel szemben. De őket is meg kell érteni: néhány perc állt csupán rendelkezésükre, s az akciót igen gyorsan és pontosan hajtották végre.
Sznezsina eközben végre alaposan megnézte magának ezt a katonát. Egy orosz agárra emlékeztette: ugyanolyan szikár, gyors, és kissé hanyag tartású volt. De a külsején mutatkozó hiányosságok – zubbonyának összevissza öltésekkel bestoppolt ujja, a szemlátomást maga nyírta barkó, s körme alatt a piszok – nem tűntek mindjárt szembe. Mellén a fordítógép fekete doboza függött. Mégpedig a Szegezsa-szabvány fordítógépe.
– Miért kellett bennünket elfogni és idecipelni? – kérdezte Antyipin. – Mi magunktól is eljöttünk volna. Már régóta szeretnénk találkozni önökkel.
– Azt akarja mondani, hogy sejtették a létezésünket?
– Igen – felelte Antyipin. – Néhány héttel ezelőtt csoportunk friss lábnyomokat fedezett fel a Füvészkertben. De nem, tudtuk, hol keressük önöket, hogy felvehessük a kapcsolatot.
– No lám, minden jó, ha jó a vége – mondta a katona. – Találkoztunk. Engedjék meg, hogy bemutatkozzam: Manvei Vaprasz tábornok vagyok. Talán hallottak már rólam. Anyámnak importáru-boltja volt. Most pedig mondják meg, miért kerestek bennünket.
– Hogyhogy miért? – csodálkozott Sznezsina. – Hiszen az egész bolygót feltúrtuk, hogy élő embereket találjunk.
– Csak sorjában – mondta a tábornok. Lesimította aránylag egyenes választékát, majd elgondolkozva megismételte:
– Csak sorjában. Előbb én fogok kérdezni. Ez a szakmám. A háború előtt a felderítés főnöke voltam.
– Hát persze, most már emlékszem – szólalt meg Kori professzor. – Ön adott parancsot nyolc egyetemista elevenen való elégetésére. Akkoriban tüntetések voltak az egyetemen, és ön a vezetőket a piék kémeinek nyilvánította.
– Lehetséges, hogy azok is voltak – folytatta elgondolkozva a tábornok. – A háború már a küszöbön állt, nem engedhettük meg a tüntetéseket. De honnan ismer ön engem? Ön ligoni?
– Igen – felelte a professzor. – Kori a nevem. Botanikus vagyok.
– Hát persze! Mindjárt fel kellett volna ismernem. Hiszen egészen más, mint ők. Nos, térjünk át a kérdésekre. Honnan érkeztek hozzánk?
Senki sem válaszolt azonnal. Sznezsina Korira nézett, Kori Antyipinra. Nem azért, mintha nem akartak volna válaszolni, hanem mert minden csoportban szokott egyvalaki lenni, aki válaszol a kérdésekre és dönt a dolgokban.
A tábornok a szünetet úgy fogta fel, hogy a jövevények nem akarnak felelni a kérdésére. Kissé balra billentette a fejét. Várt. A tábornokban ellentmondó érzések kavarogtak. Egyrészt élesebb hangot kellene használnia a jövevényekkel szemben, hogy rájuk ijesszen. Az idő sürget: a társaik bármelyik pillanatban felfedezhetik a barlangot, s ha szerencséjük van, még a föld alatti bejáratot is. Ám még nem ismerte a jövevények erejét. Állandóan ott motoszkált a fejében az a csöppet sem tábornokhoz méltó gondolat: hogy ez a fekete hajú nő mindjárt kinyújtja felé a mutatóujját, s abból halálos lángsugár lövell ki. Valamelyik katonai tárgyú regényben olvasott ilyesmit még a háború előtt. Abban volt szó bizonyos lényekről, akik leereszkedtek a Munára, s szerepelt benne egy talpraesett tábornok, aki élére állt a betolakodók elleni harcnak, de majdnem otthagyta a fogát, amikor az egyik jövevény belelőtt az ujjából. Igaz, abban a regényben a jövevények nem hasonlítottak az emberekre. Négy kezük volt és sárkánypofájuk.
Kopogtak. Egy katona lépett a szobába, és a tábornok fülébe súgta, hogy a hasadék fölött egy űrhajó kering, amelyből két szkafanderes ember szállt ki.
– Ne tegyenek semmit. Az őrszemeket bevonni – adta ki a parancsot a tábornok. Aztán szigorú pillantást vetett a foglyokra, és megismételte a kérdést: – Honnan érkeztek hozzánk?
– A Galaktikai Központból – felelte Antyipin.
– Mi célból?
– A központ megfigyelői észrevették, hogy az önök bolygóján atomháború zajlott le.
– Mi az a Galaktikai Központ?
– Ezt nehéz megmagyarázni. – Antyipin összeráncolta homlokát. A feje majd szétpattant.
A tábornok Antyipin felé nyújtott egy bögrét:
– Igyon egy kis vizet.
– A Galaktikai Központ – folytatta Antyipin, miután ivott a hideg vízből – különböző civilizációk, azaz különböző bolygók közössége, amelyek egy bizonyos szintet értek el a fejlődésben.
– És ha nem érték el?
– Akkor nem tudnak a Galaktikai Központ létezéséről. Fejlődése során minden civilizáció veszélyes szakaszhoz ér, amikor a pusztítás, azaz a háború eszközei olyan maximumot érnek el, hogy elpusztítható velük az egész bolygó. Az értelmes lények rendszerint a maguk erejéből leküzdik ezt a veszélyes szakaszt.
– És ha nem?
– Akkor az történik, ami önöknél történt. A Galaktika történetében nyilvántartanak még egy esetet. De arra a bolygóra a központ expedíciója a katasztrófa után több száz évvel érkezett meg. A galaktikai civilizációk többsége már túljutott az önpusztító háborúkon.
– Miért?
A tábornok kérdései pattogok és rövidek voltak. Szeretett volna eljutni a lényeghez, de a saját kíváncsisága akadályozta ebben. Antyipin válaszai még nem derítettek fényt a Munára leszállt jövevények erejére, sem katonai lehetőségeikre, de a tábornok erről az általános információról sem mondhatott le. Antyipin szavai mögött a világűr végtelensége rejtőzött, a Kozmosz ijesztő végtelensége, amelyben a ligoni tábornoknak egyelőre nem volt helye.
Antyipin sóhajtott. Nem volt a szavak mestere. Megpróbált úgy beszélni, ahogy az ő helyében a kapitány vagy legalábbis Pavlis beszélt volna: közérthetően és kimerítően.
– A Galaktika, amelyben élünk, kozmikus mértékkel mérve csak nemrég született. Azok a csillagrendszerek, amelyekben élet képződhetett, majdnem egyidejűleg fejlődtek. Természetesen megint csak kozmikus mértékkel mérve. A különbség néhány évszázad. Például mi…
– Kik azok a mi?
– A mi bolygónk. A Föld. Mi csak néhány évvel ezelőtt csatlakoztunk a Galaktikai Központhoz.
– Van atomfegyverük?
– Nincs.
– Miért? Nem találták fel? Nem voltak képesek rá?
– Naiv kérdés. Az atomfegyver minálunk már a múlté. Volt atomfegyverünk. Megsemmisítettük, amikor végre rájöttünk, hogy a birtoklása előbb-utóbb általános pusztulásra vezethet.
– Maguktól jöttek rá?
A tábornok nem hitt Antyipinnak. Sznezsina azt abból látta, hogy egészen összehúzta hideg, porcelánkék szemét.
– Persze hogy magunktól. A Galaktikai Központ akkor még nem tudott rólunk.
– És volt önöknél atomháború?
– Volt egy nagy háború, amelyben két atombombát dobtak le. Azután még sok kísérleti robbantást végeztek, a hadseregek pedig halmozták a fegyvereket. Nagyon veszélyes játék volt.
Megint bejött a katona. A tábornok meghallgatta, de közben nem vette le a szemét Antyipinról. Aztán némán bólintott, és a katona távozott.
– Tehát – mondta a tábornok – önök megtudták, hogy valahol háborúznak, és odasiettek, hogy megakadályozzák. Jól értettem önt?
– Majdnem. Mi tudtuk, hogy a háború véget ért. Hogy a bolygón elpusztultak az emberek. De abban reménykedtünk, hogy legalább egy részüket megmenthetjük.
– Minek?
– Hogy éljenek. Hogy éljen a bolygójuk.
– És kikérték a mi hozzájárulásunkat?
– Kiét?
– Ligon törvényes kormányáét.
– A kormány nem létezett.
– Létezett, miként a mellékelt ábra mutatja.
Antyipin nem tudta visszafojtani a mosolyát.
– Miféle kormány az olyan – folytatta a gépész –, amelyik elrejtőzik egy barlangban, miután hagyta elpusztulni a bolygót? Honnan tudhattuk volna, hogy önök élnek? Önök nagyon jól rejtőzködtek.
– Nem a mi bűnünk, hogy a bolygó elpusztult. A halálos gázt a piék vetették be. Az ellenségeink. Minden élőlény ellenségei. A barbárok.
– Önök meg elpusztították az ő városaikat. Még mielőtt ők bevetették volna a gázt.
– A piék vadállatok. Gyilkosok – mondta a tábornok, és Sznezsina úgy látta, hogy ebben a pillanatban el is hiszi, amit mond. – A piék kitaláltak maguknak egy élő istent, azt imádták, és embereket áldoztak fel neki. Önök nem tudtak erről? Különben, most nem erről van szó. Ön azt állítja, azért jöttek hozzánk, hogy segítségére legyenek a bolygónknak. És aztán? Ha történetesen élő embereket találnak itt? Gyarmatosították volna a bolygót?
– Erre nincs szükségünk – felelte Antyipin.
Már elfáradt, de tudta, hogy nem szabad kimutatnia a gyengeségét. A tábornok a gyengeség minden megnyilvánulását a maga ereje bizonyítékaként fogja fel. De még mindig fennállt a lehetősége, hogy megegyeznek valamiképpen. Hogy megértsék egymást. Ezt a lehetőséget nem szabad figyelmen kívül hagyni.
– Még nem tudom, hogy ezt elhihetem-e. Még nem ismerem eléggé önöket. De arról ne akarjanak meggyőzni, hogy merő filantrópiából teszik. No, mindegy. – A tábornok felállt. – Engem most néhány konkrét részlet érdekel. Nem puszta kíváncsiságból. Szeretném, ha a kérdéseimre őszintén, röviden és gyorsan válaszolnának. Az idő sürget.
Ha a tábornok nem hívja fel erre külön a figyelmet, Antyipin továbbra is őszintén válaszol minden kérdésre. De abból, hogy a tábornok hangot változtatott, hogy felállt és járkálni kezdett a szobában, Antyipin rájött, hogy az általános jellegű társalgás befejeződött. Vagy pedig a jövőbe helyeződik át. Ez most már kihallgatás. S ezt a kihallgatást a felderítés főnöke vezeti, akinek ez régi szakmája. Antyipinnak eszébe jutott egy történelmi film, amelyben ugyanígy járkált a szobában egy tábornok, csak az földi egyenruhát viselt, s szintén mondta, hogy a kérdésekre röviden és őszintén kell válaszolni.
– Én eddig is őszintén válaszoltam – mondta Antyipin.
– Nagyon helyes. Az első kérdés: hányan vannak az űrhajón?
Antyipin már éppen szólásra nyitotta volna a száját, de Sznezsina, nem törődve semmivel, rálépett a lábára. Antyipin a lányra nézett.
– Ne válaszolj – mondta Sznezsina, látva, hogy a tábornok észrevette a mozdulatát.
A tábornok elmosolyodott, és megnyomott egy gombot az asztalon. Most már tudta, hogy a jövevények nem tudnak lőni az ujjúkkal. És idegesek.
– Vezesse el a nőt – mondta a tábornok a belépő katonának. – Meg ezt az öregembert is. De tegye őket külön cellába, hogy ne tudjanak egymással beszélni.
Amikor elvezették őket, a tábornok ismét Antyipinhoz fordult:
– Remélem, önnel meg tudunk egyezni – mondta. – Társai nem felelhetnek a cselekedeteikért, s nem képesek megérteni a helyzet komolyságát, amelybe belecsöppentek. Ha ön igazat mondott, akkor önök már nagyon régen harcoltak utoljára. Márpedig a katonáskodás, akárcsak a felderítői munka, szakmai tudást igényel. Ha az ember nem gyakorolja magát benne, egy gyenge ellenféllel szemben is elvesztheti a csatát. Önök nem hivatásos katonák. Én az vagyok. Tehát önök kénytelenek lesznek engedelmeskedni nekem.
– Hajlandó vagyok válaszolni az ön kérdéseire – mondta Antyipin. – De én is felteszek néhány kérdést. Mindjárt az elején a legfontosabb kérdés: miért van szükségük önöknek minderre?
– Mire?
– Miért kellett elfogatnia bennünket? Miért kellett idecipeltetnie? Miért vallat és fenyegetőzik, és miért dicsekszik hivatalos mivoltával? Végeredményben mi sohasem akartunk elrejtőzni önök elől, nem utasítottuk vissza a tárgyalásokat, és most sem utasítjuk vissza.
– Honnan tudhatnám, hogy ön igazat mond? Képzelje magát az én helyembe. – A tábornok hangjából csüggedt elkeseredés csendült ki. – Hónapok óta élünk a föld alatt. Erre nem számítottunk. Még jó, hogy ez a barlang megvédett bennünket a sugárfertőzéstől, a föld alatti tó pedig elegendő vizet adott. Meggyőződésem, hogy a Munán sehol másutt nem találnak ilyen körülményeket.
– Így van. Több ember nincs – bólintott Antyipin. – Legalábbis mi nem fedeztük fel a nyomaikat.
– Ahhoz, hogy fennmaradhassunk, meg kellett szabadulni a felesleges szájaktól – jegyezte meg a tábornok elgondolkodva.
– Megölték a saját embereiket?
– Igen. A kisebbség maradt meg. Eleinte háromszor ennyien voltunk a barlangban. Volt köztünk néhány civil politikus is: patríciusok, miniszterek, őket likvidáltuk. Kegyetlenség volt, de elkerülhetetlen. Ha nem győznek az erősebbek, mindenki elpusztul, így van. És akkor tudomást szereztünk róla, hogy vendégek érkeztek hozzánk. Egész idő alatt figyeltük önöket. Most aztán akcióba léptünk.
– De miért ilyen formában? Nem volna jobb kapcsolatba lépni az űrhajónkkal? Beszélnie a kapitánnyal vagy a Galaktikai Központ képviselőivel…
– Jobban szeretünk úgy tárgyalni, hogy a feltételeket mi diktáljuk. Mi nem hiszünk önöknek, és nem hisszük el ezt a fantazmagóriájukat sem, hogy csupán segíteni akarnak az elpusztult bolygónak. Beszéljünk őszintén: a bányáink érdeklik Önöket? Vagy a városaink? A műalkotásaink? Az erdőink, mezőink?
– Bennünket minden érdekel – felelte Antyipin (jaj, de fáj a feje!) –, a városok, a mezők, az emberek. De csakis az önök érdekében…
– Blabla – vágott közbe a tábornok határozottan. – Még engem sem érdekel ezeknek az embereknek a sorsa. De egyedül nem tudok megélni. Azért élek együtt a többiekkel. Mint látja, én őszintén beszélek, s azt reméltem, hogy ön is őszinte lesz hozzám. Ezért kérdem még egyszer: hányan vannak az űrhajón?
– És önök hányan vannak itt?
– Ez nem válasz. Figyelmeztetem, hogy vannak eszközeim. Nem is sejti, milyenek. Milyen fegyverekkel van felszerelve az űrhajó?

4

Antyipint két katona vonszolta be a cellába, s ledobták a padlóra. A fél arcát véraláfutás éktelenítette el. Hangosan csikorogtak a fogai, úgyhogy Sznezsina már attól félt, hogy kitörnek.
– Senki ne közelítsen hozzá! – szólt rá az egyik katona a lányra, aki oda akart térdelni mellé. – Eredj! Rajtad a sor – és az ajtó felé lökte.
A szobába lépve, Sznezsina minden erejét összeszedte. Vége a mókának. Az idegenek: ellenségek. Ha pedig ellenségek, akkor az űrhajó is, a kupola is veszélyben forog. Sznezsina nem hallotta, mit mondott a tábornok Antyipinnak a hivatásos katonákról, de sejtette, hogy olyanok kezében van, akiknek szakmája az emberölés. Ezzel szemben a kupola lakói és az űrhajó legénysége egész életében békés foglalkozást űzött.
– Ó, tehát itt van. – A tábornok szinte örömmel állt fel az asztal mellől. – Remélem, volt ideje ráeszmélni, hová vezetett a társa makacssága. Foglaljon helyet. Bevezetőül azt akarom mondani, hogy a helyzetük reménytelen. Teljesen reménytelen. Társaik megpróbáltak a nyomukra bukkanni, de igyekezetük kudarcba fulladt. Sőt az imént jelentették nekem, hogy a barlang belső termében tartózkodnak, ahonnan aligha fognak kiszabadulni. Nem kíváncsi rájuk?
A tábornok félrehúzta az asztal mögött a függönyt, és láthatóvá vált egy kis képernyő. A tábornok bekapcsolta, mire megjelent rajta a nagy, sötét helyiség fekete-fehér képe, melyet csupán a fényszóró világított meg. Középen egy csoport szkafanderes ember. Sznezsina közelebb lépett: nagyon ismerősnek találta ezeket a szkafandereket. Földi gyártmány.
– A társai – ismételte meg a tábornok – abban a barlangban vannak, amelyen maguk is keresztüljöttek. Ismételten bebizonyították, hogy a legcsekélyebb katonai tudással sem rendelkeznek. Csapdába estek. És hogy mi következik ezután, mindjárt bemutatom. Sajnos, a társa még az előtt elvesztette az eszméletét, hogy tudomást szereztem erről a számunkra kedvező fordulatról. Nézze.
A tábornok megnyomott egy gombot, és Sznezsina lattá, hogy a képernyőn az alakok hirtelen a fényszóró felé fordulnak. Valami történt ott. Mert szaladni kezdenek visszafelé!…
– Kisebb sziklaomlás – jegyezte meg nyugodtan a tábornok. – A bejárat, amelyen át bejöttek, beomlott. Nem tudnak kijutni. – A tábornok kikapcsolta a képernyőt. – A továbbiak magától függenek, kedves lányom. Maga nagyon jól tudja, hogy mi szemmel tudjuk tartani a barlangban levő négy ember minden lépését. Ha szükségesnek látjuk, meg is ölhetjük őket. És az életüket senki sem adhatja vissza.
Sznezsina hallgatott. Úgy látszik, a tábornok még nem tud korona Vasz készülékéről. Biztosan nem tud róla. Egyáltalán, nem sokat tudhatnak a jövevényekről. Az űrhajót látták. A tábornok állandóan emlegeti ezt a szót. Nyilván a kupolát is látták, de nem merték megközelíteni. Végeredményben mit akarnak? Egyszerűen megölni bennünket? A tábornok hangja szenvtelen és kimért. Bár lehet, hogy az csak a fordítógép hibája, mely nem tudja visszaadni a hangszínt. És ismét egy kérdés:
– Hányan vannak összesen az űrhajón? Milyen fegyverekkel van az űrhajó felszerelve?
Rendkívül korlátolt ez az ember. Az űrhajót ellenségnek tartja. Csakis ellenségnek. Harcolni akar ellene. Le akarja győzni.
– Maga szerint reménytelen dolog felvenni a harcot maguk ellen? – szólalt meg ismét a tábornok. – Azt hiszi, hogy maguk mögött egy hatalmas civilizáció áll, amely a segítségükre siet? Nos, tegyük fel, hogy túlbecsültük saját erőnket. Tegyük fel, hogy a segítség megérkezik. De mit érnek vele akkor már maguk?! Akkor régen nem lesznek az élők sorában.
– Nekünk nincs szándékunkban senki ellen sem harcolni – szólalt meg Sznezsina. – Nem akarunk senkit sem elpusztítani. Hát nem képes megérteni, hogy létezhet egy olyan világ, amely egy fokkal magasabban áll, mint az, amelyikben maguk élnek? Igen, mi hatalmasabbak vagyunk maguknál, és valószínűleg el tudnánk pusztítani magukat és a bolygójukat is…
– Látja, ez már beszéd – bólintott a tábornok. – Egy óra sem telt el, és maguk, a békeszerető és jámbor lények, máris az elpusztításunkról beszélnek. Ez minden emberben benne van, csak egy kicsit mélyebbre kell ásni.
– Megint nem hagyta, hogy befejezzem, és a maga módján értelmezi. Igen, megtehettük volna. De ez nem fog megtörténni soha. Mert elképzelhetetlen. Érti? El-kép-zel-he-tet-len.
– Minden élő testben, minden szervezetben él az önfenntartás ösztöne – folytatta a tábornok. – Amelyikből hiányzik, az elpusztul. Felfalják a többiek.
– A háború nem kötelező része ennek az ösztönnek.
– És ha megtámadják magukat? Ha a bolygójukra ellenség száll le? Mézeskaláccsal fogják etetni?
– Ön nem ismeri a fejlődés bizonyos törvényeit. Az egyik ilyen törvény szerint, tábornok, az a civilizáció, amely oly magasra emelkedett, hogy eljuthatott a csillagközi térbe, a háborút nem tartja többé létezése szerves részének. A világűrt csak azok tudják meghódítani, akik lemondtak a háborúról. A természet oly erős és veszélyes, hogy az értelmes lényeknek egyesült erővel kell felvenni a harcot ellene. Ez nehezebb a legkegyetlenebb háborúnál is.
– Engem nem érdekelnek a maguk törvényei. A törvényeket azért találták ki, hogy megszegjék őket. Feltettem a kérdést: mi történik, ha a bolygójukat ellenség támadja meg?
– Védekezni fogunk. De ismétlem, az az ellenség nem lehet értelmes lények társadalma. Legalábbis ilyen még nem fordult elő.
– Én értelmes lény vagyok. És mégis inkább az ellenségük vagyok, mint jó barátjuk.
– Önök elpusztították saját magukat, mielőtt még megtanultak volna csillagközi űrhajókat építeni.
– Mi nem pusztítottuk el magunkat. Csak a többieket irtottuk ki. Egyszóval; társainak sorsa a maga kezében van. Most ott vannak a barlangban, és nem tudnak kimenni. Az a gyanúm, hogy a kapitányuk az elmúlt napokban elvesztette legénységének javát. Az űrhajójuk fel van fegyverezve?
– Igen – felelte Sznezsina.
Igazat mondott. Az űrhajó fel volt szerelve a természeti erők és a távoli bolygók okozta meglepetések elleni védőeszközökkel. Tehát ha kell, meg tudja védeni magát az ellenségei szemben is.
– Ez már jobban hangzik. Mondja el, milyen az a fegyver. De csak röviden.
– Őszintén szólva, nem vagyok szakember. Csak a gyakorlati időmet töltöm az űrhajón.
Sznezsina lassan ejtette ki a szavakat. A legfontosabb most az idő. A Szegezsán megtalálják a módját, hogy kiszabadítsák az embereket a barlangból. Minden perc veszteséget jeléét a tábornoknak abban a háborúban, amelyet most Sznezsina vívott itt a föld alatt: az első és utolsó háborúban, amelyben részt kellett vennie.
– Van-e olyan jelszó, amelynek segítségével fel lehet jutni az űrhajóra? Biztos vagyok benne, hogy van. Ne vágjon olyan csodálkozó képet. Nem hiszem, hogy annyira…
A tábornok bekapcsolta a televíziót. Az apró, szkafanderes alakok a fényszóró körül toporogtak, és megpróbáltak a bejáratot eltorlaszoló kövekkel csinálni valamit.
– Még egy perc, és nem élnek többé! Nekem nincs veszítenivalóm. Maga viszont biztosan sajnálja őket. Elvégre nagy emberbarátok.
– Igen. De legalább most az egyszer higgyen nekem! – kiáltotta Sznezsina. – Nincs semmilyen jelszónk…
Valóban őszintén beszélt. És nem az ő hibája, hogy a tábornok képtelen volt megérteni. Különböző nyelven beszéltek, még ha ugyanazt a nyelvet használták is. Minden ember olyan mértékkel méri a másikat, amilyenre őt tanították, és a maga módján magyarázza a tetteit. Lehetséges, hogy ha Sznezsina a földinél magasabb rendű civilizáció, poszttechnikai civilizáció képviselőjével beszélget, az az ő gondolatait és szándékait tartaná primitívnek és olykor érthetetlennek. Lehetséges, hogy Sznezsina sem hinne el neki mindent, mint ahogy Vaprasz tábornok sem hisz most őneki. Sznezsina nem volt se naiv, se tudatlan, aki nem ismeri a múltat, ahogy gyakran ábrázolják a jövő emberét a fantasztikus regényekben. Jól ismerte a földi történelmet, és el tudta képzelni, hogyan beszéltek és miket műveltek áldozataikkal például az inkvizítorok vagy a Gestapo. De amikor az ember szemtől szembe találja magát a távoli múlttal, még ha részben ismeri is, érzékei képtelenek felfogni a valóságot. Minden, ami itt történt, oly irreális, oly szörnyű, és mégis fel kell venni ellene a harcot. Mert ha nem harcol a múlt ellen, megtörténhet, hogy az győz. Ideiglenesen, a világnak egy bizonyos részén, de győz. Azután a hibákat sokkal nehezebb kijavítani, mint elkövetni.
– Ha tudnám, hogy mit akar tőlünk! – kiáltott fel Sznezsina kétségbeesetten. – Ha tudnám! De csak kérdez, anélkül, hogy bármit is megmagyarázna, önök harcolni akarnak ellenünk? De hiszen ez őrültség, és ezt maga is tudja…
– Lehet, hogy idővel megmagyarázom magának, hogy mit akarok, de előbb magának kell elmondania, hogyan lehet feljutni a maguk űrhajójára. És amikor válaszol, nézze a képernyőt. Három perce van.
Ebben a pillanatban megint egy katona lépett be a szobába, a tábornokhoz hajolt, és halkan ezt mondta neki:
– Halhatatlan visszatért. Fontos híreket hozott. Halhatatlan, Halhatatlan… Hol hallotta Sznezsina ezt a nevet? Kitől? Kudarauszkasztól? Devkalitól?
– Igazán? – kérdezte a tábornok.
– Ott volt, és felvette a kapcsolatot.
– Értem. Vezesse el a nőt.
Miközben Sznezsina a cellája felé ment, hirtelen eszébe villant, honnan van a tábornoknak fordítógépe? Járt már az űrhajón? Vagy valamelyik embere? Lehet, hogy most is ott van? Akkor mi a csodának teszi fel ezeket a kérdéseket?

5

A Szegezsa kapitányi hídján mindenki a képernyő előtt tolongott.
– A kedélyes tréfálkozás ideje lejárt – mondta korona Aro. Elsőnek mondta ki ezeket a szavakat, amelyeket előbb-utóbb valakinek ki kellett mondani. – A sziklaomlás nem a véletlen műve. Ezt mindnyájan tudjuk. Megszakadt a kapcsolatunk azokkal, akik a barlangban rekedtek. Javaslom, hogy azonnal telepítsünk át mindenkit az űrhajóra a kupolából. Az űrhajó biztonságosabb. Ha pedig társaink elpusztulnak, azonnal induljunk haza. Anélkül, hogy a Galaktikai Központtal tanácskoznánk, semmi mást nem tehetünk.
Bauernak feltűnt, hogy a korona milyen jól megtanulta az ő nyelvüket. Ennek a gondolatnak semmi köze az ügyhöz, és Bauer igyekezett elhessegetni. Különben nem értett egyet korona Aróval. Látszólag minden szó helyénvaló, mégsem tud egyetérteni az egésszel.
– Hátha természetes omlásról van szó? – szólalt meg.
– Akkor is két órába beletelik a megtisztítása – jegyezte meg Kudarauszkasz.
– Önnek mi a véleménye? – kérdezte a kapitány Rencitől, a bányásztól, aki a sarokban ült, és mindeddig komoran hallgatott.
– Én azt hiszem – mondta most vontatottan –, hogy az önök emberei és Kori a katonák kezébe kerültek. Fogalmam sincs, hogyan maradhattak életben. Valószínűleg rakétatámaszpont volt a sziklák alatt. Meg kellene találni a dokumentációt. Átkutatni a ligoni Hadügyminisztériumot. Ott lehetnek a támaszpont tervrajzai. Aligha az a barlang az egyetlen bejárat. Ahhoz túlságosan kicsi.
– Nincs rá idő – felelte korona Aro. – Be kell hatolni a barlangba. És ha a társaink elpusztultak, azonnal el kell szállítani mindenkit, aki hajlandó velünk jönni. A kérdést a Galaktikai Központ dönti el.
– Pedig Rencinek igaza van – szólalt meg a kapitány. – Van egy mentőhajónk. Alig egy óra alatt megjárhatjuk vele az utat Ligonba. Igaz, hogy már alig van emberünk.
– Én is elmehetek – mondta a bányász. – Úgyhogy csak egy ember kell, aki a rakétát vezeti.
– Én elvezetem – jelentkezett Bauer. – Kudarauszkasz maradjon itt.
– Egyetértek Rencivel – mondta a kapitány. – Sürgősen át kell kutatni a Hadügyminisztérium levéltárát. Bauer, intézkedj, hogy a kis Agyat rakják be a rakétába. Anélkül semmire sem mentek. Bele van táplálva a ligoni nyelv-program?
– Igen – felelte kurtán Bauer, s máris bekapcsolta a mikrofont, és utasításokat adott a robotoknak.
– Szegezsa, Szegezsa, itt a rakéta – hangzott fel Bakov hangja a kapitányi hídon. – Lézerrel vágjuk a sziklát. Még körülbelül kétórai munka. Pavlissal megszakadt az összeköttetés.
– Ide figyelj, Bakov – mondta a kapitány. – Hagyd ott a robotokat, vágják ők a sziklát, emelkedj fel egy kicsit, és repüld körül a hegyet. Hátha van a barlangnak egy másik kijárata is. A fő kijárat. Megértettél?
– Igen, Gennagyij Szergejevics – felelte Bakov. – Végigkopogtattuk a sziklát, és a mieink válaszoltak. De nagyon rosszul hallani. Mindenesetre élnek. A viszonthallásra!
– A viszonthallásra, Alekszej – mondta a kapitány.
– Talán mégis a véletlen műve a hegyomlás – jegyezte meg Bauer.
Korona Aro tagadóan rázta a fejét.
A kapitány a vezérlőpulthoz ment, és bekapcsolta a jelzőberendezést.
A kupolát és a Szegezsát körülfogó kis világítótornyok különféle színű fényekkel válaszoltak.
– Zenonasz, megyek és eszem valamit – mondta a kapitány. – Te le ne vedd a szemed a képernyőről. És kapcsold be a távolsági tájolót.
A kapitány elindult az ajtó felé. Bauerral és Rencivel a nyomában, de hirtelen megállt, korona Aróra pillantott, majd a bányászhoz fordult:
– Renci, mielőtt elindulnának, szóljon az embereinek, hogy készüljenek fel az űrhajóba való átköltözésre. De óvatosan közölje velük, nehogy kitörjön a pánik. Meg tudja csinálni?
– Meg. – Renci szomorkásan mosolygott. – Hozzászoktunk már, hogy az óvóhelyre meneküljünk.

6

A fényszóró működött, önálló készülék volt, nem volt összekötve a robottal. A Kölyök és Devkali beljebb gurította a bejárattól.
– Szépen besétáltunk a kelepcébe – jegyezte meg a Kölyök. – Akár a taknyos gyerekek. Nem kell ahhoz nagy ész, hogy lezárják ezt az odút. Még a hangyák is be tudnának temetni minket, hogy azután felfaljanak szőröstül-bőröstül.
– Csak semmi pánik, Cigankov – szólalt meg Pavlis. – Egyelőre még semmi bajunk. És legalább közelebb kerültünk a mieinkhez. Csak még nem találtuk meg a főbejáratot, amelyik odavezet hozzájuk. Az omláson nem tudjuk magunkat keresztültörni?
– Nem – felelte Rajkov. – Képtelenség. A sötétség és a bezártság nyomasztóan hatott rá. Halkan, szinte suttogva beszélt.
– Beszélj hangosabban – szólt rá Pavlis. – Ne ess kétségbe. Valaki egyszer azt mesélte nekem, hogy a kamcsatkai barlangban három napig be volt temetve, és mit gondolsz, mi lett vele?
– Mi?
– Kimászott.
– Az az érzésem, hogy figyelnek bennünket – szólalt meg Devkali. – Onnan. – Kezével bizonytalan mozdulatot tett felfelé és oldalt.
– Lehet – bólintott Pavlis.
– Pszt.
– Mi az?
– Nem hallod? – kérdezte a Kölyök.
Nagyon halk kopogás hallatszott. A barlang bejárata felől.
– A mieink – mondta Pavlis.
– Válaszolok nekik – szólt Rajkov.
Pavlis odament a fekete falhoz, és fülét a sziklára szorította, így jobban hallatszott.
Tik-tik – kopogott valaki. Tik-tik – kopogott vissza Pavlis.
– Ismeri valaki a morzeábécét? – kérdezte azután. – Én – jelentkezett Hriszto. – Tavaly vizsgáztam belőle. Hriszto visszakopogott:
"Élünk."
"Rendben – hangzott fel hosszú szünet után. – Jövünk, várjatok."
– Azt hiszem, sokáig várhatunk. Nem mernek robbantani – jegyezte meg a Kölyök.
– Nem tudhatják, hogy nem omlik-e be az egész barlang.
– Mi sem tudhatjuk.
Néhány percig álltak és hallgatták a kopogásokat. Egy távoli dobbanás azt bizonyította, hogy egy nagyobb szikladarab levált a bejáratról. Újabb kopogás, megint messziről.
– Alaposan betemetett bennünket – suttogta Hriszto.
– És ha megpróbálnánk szemből? – kérdezte Devkali. – Elvégre két sugárpisztolyunk van.
– Nem segít. Csak a töltényt pocsékolnánk. Pedig még hasznát vehetjük – felelte Pavlis. – Ellenben ne vesztegessük hiába az időt, ha már itt kell kuksolnunk bezárva. Különben, az a legvalószínűbb, hogy izoláltak bennünket, mert nagyon közel jutottunk a rejtekhelyükhöz. A bejáratnak valahol itt kell lenni a közelben. A falakat már végigtapogattuk. Hátravan még a padló és a mennyezet. A padló valószínűbb. Csináljuk így: te, Rajkov és te, Devkali, itt maradsz a fényszóró árnyékában. Én meg a Kölyök tapasztaltabbak vagyunk, mi végigvizsgáljuk az egész termet. Hátha találunk valami érdekes dolgot.
– Ha tudtak és akartak volna, már rég megöltek volna, amikor a Kölyökkel végigmentünk a falak mellett. Különben, miért is ölnének meg? Gyere, Kölyök. Az egyik lézert magunkkal visszük, a másikat itt hagyjuk neked, Hriszto. Nesze. Ha történik valami, tüzelj. Tanultátok a főiskolán, hogy kell bánni ezzel a micsodával?
– Igen – felelte Rajkov. – De azt nem, hogy emberre lőjünk vele. Emberre nem tanultuk.
– Én nem is azt akarom, hogy emberre lőj – mondta Pavlis komoran. – Én se szeretek emberekre lövöldözni. Nem is lőttem soha. De ha kell, lövök. Még nem tudjuk, mi történt odabenn a mieinkkel. Kölyök, te se sétálgass csak úgy ide-oda. Sziklától szikláig szökellj. A la guerre, comme á la guerre.
– Ez milyen nyelven van? – kérdezte a Kölyök.
– Franciául. Azt jelenti: a háborúban úgy kell viselkedni, mint a háborúban. Ha félsz, maradj itt.
– Mitől félnék? – sértődött meg a Kölyök.
A föld alatti rejtekhely bejáratát lezáró kőlapot az orvos fedezte fel. Nem akart hinni a szemének: a kőlap szorosan illeszkedett a nyílásba, és csak a véletlenül rávetődő lámpafényben vált láthatóvá a barlang padlózatában húzódó vékony repedés, amely túl egyenes volt ahhoz, hogy természetes legyen. Pavlis a fénykévével végigment az egész repedésen, és észrevette, hogy derékszögben megtörik.
– Kölyök – szólt a társának –, gyere csak ide.
– Találtál valamit? – kérdezte az. – Csakugyan…
– Ne mozduljanak – szólalt meg egy nyugodt, hűvös hang. Valahonnan a magasból jött, visszaverődött a barlang falain, és a visszhang megismételte: – jaannaak. – Dobják el a fegyvert. Ha megpróbálnak ellenállni, végük van – folytatta a hang ugyanolyan nyugodtan.
Se a Kölyök, se az orvos nem volt hozzászokva, hogy felemelje a kezét és eldobja a fegyvert. Azelőtt sohasem kellett ilyesmit csinálniuk. És mintha csak összebeszéltek volna, mind a ketten a cseppkövek közé vetették magukat.
Géppuskasorozat söpört végig a termen. Útját kőeső jelezte.
– A mindenit! – jajdult fel a Kölyök. – Azt hiszem, eltaláltak.
– Kússz ide – mondta Pavlis. Aztán teli torokból elkiáltotta magát: – Hriszto, kapcsold ki a fényszórót!
A barlangra sötétség borult. Így tört ki újból a háború a Munán.

NYOLCADIK FEJEZET

Az utolsó háború

1

Kori professzor külön cellában ült. Semmit sem tudott Sznezsina és Antyipin sorsáról, csupán sejthette, hogy ha egyelőre nem bántják, a katonák a többi űrhajóssal foglalkoznak. Kori józanabbul ítélte meg a tábornok viselkedését, mint Sznezsina. Nem voltak illúziói. Régóta ismerte a tábornokot. Az újságokban megjelent retusált fényképekről, a bírósági tárgyalásokról és államcsínyekről szóló beszámolókból. Ismert más tábornokokat is, és gyanította, hogy nem csak Vaprasz rejtőzködött el a barlangóvóhelyen. Kori szidta magát, amiért hamarabb nem jutott eszébe a hegyek közt folyó katonai építkezés.
Felemelkedett a rongyokról. Fájt a szíve. Nagyon fájt. Kori nem tudta, hogy a Szegezsán tudnak-e új szívet adni neki. Mihelyt visszatérek, gondolta, megkérdezem Pavlis doktortól. Kori nem is sejtette, hogy Pavlis milyen közel van hozzá: a barlang felső termében.
Csak nem lesz oly naiv Sznezsina és Antyipin, hogy elmondjon a tábornoknak mindent, amit az tudni szeretne? Hát nem értik, hogy a tábornok semmiképpen sem óhajt engedelmeskedni az új rendnek? Veszély fenyegeti az űrhajót is, a kupolát is. A kupolát és minden lakóját, aki azt hiszi, hogy túlélte az utolsó háborút. Pedig a háború bármelyik pillanatban újból elkezdődhet. De ezt már senki sem élheti túl. A föld alatt rejtőzködő tábornokokon kívül.
Kori ujjaival végigtapogatta a falakat. Kettő tömör sziklafal volt. A folyosóra nyíló, alighanem acélból van. Korit főleg a negyedik fal érdekelte. Fent volt rajta egy kis ablak, helyesebben: egy széles repedés, amely a szomszéd helyiséggel kötötte össze. Odaát sötét volt. Ha fel tudna jutni oda…
Kezével elérte a rés szélét: a cella alacsony volt, és aligha azt a célt szolgálta, hogy foglyokat tartsanak benne. A legvalószínűbb, gondolta a professzor, hogy ezekben a cellákban katonák laktak. Nem valami komfortosan. A két összecsukható ágy fel volt állítva és a falhoz volt láncolva. Senkinek sem jutott eszébe, hogy az egyiket lehajtsa a fogolynak. Lehet, hogy nem kaptak rá utasítást, maguktól meg nem jöttek rá. De az is lehet, hogy a professzort nem volt szándékukban sokáig itt tartani ebben a helyiségben. Ha folytatják a párbeszédet a jövevényekkel, aligha fecsérelnek időt egy ilyen öregemberre.
Kori megpróbált felhúzódzkodni a réshez, de nem sikerült. Gyenge karjai még egy centire sem tudták felemelni a testét.
A professzor erőtlenül nekitámaszkodott a falnak. Képtelen volt innen kijutni.
Kattant a zár. Egy katona jelent meg az ajtónyílásban. Egy tábornok. Egy másik tábornok. Az egyenruhája gyűrött és elnyűtt. Nadrágján a térde fölött jókora zsírfolt éktelenkedett. Furcsa arca volt, mintha valaki szándékosan ragasztott volna normális nagyságú fejére egy túl hosszú orrot és túl nagy füleket.
– Kori professzor – szólalt meg a tábornok –, örömmel üdvözöljük itt.
– Honnan ismer ön engem? – kérdezte Kori.
– Ó, ez nagyon egyszerű. Benéztem Vaprasz dolgozószobájába. Persze, észrevétlenül. És megismertem önt. Úgy öt évvel ezelőtt tagja voltam annak a bizottságnak, amelyik az ön kísérleteivel foglalkozott. Ön már elfelejtett engem, de én nem. Jó az arcmemóriám. Megengedi, hogy elbeszélgessünk?
– Parancsoljon – felelte Kori, és lázasan kutatott az emlékezetében, hol is látta ezt a tábornokot. Lehet, hogy valamelyik értekezleten… de sok értekezlet volt! Valamelyiken szintén észrevétlenül volt jelen?
A tábornok elővett a zsebéből egy nagy kulcsot, kinyitotta vele az ágyat tartó lánc lakatját. Aztán szétnyitotta az ágyat, és hellyel kínálta a professzort.
– Az ittlétemről senki sem tud. Hogy úgy mondjam, bizalmas ügyben jöttem. Remélem, ön jó hazafi?
– Igen – felelte a professzor. – Bizonyos értelemben.
– Én azt hittem – folytatta a tábornok –, hogy ön még a háború előtt meghalt. Vagy talán tévedek?
– Meghaltam – mondta Kori. – Gondolom, három hónappal a háború kezdete előtt. És jól tettem.
– Ezt hogy értsem? Átvitt értelemben?
– Nem. A szó szoros értelmében – felelte a professzor. – Meghaltam, de a jövevények feltámasztottak.
– Várjon csak, várjon… – A tábornok meglepetése teljesen őszinte volt. – Embert feltámasztani, az lehetetlen.
– Mi nem tudjuk megtenni, de hála a Napnak, nemcsak belőlünk áll a világegyetem. Vannak más világok is, amelyek jobbak, mint a miénk. Ott már képesek ilyesmire.
– I-igen. És ez egyszerű dolognak számít náluk?
– Miért érdekli önt ez?
– Teljesen nyílt leszek – mondta a tábornok. Jelentőségteljes szünetet tartott. – Én úgy beszélek veled, mint patrícius a patríciussal. Ugye, te a második kasztba tartozol?
– Volt ilyesmi. Nagyon régen. Ennek most már nincs jelentősége.
– Természetesen. Ki törődik a kasztokkal egy olyan világban, amelyben mindössze húsz ember maradt, azok is a föld alatt élnek? De amennyiben te felsőbb kasztba tartozol, nemcsak származásilag vagy nemes, hanem a tetteid is azok. Jól mondom?
– Nem éppen – felelte a professzor nem minden gúny nélkül. – A történelem nem igazolta ezt.
– Rendben van, professzor, nem vitatkozom veled. Nincs rá időm. Rövid leszek és őszinte. Remélem, te is. Én egyszerű ember vagyok, még ha patrícius is. Elegem volt a föld alatti életből. A hajam már mind kihullt. Nemsokára meghalok, akárcsak Szmirti ezredes. Mindnyájan meghalunk. Senki sem marad meg. Segíteni akarok neked. Cserében te is segítesz nekem. Segíts nekem abban, hogy találkozhassam a jövevényeiddel. Ezért segítek abban, hogy megszökhess. Mint patrícius a patríciusnak. No?
– Ön a saját maga nevében beszél?
– Igen. Van két hű katonám. Kettő. Itt mindenkinek két katonája van. Csak Vaprasznak van három. A víz lassan megposhad a tóban. A szenny keresztülszivárog. Ültél már egy évig egy odúban? A föld alatt? Ezt csak Vaprasz bírja ki. Lelketlen báb. A negyedik kasztból. Majdnem pórsarjadék. Egy gép. Diktátor. A bolygó királya. Segítek neked megszökni, és én is megszököm. Én magam mondok el nekik mindent. Együtt pusztítjuk el ezt a fészket. Mindet kiirtjuk!
A tábornok már-már ordított. Szavainak ütemére meg-megrándultak áttetsző, vörös fülei.
Ez nem normális, gondolta Kori. Nem normális, és ez természetes is.
– Mit akar ön az űrhajótól? A jövevényektől? – kérdezte hangosan.
– Ezek már megegyeztek. A többiek hallgatnak Vapraszra. Félnek, hogy megfojtja őket, mint a többieket. De én nem félek. Én már öreg csataló vagyok…
A tábornok nem kapott levegőt, és elhallgatott, hogy lélegzetet vegyen.
– Rendben van, tábornok – előzte meg a professzor. – Együtt fogunk működni önnel. Remélem, nem töri valami csaláson a fejét.
– Csaláson? Én? Mit képzelsz, ezt az odút választom? És a halált, egy hónapon belül? Én aztán tudom, hogy nem fognak győzni. A barátaid úgy kinyírják, mint a pinty. Már rég ki kellett volna nyírni. Úgy tesz majd, mintha tárgyalni akarna. Azt fogja követelni, hogy az űrhajó hagyja el a bolygót, de hagyja itt a felélesztő készüléket. Nagyon szeretnének élni.
– Várjon csak, tábornok – állította meg Kori. – Honnan tudja, hogy meg akarják tartani maguknak a készüléket? Hiszen csak az imént játszotta el pompásan a meglepett szerepét, aki még soha semmit sem hallott a készülékről.
– Hazudtam. Végig hazudtam – vihogott a tábornok, s az arca olyan lett, mint egy gyűrött párna. – Ellenőriztelek. Meg azt a Halhatatlant, a Vaprasz kedvencét is. Felderítésről jött vissza. Találkozott ott egy emberrel, egy kicsit ráijesztett, mire az mindent elmondott neki: a kupolát is, meg a készüléket is. Megígérte, hogy segíteni fog, ha kell.
– Hogy hívják azt az embert?
– Nem fontos, nem tudom, nem figyeltem a nevére. Ennek a pórnépségnek mindnek olyan értelmetlen neve van. Vaprasz majdnem a plafonig ugrott örömében. Micsoda lehetőség. Mi itt rakásra döglünk, holott van egy olyan készülék. És egy űrhajó. Az űrhajót is elvesszük. De nem mondjuk meg előre, úgy teszünk majd, mintha s a kormány lennénk. Mintha két zászlóaljnyi gyalogságunk és ezer rakétánk lenne. Az űrhajót nem fogjuk követelni, nem, de ha egyszer feljutunk rá, a miénk lesz.
– Mindent értek – mondta Kori. Magában pedig hozzátette: Még nagyobb a veszély, mint gondoltam. – Hogy képzeli, tábornok, hogy jutunk ki innen? – kérdezte.
– Majd a főbejáraton át. A tartalék kaput beomlasztották. Négy barátod egérfogóba került. Maguk léptek bele a csapdába. Rajtatok akartak segíteni. Nem tudták, kivel van dolguk: a ligoni katonai iskola legjobbjaival. Az én ötletem volt. Már régen gondoltam erre a lehetőségre. Hogyha majd szükség lesz rá, bim-bum, és nincs kijárat. A főbejáratnál az én emberem őrködik. Megígértem neki, hogy magammal viszem. Ostoba banda, fogalmuk sincs a taktikáról. Húsz rokkant egy bolygóközi cirkálón. Cirkálójuk van?
– Nincs, csak egy torpedóromboló. Három atomágyúval és sugárvető fegyverekkel. – Kori komoly hangon beszélt.
A tábornok hajlandó a békéről tárgyalni kollégákkal, de civilekkel nem.
– Mindjárt gondoltam – örvendezett a tábornok. – A cirkálót csak úgy mellékesen kérdeztem. Mihelyt megláttam a fényképet, mindjárt arra gondoltam, hogy ha ilyen torpedórombolóik vannak, és jön egy cirkáló, lesz itt haddelhadd!
– Barátaim vannak itt – mondta Kori, időt adva a tábornoknak, hogy megeméssze a hadititkot. – Őket is ki kell szabadítani.
– Erre ne is gondolj – felelte a tábornok. – Ne is gondolj rá, mert akkor senki sem jut ki. Ne félj, nem lesz semmi bajuk. Vaprasz tudja, hogy ők az adui. De téged elintéznek. Te nem vagy adu, még ha patrícius vagy is. Egykettőre – elintéznek. És engem is, ha megtudják ezt a dolgot. De ha itt maradsz, akkor is elintéznek.
A tábornok sajnálta magát. Tenyerébe hajtotta a fejét, és szipogott. A professzor édesfű illatát érezte, amely elködösíti az agyat. Alighanem a tábornok szippantott egy kicsit, mielőtt elindult volna az ő cellája felé. A szer most kezdett hatni. Sürgősen meg kell szökni, ha ez egyáltalán lehetséges egy ilyen szövetségessel. A hírek, amelyeket megtudott, annyira fontosak, hogy csakugyan nem szabad ragaszkodni a többiek kiszabadításához.
– Gyerünk – szólt rá a tábornokra.
– Hova?… Á, igaz, megszökünk.
A tábornok megdörgölte az orrát, és mélyeket szippantott a levegőből.
– Akkor szökjünk. Az én emberem őrködik a kijáratnál. De te írj nekem egy pár sort, hogy ha téged netán kinyírnak, a barátaid befogadjanak engem.
A tábornok egy összerágott ceruzát és egy gyűrött papírlapot adott a professzornak. Kori elvette, kisimította a papírt, de nem írt rá semmit.
– Ha én ezt most megírom, itthagy engem, és egyedül szökik meg. Igaz?
– Okos fej vagy – bólintott a tábornok. – Legszívesebben itt helyben kinyírnálak. Tartsd meg ajándékba a ceruzát. Az utolsó ceruzám. Vaprasznak van, de nem adja oda senkinek. Gyerünk. Mihelyt kimegyünk, azonnal fuss balra. A fordulón túl találsz egy nyitott ajtót. Ha valaki jön, azonnal tűnj el. Vagy nem, inkább mégis én megyek előre. Különben még egyedül pucolsz meg.
A tábornok felállt. Kicsit tántorgott. Teljesen elkábult. Visszalökte Korit a cellába, és elsőnek lépett ki a folyosóra. Kori néhány lépésnyire követte, de még el sem hagyta a cellát, amikor meghallotta Vaprasz halk, behízelgő hangját. Alighanem a folyosón lesett az árulóra.
– Tábornok, ön meglátogatta a foglyot?
– Én? – adta a csodálkozót a másik. – Eszembe se jutott. Csak úgy sétálgatok. Egy kis levegőre vágytam. És ne merjen a címem nélkül megszólítani.
– Én meg éppen a barátjáért jövök. Ki kell üríteni a cellát. Nemsokára újabb foglyokat kapunk, ezt itt meg likvidáljuk. Sok mindent elárult neki? Felkínálta a szövetségét? A barátságát? Szökni akartak? Már régóta figyelem önt.
Kori elugrott az ajtótól, de rájött, hogy úgysincs hová bújnia. Hát becsapta az ajtót. Szerencséjére belülről vastag retesszel záródott. Kori rátolta a reteszt, és érezte, hogy a szíve mindjárt felmondja a szolgálatot. Most… mindjárt… mit is akart még csinálni?
A folyosót betöltötte a lázadó tábornok panaszos, szánalmas hangja. A tábornok élni akart, de az édesfű már megfosztotta ítélőképességének maradékától is.
Kori a jobb kezére pillantott. Mit is fog vele? A ceruzát. Minek neki a ceruza? Összeszedte minden akaraterejét, hogy távoltartsa magától az agyát elönteni készülő feketeséget. Új embereket hoznak a cellába. Az ő barátait… A folyosón lövés dörrent. A tábornok hangja fájdalmas felkiáltásba, majd hörgésbe fulladt.
– Nyisd ki az ajtót, Kori – szólt be halkan Vaprasz. – Jobb, ha kinyitod. Akkor meghagyom az életedet!
Kori nem válaszolt. Még meg kell írnia…
– Katona, eressz egy sorozatot az ajtóba – mondta Vaprasz.
A golyók végigsöpörtek a vékony acéllemezen és sok egyforma nyomot préseltek bele. Kori csak egy pillantást vetett az ajtóra, aztán elfordult. Többé tudomást sem vett róla.
Újabb géppisztolysorozat. Aztán még egy.
– Tartsd egy célra – szólt Vaprasz. – A reteszre.
A következő percben Halhatatlan berúgta az ajtót, és berontott a cellába. Egy sorozatot eresztett az öregbe, aki a testébe hatoló golyóktól megvonaglott, majd puhán elomlott a padlón. Utolsó mozdulatával a sarokban levő rongyokra hajította a ceruzát, amelyre többé nem volt szüksége.

2

– Adják meg magukat. Nem lesz bántódásuk – zengett a hang a barlangban. – Beszélni akarunk önökkel.
– Akkor miért lövöldöznek? – kérdezte Pavlis, és behúzódott a cseppkőoszlopok közé.
– Szüntessék be az ellenállást.
– Eszünk ágában sincs – felelte a Kölyök. – Csak ne vérezne a lábam. Az egész barlangot összevérezem.
– Nagy baj, mert itt sugárfertőzött minden – mondta Pavlis. – Be sem tudjuk kötni.
– Háromig számolok – folytatta a hang. – Dobják el a fegyvert, és lépjenek ki a terem közepére.
– Számolj. – Pavlis a hang irányába lőtt a sugárpisztollyal.
A tűzcsóva a mennyezetre csapódott. Megolvadt kőzetszilánkok cseppjei fröccsentek a barlang földjére.
Csend.
Pavlis felhasználta a szünetet arra, hogy közelebb kússzon a Kölyökhöz.
– Hol vagy? Ó, micsoda labirintus!
Hátulról, ahol Hirisztót és Devkalit sejtették, küzdelem zaja hallatszott.
– Segítség! – kiáltotta Hriszto. – Segít…!
Pavlis gondolkodás nélkül ugrott abba az irányba, s ekkor a szikla mögül egy szkafanderes férfi állta el az útját. Az idegen öklével a hasába sújtott.
…Az összekötözött űrhajósokat azon a folyosón vezették el, amelyen nemrég Sznezsina is keresztülhaladt.
Egy külső szemlélő észrevette volna, hogy ugyanazok a katonák vezették őket, akik reggel tőrbe csalták Sznezsináékat, s hogy ezek a katonák fáradtak, piszkosak és gonosz tekintetűek. De külső szemlélő nem volt jelen a barlangban.
Az űrhajósokkal szemközti irányban egy szeplős férfi holttestet vonszolt a lábainál fogva. Az ősz pihéktől övezett kopasz fej meg-megkoppant a kőpadlón. A férfi a holttestet félrelökte, hogy utat adjon az új foglyoknak.
– Kori professzor! – kiáltott fel Devkali.
– Gyerünk, ne álljunk meg! – lökte tovább a katona. – Ide.
A golyó lyuggatta acélajtó becsapódott mögöttük.
– Itt küzdelem folyt – jegyezte meg a Kölyök, és leereszkedett a padlóra. – Fáj a lábam.
– Kori professzort tartották itt fogva – mondta Pavlis. – Őt vonszolták kifelé.
– Ez lehetetlen – mondta Hriszto. – Egyszerűen képtelenség.
Behunyt szemmel dőlt a falhoz.
– Amint látod, minden lehetséges – felelte Pavlis. – Ha az öreg prof harcolt, mi is harcolni fogunk.
– Az öreget megölték – szólt Devkali. – Önöket talán nem ölik meg. De a magukfajtáját nem fogják kímélni.
– Tudod mit… – A Kölyök arca minduntalan eltorzult a fájdalomtól. Nagy nehezen letépett egy darabot a kezeslábasának erős szövetéből, és megpróbálta bekötözni vele a lábát.
– Tudod mit, Devkali, ez, hogy mifajta meg tifajta, most nem aktuális. Most mindnyájan egyfajtához tartozunk.
– Talán inkább egy ronggyal kellene lekötni – szólalt meg Hriszto, és a sarokba mutatott. Odament a rongyokhoz, és egy tisztább után kutatott. – Véres – mondta. – A professzor vére.
– Nem kell – Devkali a Kölyök fölé hajolt. – Az ördög tudja, mióta hevernek itt. Fáj?
– Eléggé. Azért ki lehet bírni.
– Még csak víz sincs, amivel kimoshatnánk a sebet.
– Nagyobb baj, hogy nem tudok a lábamra állni – mondta a Kölyök. – Ha bármi történik, harcképtelen vagyok.
– Ne félj, még lesz rá alkalmad később is – jegyezte meg Pavlis.
Valahogy bekötözte a sebesültet, aztán odament Hrisztóhoz, aki még mindig mozdulatlanul állt a falnál. Még az egyetlen lámpa halvány világánál is látszott, mennyire sápadt.
– Min töprengsz, Hriszto?
– Én? Semmin. Nincs semmi bajom… Amikor lerángatták rólam a szkafandert, megvertek, összerugdostak, érti? Biztos tele vagyok kék foltokkal.
– Ha akarod, megnézem.
– Nem. Már nem fáj. Csak itt… belül. Miért kellett összeverni? Miért?!
– Most előadást tartsak itt neked? – förmedt rá Pavlis. – Arról, hogy a Galaktika nem népünnepély? És hogy a harc aligha ért még véget? Hogy harcolni kell másokért is?
– Mindezt értem, de…
– Gondolj arra, hogy Sznezsina lány létére már több órája itt van valahol a közelben. És valószínűleg őt is megverték. Lehet, hogy még téged is… Nem tudlak megnyugtatni, én ígérni nem ígérhetek semmit.
– Tudom.
– Várjunk csak, mi ez itt a falon?
Pavlis betűket vett észre a falon, amelyeket eddig Hriszto háta eltakart.
– Eredj csak odébb. Ez a mi nyelvünkön van írva. Hriszto félreugrott.
– Hol?
– De kár, hogy nincs velünk a sisaklámpánk. – Pavlis közelebb hajolt a felirathoz. – "Ne higgyenek…" Nem látni semmit.
A Kölyök féllábon odaugrált. Devkali elővett a zsebéből egy kis öngyújtót.
– Bakovtól kaptam ajándékba – mondta. – Vadászöngyújtó.
A vékony lángnyelv megvilágított egy kis kört a falon. Pavlis lassan betűzte a sebtében odavetett kusza sorokat. Egyes szavak teljesen kivehetetlenek voltak a rücskös falon, s a betűk is szabálytalanok. Az, aki e sorokat írta, rosszul beszélte az ő nyelvűket.
"Ne higgyenek nekik – olvasta Pavlis. – Csak húszan vannak. Akarják elfoglalni az űrhajót. Megölni mindenkit. Van egy másik kijárat: a folyosón balra, aztán egyenesen. Sznezsina, Antyipin a másik cellában. Figyelmeztessék az űrhajót. A tábornokot megölték, mindjárt megölnek engem is. Kori."
– Kori – ismételte meg Pavlis. – Még ennyi ideje volt.
– Egy-két óra múlva a mieink felrobbantják a barlang bejáratát – jegyezte meg a Kölyök.
– Ez baj – mondta az orvos. – Nem szabad behatolniuk a barlangba. Lekaszabolják őket. Nekünk kell innen kijutni.
– Hogyan? – Most, hogy cselekedni kellett, Hriszto csüggedtsége teljesen elpárolgott.
Pavlis körbejárta a cellát. Megvizsgálta a fenti rést.
– Átfér azon egy ember? – Hriszto, felemellek. Te könnyű vagy. Állj a hátamra.
Pavlis négykézlábra ereszkedett, és a hátát odatartotta a gyakornoknak. Hriszto ráállt, s kezével elérte a rés peremét. Óvatosan felhúzódzkodott.
– Mit látsz?
– Odaát sötét van.
– Átférsz rajta?
– Néhány követ ki kellene szednem. Nem vagyok nehéz?
– Nem.
– Akkor még tarts egy kicsit. Kitapogatom a rést.
– De siess, mert bejöhet valaki.
Devkali közelebb lépett, hogy átvegye a követ Hriszto kezéből.
– Jön valaki – suttogta a Kölyök.
Hriszto leugrott. Devkali elrejtette a követ a sarokban, a rongyok alá. Az ajtó kinyílt, és a katona, géppisztolyát maga előtt tartva, bekukkantott a cellába.
– Mi ez a zaj? – kérdezte. – Unjátok az életet? Végigsorjázta a foglyokat, akik látszólag a legközömbösebb arccal ültek a földön. A katona megnyugodott, becsapta az ajtót, és újból elfoglalta őrhelyét.
Pavlis máris négykézlábra ereszkedett, Hriszto pedig felnyúlt a réshez.
– A Kölyök és Devkali itt marad a cellában – mondta Pavlis. – Beszélgessetek, viselkedjetek természetesen. Lehet, hogy abból a helyiségből nincs is kijárat. Akkor visszajövünk.
Hriszto újabb követ nyújtott le Devkalinak.
– Most már átférek.

3

A Hadügyminisztérium épülete hatalmas szürke tömbként emelkedett Ligon fölé. Rengeteg torony díszítette, amitől egy furcsa, gótikus várra emlékeztetett. A bombák megkímélték, vagy ami valószínűbb: nem bírtak elbánni a vastag betonnal. A mentőrakéta a főbejárat előtt állt meg; a hatalmas, súlyos kapuívek alatt aránytalanul kicsi ajtók szerénykedtek, és tárva-nyitva voltak. Az alacsony előcsarnokból végtelen hosszú folyosók indultak minden irányba, teleszórva papírral, amit a kitört, lőrésnyi ablakokon betóduló szél surrogva kergetett, az elszaporodott patkányok legnagyobb örömére.
Bauer ment elöl, s maga előtt hajtva a gyors lábú robotot; ez az Agy-robot, amely két lábon álló egyetlen fejből állt, nagyon okos kis masina volt, és nagyon szeretett képtelenebbnél képtelenebb gyököket vonni. Most ide-oda forgatta a fejét, és emlékezetébe véste az ajtók feliratait.
– Már voltunk itt egyszer – jegyezte meg Bauer a bányásznak. – A levéltár a pincében van. Akkor nem tudtuk magunkkal vinni. Ez a folyosó vezet oda.
Egyes ajtók tárva-nyitva voltak, mások csukva. Az emberek oly sietve menekültek el innen, hogy még a páncélszekrények bezárására sem volt idejük. Mégis aligha jutott el valaki is közülük az óvóhelyig. Bauer, ittlétekor, látta már a "csontvázak folyosóját", amely az óvóhelyhez vezetett.
A földön vastag acélajtó hevert.
– A múltkor le kellett szerelnünk – jegyezte meg Bauer.
A bányász nem válaszolt. Úgy látta, hogy Bauer túlságosan nyugodt. Sietniük kellene, ő meg itt sétál a folyosókon, még egyes szobákba is bepillant. A bányász nem tudta, hogy Bauer teljesen rábízza magát a robotra. Ő még nem találkozott ezzel a kis Aggyal, amely mostanáig ott tanyázott a Szegezsa Agy-központjában, és olyan kisebb feladatokat oldott meg, amelyekre a Főagy nem vesztegette az idejét.
Az acélajtó mögött lépcső kezdődött. Lefelé vezetett, és egyre keskenyedett. Végül egy folyosóba torkollt. Mindkét oldalán nyilak látszottak és ugyanaz a felirat: Archívum.
Bauer megállt. A nagy fejű robot hol erre indult a folyosón, hol meg arra. Majd elfüttyentette magát a jobb oldali irányban.
– Arra kell mennünk – szólt Bauer. – Hív bennünket.
A robot egy acélajtó előtt állt, amely ugyanolyan volt, mint a pince fehér falán sötétlő többi háromszögletű ajtó.
– Segítenünk kell a srácnak. – Bauer elővett a szkafandere zsebéből egy vágót. A fém a zár körül vörössé vált, majd fehér lett. – Menj csak odébb – szólt rá Bauer a bányászra. – Rád fröcskölhet.
Ahogyan az ajtó olvadt, a fém patakban csurgott lefelé az acél felületén, és akár a viasz, megalvadt a földön.
A robot, hogy ne fecsérelje hiába az idejét, körbeszaladt a folyosó másik végébe, azután vissza.
– Várd meg, amíg kihűl – mondta Bauer.
– Oda se neki. – A bányász vállával nekirontott az ajtónak.
Az ajtó berepült, Renci pedig, hogy megtartsa az egyensúlyát, kezével egy pillanatra nekitámaszkodott a fémnek, de a következő percben félreugrott, és tenyerét a szájához kapta.
– Megégetted magad? – kérdezte Bauer. – Ugye, mondtam.
– Semmi vész. Nem is fáj – felelte a bányász, de az arcát eltorzította a fájdalom.
A robot már behatolt a bejáraton, és a páncélszekrények között sündörgött. Bauer óvatosan követte, vigyázva, nehogy hozzáérjen a még forró fémhez. A bányász tenyerét fújdogálva követte.
A robot az egyik páncélszekrénnyel bíbelődött. Vékony csápja behatolt a zár nyílásába.
– Olvaszd fel – mondta Renci.
– Nem szükséges. Nem kéri. Úgy látszik, ki tudja nyitni.
A robot, akárcsak egy tapasztalt kasszafúró, óvatosan megforgatta csápját a zárban, és az alig hallható kattanásokra fülelt. Hirtelen félreugrott, és két lépésre a páncélszekrénytől mozdulatlanná merevedett. Az ajtó simán kinyílt.
Bauer benézett a hosszúkás polcokra, és így szólt a robothoz:
– Nélküled nem találunk itt meg semmit. Felemellek, te pedig keressed meg azokat az iratokat, amelyek bennünket érdekelnek.
A robot nem válaszolt semmit, de kinyújtotta a csápját, és végigkopogtatta a polc szélét.
– Aha. Kösz.
Bauer három dossziét emelt le a polcról, és az asztalra tette.
– Most pedig te segíts – fordult a bányászhoz. – Nem sokat konyítok ligoniul.
A bányász úgy olvasta a dossziékra ragasztott címeket, hogy közben mozgott a szája: nem volt éppen erős oldala az olvasás.
– Ez az – mondta. – Biztos, hogy ez. "Manve-körzet. A Biztonsági Hivatal rakétaegységeinek objektuma. Szigorúan titkos."
Bauer felnyitotta a dossziét, és kivette a térképet.
– Ez az – mondta. – Te csak azt nézd meg, hol a főbejárat.

4

– Rakéta? Itt a Szegezsa – hallatszott a kapitány hangja. – Bauer indul hozzátok. Magával viszi a föld alatti támaszpont térképét. Hét perc múlva ott lesz. Mi újság?
– Értettem, értettem – felelte Bakov. – Más bejárat nyomát nem találjuk. A barlangban lövöldöztek. A kopogásra senki sem válaszol.
– Értem – felelte a kapitány. – Mennyi ideig tarthat, amíg behatolnak?
– Egy félóráig.
– Nem kellene mégis berobbantani?
– Tovább tart, amíg a robbanóanyagot idehozzuk. Bakov most Bauer rakétáját kapcsolta.
– Gleb! Itt Bakov. Megtaláltátok?
– Meg. Ha nem találjuk meg, nem jövünk ilyen gyorsan vissza.
– Van másik bejárat?
– Van, de egyáltalán nem ott, ahol eddig kerestük. Sokkal közelebb a városhoz. Ez egy tartalék rakétatámaszpont volt. Ha hihetünk a térképnek, nyolc atomtöltetű rakétájuk van. Különben, három perc múlva ott leszek. Készítsd elő az átjárót. A nagy fejűnek köszönet. Egyszer sem tévedett.

5

Ezúttal kettejüket – Sznezsinát és Antyipint – egyszerre vezették be Vaprasz tábornok szobájába.
A tábornok kiküldte a katonát. Azután udvariasan elmosolyodott:
– Őszinte elnézését kérem, An… Antyipin úr? Igen. És önnek is, Panova úrhölgy. Hibát követtünk el, amikor a kelleténél kíméletlenebbül faggattuk önöket. De értsenek meg jól: a háborús körülmények néha egy percnyi időveszteséget sem engedélyeznek. Akkor még nem rendelkeztünk elegendő adattal. Most már igen. Mi több, meggyőződtünk róla, hogy önök nem akartak bennünket tudatosan félrevezetni az első kihallgatáskor. De ki tudhatta…?
A tábornok hosszú és elég piszkos körmű ujjaival fölcsippentett az asztalon levő dobozból egy csipetnyi rágnivalót. Azután, mint aki meggondolta magát, a skatulyát Sznezsina és Antyipin felé tartotta.
– Pardon, megfeledkeztem önökről. Bár önök valószínűleg nem kultiválják ezt. Elég utálatos szokás.
– Mi füstöt eregetünk a szánkon – felelte komoran Antyipin.
Az arcán levő zúzott seben megalvadt a vér, és csípett. Fején jókora dudor keletkezett akkor, amikor fejjel a szekrénynek lökték.
– A szájukon füstöt eregetnek? Nagyon szellemes – jegyezte meg a tábornok. – És nem égetik meg magukat? Az egész tűz belül marad? Forró szívűek!
Sznezsina elképzelte a kapitányt, amint a füsttel együtt tűz csap ki a száján. Egyikük sem vette magának a fáradságot, hogy megmagyarázza a tábornokoknak, mi az a dohányzás.
– Tehát… – A tábornok kis ideig játszadozott a skatulyával. – Felderítőink bejutottak az önök táborába. Mindent megtudtak. Szerencsésen hazatértek. Most már ismerjük az önök erejét, lehetőségeit. Azt is tudjuk, hogy katonai szempontból túlerőben vagyunk. Technikailag viszont önök tesznek túl rajtunk. Viszont önök a vendégeink. Ha hívatlan, nem kívánatos vendégek is, de vendégek. A vendégek ellen pedig nem szokás harcolni. A vendégekkel el lehet beszélgetni, és ha szükséges, meg lehet kérni őket arra, hogy menjenek haza. Egyszóval: beszélni akarok az önök főnökével, Zagrebin úrral. És a másik főnökkel, korona Aro úrral. Helyesen mondom a neveket? A tárgyalás a legjobb módja a kölcsönös megértésnek. Mi civilizált nemzet vagyunk, és a szomorú incidensek, melyek a közelmúltban estek, remélem, nem ismétlődnek meg.
– Hogy képzeli el ezt a tárgyalást? – kérdezte Antyipin, aki nem bízott a tábornokban.
– Szabadon eresztjük Panova úrhölgyet, aki majd mindenben megállapodik az önök főnökeivel.
– És én? Meg Kori professzor?
– Ön egyelőre ittmarad. Az óvatosság még a legjobb baráttal szemben sem árt. Ön afféle túsz lesz. Ugyanígy a többi barátjuk.
Sznezsinának eszébe jutottak az apró alakok a barlangban.
– Élnek?
– Természetesen.
– Szeretnénk látni őket.
– Sajnos, ez lehetetlen. Megintcsak biztonsági okokból. Tehát egyetértenek a szándékommal? Ha nem, akkor a társaikhoz fordulok, remélem, ők engedékenyebbek lesznek. Bár önök is nemegyszer hangoztatták, hogy régóta szerettek volna találkozni velünk. Most mi magunk ajánljuk fel ezt a találkozást.
– Mondd, hogy igen, Sznezska – szólalt meg Antyipin.
– Egy feltétellel – mondta a lány. – Ha fél összeereszteni bennünket, legalább Antyipint helyezze át Kori professzorhoz. Öreg már és beteges…
– Okvetlenül megteszem. Ünnepélyesen megígérem, hogy megteszem. Mihelyt Antyipin visszatér a szobájába, beviszik hozzá az öreget.
Vaprasz komolyan és meggyőzően beszélt.
Sznezsina felállt.
– Akkor ne fecséreljük hiába az időt. Én készen vagyok.

6

Pavlis és Hriszto egy sötét, mindenfék limlommal teledobált kamrában állt. Világosság nem hatolt ide be, csak az a rés látszott, amelyen át bemásztak.
– Devkali – szólt át halkan Pavlis. – Devkali, dobd át az öngyújtódat.
– Nesze. Mi van ott?
– Egyelőre nem tudjuk.
Az öngyújtó Pavlis lába előtt koppant. Az orvos lehajolt, megkereste és meggyújtotta.
A sápadt lángnyelvecske rongyokat, üres ládákat, dobozokat, tekercseket világított meg. Valami raktárféle lehetett. Pavlis benyúlt két-három ládába, hátha talál valamilyen fegyvert, de nem talált. A sarokban azonban felfedezett két fémrudat: ezeknek még hasznát vehetik.
– A kőkorszak tarackja – jegyezte meg Pavlis, és az egyik rudat odaadta Hrisztónak. Jó súlyos volt, lehúzta a vállukat. – Óvatosan bánj vele.
Hriszto az ajtóhoz lopózott. Megpróbálta kinyitni. Be volt zárva.
– Mi van? – érdeklődött a Kölyök a szomszédból.
– Ugyanolyan ketrec – felelte Pavlis.
– Pszt! – szisszent rá Hriszto. – Nem hallod?
A fal másik oldalán ligoni nyelven beszélgettek. Még a szavaikat is ki lehetett venni.
– Devkali, gyere át gyorsan – suttogta Pavlis. – Várj, segítek.
A következő percben Devkali majdnem felborított egy ormótlan ládát, miközben Pavlis karja közé pottyant. Fülét rászorította a falra. Odaát vitatkoztak.
– Tehát – mondta ugyanaz a magas, kellemetlen hang, amelyet már a barlangban is hallottak – én most szabadon eresztem a nőt. Szerintem nyugodtan megbízhatunk benne. Semmit sem gyanít.
– Nem késett el ezzel, Vaprasz? – kérdezte egy mély, ziháló basszus.
– Miért késtem volna el?
– Mert már megtalálták a főbejáratunkat. Nem tudom, hogy sikerült ez nekik, de megtalálták. Ott keringenek fölötte, és fogadok, pár perc múlva felfedezik.
– És mit változtat ez a dolgon?
– Sokat. Ha mind a két oldalon elvágják az utunkat, csapdába kerültünk. Az sem lehetetlen, hogy már bent vannak a hátsó barlangban.
– Nagyon óvatosak lesznek. Már eddig elveszítették a legénységük felét. A hajdani hullákra pedig nem számíthatnak. Azok nyomban átallnak mihozzánk.
– Ebben sem vagyok olyan biztos, tábornok – felelte a kételkedő basszus.
– Nem szeretem, ha vitatkoznak velem. Még ha ön is az.
– Már nem sokan maradtunk a vitához. Még egy év, és senki sem marad.
– Most nincs félnivalónk. Holnap a kezünkben lesznek a fertőtlenítő berendezések és hatvan pór. Meg az űrhajó. Nemcsak a bolygót szerezzük vissza, de még a világűrbe is kijutunk.
– Az ötlet jó, tábornok – mondta a basszus –, de kockázatos.
– Már hozzászoktunk a kockázatokhoz. Veszítenivalónk pedig nincs.
– Van egy másik variáció, Vaprasz.
– Miféle?
– Megegyezni a jövevényekkel. Elfogadni a segítségüket. Átköltözni a kupolába. Aztán, ha majd elrepülnek…
– Először is, egyáltalán nem repülnek el. Másodszor, a kupolában elszedik tőlünk a fegyvereket, és a nyakunkra ültetik a pórnépet. Sőt az sincs kizárva, hogy teljesen likvidálnak. Én legalábbis ezt tenném a helyükben. Mi túlságosan veszélyesek vagyunk. Farkasok abban a juhnyájban, amelyet ők tenyésztettek ki. Nem, nincs kompromisszum. Vagy mi, vagy ők. De kettőnk számára nincs hely a bolygón. Dicsőség a Napnak!
– Dicsőség a Napnak! – vágta rá három vagy négy hang.
Odaát minden elcsendesült. Devkali már éppen felegyenesedett és Pavlishoz fordult, hogy lefordítsa neki az iménti beszélgetést, amikor egy ismeretlen hang így szólt:
– Miért engedi szabadon a nőt? Jobb lenne, ha itt maradna.
– Ezt ön nélkül is tudom – vágott vissza Vaprasz. – A nővel könnyebb a dolgunk. A tárgyaló csoportot ön vezeti az űrhajóra, tábornok.
– Igenis – felelte az iménti kétkedő basszus.
– Halhatatlan vezeti majd a harci osztagot a kupola elfoglalására. Nyolc katonát kap, annyi elég. Vegyék fel azokat a szkafandereket, amelyeket az ellenségtől szedtünk el. Az egyik szkafander itt marad. Nekem.
– Miért egy?
– Így döntöttem. Én itt maradok. Továbbá három katona és természetesen mind a két gépész. Sajnos, tegnap, likvidálnom kellett öreg bajtársunkat. De értse meg, más választásunk nem volt. Berezelt. Az űrhajóra induló küldöttség tehát önből, továbbá öt katonából fog állni, öltözzenek fel a tartalékból. Ezredes, hol az új csizmája?… Tehát hét ember megy az űrhajóra. A többiek észrevétlenül megközelítik a kupolát, ahol a mi emberünk várja őket. Halhatatlan, a rohamosztag parancsnoka jól ismeri őt. Azt ígérte, hogy megrongálja a jelzőberendezéseket. Ha nem szükséges, senkit ne öljenek meg. Ha megtudják, hogy elfoglaljuk az űrhajót, büntetőexpedíciót küldhetnek ránk. Ők azt állítják, hogy központjuk békeszerető. Én nem tudom. Ilyenekkel egyelőre nem találkoztam. Tehát amennyiben büntetőexpedíciót küldenek ránk, értékes túszokra lesz szükségünk, akik ellenében kiválthatjuk magunkat. Akkor békén hagynak majd bennünket. Még kialkudhatunk némi segítséget is. De ez már a jövő zenéje. Tábornok, készüljön, a nő már várja önöket. Mi majd innen figyeljük az útját. Tudja, hogy mit kell nekik mondani. A legfontosabb: elhúzni a tárgyalást. Éljen a Nap!
– Éljen a Nap!

7

A jellegtelen arcú tábornok, akinek nagy feje mintha üres lett volna, mert valósággal visszhangzott benne dörgő basszusa, esetlen mozdulattal segítette fel Sznezsinát a járgányra. Hátulról két katona ugrott fel rá. A járgányt egy beteges arcú, foltozott kék kezeslábast viselő férfi vezette. Fürkésző pillantást vetett Sznezsinára, akinek úgy rémlett, mintha mondani akart volna neki valamit, de nem merte a tábornok és a katonák jelenlétében.
A fekete fordítódoboz átvándorolt a laposképű tábornok mellére.
Amikor a járgány nagy csörömpöléssel elindult a rozsdás síneken, Sznezsina megkérdezte:
– Honnan van ez a fordítógép?
– Erre gondol? Valamikor régen, még ezelőtt, találtunk a hegyekben egy hullát, önökhöz tartozott, de négyujjú volt. Elvettük a pisztolyát és ezt a micsodát.
Sznezsinának eszébe jutott Ranmakan szökése.
Három-négy kilométeres út után a járgány megállt egy acélajtó előtt. Az egyik katona elfordított egy kereket, és az ajtó csikorogva szétnyílt.
– Az ön szkafandere itt van – mondta a tábornok. – Bemutatom a csapatparancsnokot. Prapvei Mokli.
A sovány tiszt kétrét hajolt a lány előtt.
– Hol vannak? – kérdezte a tábornok a tiszttől. Nem tudta, hogy Sznezsina már ért egy kicsit a nyelvükön.
– Már itt. Nemrég értek földet.
– Gyerünk.
A barlang-küldöttség tagjai gyorsan magukra öltötték a primitív sugárvédő öltözékeket. A járgány visszakocogott a síneken az alagút mélyére. Előttük pedig kinyílt a második ajtó. Újabb alagút következett; ennek is vágány a közepén, de már nagyon rozsdás volt, látszott, hogy régóta nem használják. A tábornok ugyancsak igyekezett, bár a gyors járástól egyre nehezebben kapott levegőt. Valami történt, ami sietésre ösztökélte a küldöttséget. A rádiót cipelő katona minduntalan megbotlott, lemaradt. A tábornok hátrafordult, és az iramot egy pillanatra sem csökkentve, rákiáltott. A katona sántikálva utolérte őket.
Balra széles folyosó nyílt, és a vágány is elfordult. Sznezsina menet közben bepillantott a folyosóra, de a tábornok előretaszította.
– Titok – mondta. – A mi titkunk.
Előttük kőfal magasodott. A tábornokot pár lépéssel megelőző katona megnyomott egy gombot egy táblán, mire középütt egy kőlap félrehúzódott.
A négyszögletű bejáraton egyszerre bezúdult a szél és az apró szemű eső. A tábornok kidugta a fejét. Valamit motyogott az orra alatt, majd Sznezsinához fordult:
– Menjen előre.
A lány átlépte a magas kőküszöböt, és kint volt a szabadban:
Az alagút bejárata a kőgörgelékkel borított hegyoldalban volt. Előtte kisebb dombok koszorúja. Enyhe lankákban ereszkedtek le a ködbe vesző tengerhez. A tengerparton kisebb házcsoport. Mögöttük egészen picinek látszott a Szegezsa korongja. Az ott tehát Manve.
– Nézzen jobbra – szólt rá a tábornok.
Sznezsina arra fordította a fejét. Egészen közel, alig ötven méternyire a Szegezsa egyik rakétája hasalt, fölötte pedig ott lebegett a mentőrakéta.
Sznezsina felemelte a kezét, és abban a pillanatban bekapcsolódott szkafanderében a rádió.
Bakov rekedt, fáradt hangja szólalt meg:
– Sznezska… Te vagy az?

8

– Nem sok emberük maradt itthon – mondta Pavlis. Egyelőre hiába próbálgatta a vasrúd végével kilazítani az acélajtót.
– Na és? Ettől könnyebb nekünk? – kérdezte Hriszto.
– Aha. – Pavlis eldobta a rudat. – Legalábbis remélem. De előbb vissza kell jutnunk a cellánkba.
– Mit sütöttél ki? – kérdezte a Kölyök a résből.
– Megdöngetjük az ajtót. Jó erősen. Aligha maradt sok őrük. Kori azt írta, összesen húszan vannak. Ami azt jelenti, hogy Vapraszon és két-három katonán kívül mindenki elment.
– Ha dörömbölünk, egy katona is elég ahhoz, hogy elintézzen bennünket – jegyezte meg Devkali.
– Miért kellene lőnie? Majd vizet kérünk. Most már van fegyverünk. – Pavlis felvette a földről a rudat, és felnyújtotta. – Vagy van valakinek más javaslata? Szívesen meghallgatom. Csak arra kérek mindenkit, hogy két szóval mondja el.
Ebben a pillanatban dörömbölés hangzott fel a folyosón.
– Halljátok? – kérdezte a Kölyök a szomszéd cellából. – Dörömbölnek, mintha csak meghallották volna a mi beszélgetésünket.
– A mieink közül lesz valaki. Sznezsina vagy Antyipin. Hogy tudhatnánk meg, melyik az a cella?
– Sehogy – mondta lemondóan a Kölyök.
– Állj! – Pavlis elkapta Hriszto kezét, aki már éppen rá akart csapni az ajtóra. – Mondtam, hogy előbb vissza kell mennünk a cellánkba.
A dörömbölés megszűnt. Egy perc múlva újból felhangzott. Aztán megint elhallgatott.
Pavlis a rés alá állt, felhúzódzkodott, és a Kölyök segítségével visszamászott a cellába. Aztán felhúzták Devkalit és Hrisztót is.
– Mind itt vagyunk? Akkor kezdhetjük. A fegyvert elrejteni. Mi van odakint?
– Hallgatnak – felelte a Kölyök. – De ne félj, mihelyt megdöngetjük az ajtót, jelentkeznek.
Fél lábon máris az ajtóhoz ugrált, és rácsapott az öklével.
… Miután Sznezsinát elvezették, Antyipin várt még néhány percet, hogy behozzák-e a cellába Korit. Vaprasz megígérte. Ám a folyosó csendes volt, mintha mindenki elhagyta volna a föld alatti rejtekhelyet. Antyipin ekkor odament az ajtóhoz, és megdöngette. Sokáig nem jelentkezett senki. Végre csikorogva kinyílt az ajtó, és a folyosón álló őr megkérdezte:
– Mi a bajod?
Antyipin nem értette a kérdést.
– Hol van Kori professzor? – kérdezte. – A barátom? Hol van?
Az őr vigyorgott, és valószínűleg ezt gondolta magában: De furcsán papolnak ezek! Aztán szó nélkül becsapta az ajtót.
Még el sem haltak a léptei a folyosón, amikor újra felhangzott a dörömbölés. Antyipinnak esze ágában sem volt feladni a küzdelmet.
Az őr visszaballagott, és beszólt az ajtón át:
– Elhallgass, vagy megbánod. Nem vagyok köteles ide-oda futkosni a cellák közt. Így is már dupla ideje őrködöm.
A fogoly nem értett semmit abból, amit mondott. Egyre hajtogatta a magáét:
– Kori! Kori!
– Miféle Kori? – kérdezte az őr. – Várj, felhívom a tábornokot.
A háta mögött folytatódott a dörömbölés. Az őr felhívta a tábornokot:
– Vaprasz úr, az egyik fogoly valamilyen Korit követel. Mit csináljak? Nem érti a nyelvünket.
– Most nincs időm veletek bajlódni – felelte Vaprasz. – Van még ott valaki?
– Nincs. Egyedül vagyok.
– Egyedül? Elég baj… Mindegy. Csinálj, amit akarsz. Ha megelégelted, némítsd el.
A tábornok letette a kagylót.
Az őr visszatért a kamra melletti asztalhoz, és leült. Álmos volt. Az utóbbi időben mindig álmos volt. Lába elgyengült, gyakran fájt a feje, és mindig aludni szeretett volna. Az üres folyosón visszhangzó dörömbölés ingerelte és nem hagyta aludni. Fülére húzta a sisakot, de ez sem segített. Különben, semmi kedve elnémítani a foglyot. A harc ezek ellen a tábornok dolga. De a dörömböléstől nem tudott aludni. A dörömbölés már az agyára ment. Mindjárt megbolondul tőle. A dörömbölést meg kell szüntetni. A katona felállt, és a nyughatatlan cellához ment.
– Hagyd már abba – mondta, abban a reményben, hogy sikerül belátásra bírnia a foglyot. – Mondtam már. Majd szétrobban a fejem.
A fogoly végighallgatta a katona szavait, aztán megint előhozakodott a Korival.
– Menj a víz alá… – mondta a katona.
Kinyitotta az ajtót, és belépett a cellába. A fogoly, akinek jókora véraláfutás volt az arcán, fenyegető szavakat mondott. A katona sajnálkozó pillantást vetett rá, s már ott is hagyta volna, de akkor elképzelte magában, hogy újból felhangzik majd az az észveszejtő dörömbölés, és a géppisztoly görbe tusával fejbe vágta a foglyot. A fogoly szétvetette a karját és eldőlt, mint egy zsák. A katona lehajolt, felhúzta szemhéját: él. Visszament az őrhelyére, kötelet hozott, összekötözte a fogoly kezét, lábát, a száját pedig kipeckelte. Gyorsan és ügyesen, szinte nem is figyelt oda, a keze automatikusan mozgott. A háború előtt de sokszor csinálta! No meg itt is, amikor három hónapja kirobbant a lázadás.
Eloltotta a villanyt – hadd aludjon a fogoly. Most már visszatérhet a posztjára, és szundikálhat egy kicsit. De ki tudja, mi lesz egy fél óra múlva. Lehet, hogy az éjjel egyáltalán nem alhat.
S ebben a pillanatban, mintha csak csúfolni akarnák, a folyosó másik végében hangzott fel a dörömbölés. Ott is ököllel verték, az ajtót.
Hát így állunk? – gurult dühbe a katona.
Felkapta a géppisztolyt, és be sem zárta a cellát – hova is tűnhetne el a fogoly? –, máris futott a másik ajtóhoz. Majd ő megmutatja nekik! Mindet elnémítja! A katona csövénél fogva meglengette a géppisztolyt. Majd ad nekik!
A katona elfelejtette, hogy abban a cellában nem egy fogoly van, hanem négy. A biztonsági szolgálat katonájának soha sem szabad megfeledkeznie ilyesmiről. Soha. Az ilyesminek rossz vége lehet. De annyira fájt a feje, és a dühe oly magasra csapott, hogy futtában rántotta fel a cella ajtaját, berontott, és már éppen lesújtott volna, amikor valaki hátulról őt csapta fejbe.
A katona még megpróbált hátrafordulni, hogy megnézze a támadóját, amikor a második ütéstől elvesztette az eszméletét.
A géppisztoly kihullott a kezéből, és a sarokba repült.
– Azt hiszem, megöltem – szólalt meg Devkali halkan. – Azt hiszem, megöltem.
Letérdelt és megérintette a katona fejét.
– A Kölyök és Devkali itt marad – mondta Pavlis. Majd vizsgáljátok meg a katonát.
Felvette a géppisztolyt.
– Hogy kell vele lőni? – kérdezte Devkalitól. – Még soha nem volt a kezemben.
Devkali elvette tőle a géppisztolyt, és elfordította a rovátkolt biztosítózárat.
– Ezt itt megnyomod. Hetven golyónak kell benne lenni. Azt hiszem, él a katona. Dobog a szíve.
– Na látod. Ha te nem vágod fejbe, kását csinál a képemből. Ő nem sajnált volna.
– Tudom – mondta Devkali. – Mindig is tudtam. De még soha nem ütöttem meg embert.
– Téged annál többet ütöttek, vagy nem? – Pavlis kilépett a folyosóra.
– Maga megváltozott, doktor – jegyezte meg Hriszto, mikor utolérte.
Pavlis összeráncolta a homlokát, és nem válaszolt. A falhoz lapulva, nesztelenül lopózott előre. A géppisztolyt furcsán nehéznek érezte.

9

A folyosó bal oldali falán ajtók hosszú sora. Velük szemben csak az üres fal. Itt-ott elágazások nyíltak, amelyekben szintén ajtók sorakoztak. De sehol senki. Mindenütt csend honolt.
A folyosó végében a zsilipkamrába nyíló ajtó látszott. Előtte asztal, azon lámpa, tábori telefon.
– Ha valami történik, a barlangon át távozunk – mondta Pavlis.
– De hiszen beomlott a bejárat.
– Az ördög vigye el! De lehet, hogy a mieink azóta keresztülhatoltak rajta. Már éjszaka van.
Halk csörömpölés hallatszott. A telefon!
– Fussunk vissza – súgta oda Hriszto. – Mindjárt itt lesznek, hogy ellenőrizzék az őrszemet.
– Nem, ezzel nem érünk el semmit. Menjünk tovább. Pavlis megkopogtatta a harmadik cella ajtaját.
A telefon tovább csengett.
– Hriszto, szaladj vissza Devkaliért: jöjjön a telefonhoz. Siess!
Hriszto cipője végigkopogott a folyosón. A telefon elhallgatott. Pavlisnak úgy rémlett, öt perc is eltelt – a valóságban még egy perc sem. A telefon hallgatott.
– Mit csináltál olyan sokáig?
– Azonnal jöttem. Mi történt? Hriszto berontott a cellába, hogy azonnal a doktorhoz!
– Azt akartam, hogy vedd fel a kagylót.
– Veszélyes – mondta Devkali. – Ezek itt ismerik egymás hangját.
– Hát Hriszto? Ott maradt a Kölyökkel?
– Igen.
Pavlis megkocogtatta körmével a következő ajtót, és lehajtott fejjel hallgatózott.
– Mire végigkopogtatod az összesét, összecsődül mindenki.
– Pszt! Valaki jön.
A folyosó kanyarulatán túlról óvatos léptek hallatszottak. A közeledő nem akarta, hogy meghallják a lépéseit. Ha nincs ez a síri csend, melyben a légy zümmögése is hallatszana (igaz, legyek már régen nincsenek itt), semmit sem vettek volna észre.
Ekkor ismét megcsörrent a telefon, és elnyomta a léptek neszét.
– Menjek oda? – kérdezte Devkali.
Pavlis tagadóan rázta a fejét. A telefonhoz az oldalfolyosót jelző fénysávon keresztül vezet az út, és ott leselkedik valaki.
– Ha közéjük tartozik – suttogta Pavlis, száját egészen Devkali fülére szorítva –, odamegy a telefonhoz.
A kőpadlóra eső fénysávra egy ember árnyéka vetődött. Egy pillanatra mozdulatlanná dermedt. Aztán teljesen eltakarta a fény: az a valaki gyors léptekkel elindult a főalagút felé. Pavlis és Devkali egészen hozzátapadt a falhoz, szinte belepréselődtek.
Az illető kijött az oldalfolyosóból, és a telefonhoz ment. Felvette.
– Halló!
Nem katona volt. Még a rosszul megvilágított alagútban is jól látszott, hogy olajfoltos, elnyűtt kezeslábast viselt. A hátán nagy, négyszögletes folt éktelenkedett. Görnyedten járt, és nehézkesen húzta a lábát.
– Igen – mondta a férfi. – Minden rendben. Visszaakasztotta a kagylót és megfordult.
– Leereszthetik a géppisztolyt – szólalt meg. – Látom magukat. Nálam nincs fegyver.

10

Az idegen közelebb jött. Pavlis ugyan nem eresztette le a géppisztolyt, de a férfi mintha észre sem vette volna a rá irányuló csövet. Leeresztett karral közeledett; a két karja élettelenül himbálózott léptei ütemére. Néhány lépés után megállt, mert köhögési roham fogta el. Tenyerét a szájára tapasztotta, hogy köhögése ne visszhangozzék oly hangosan az alagútban. Keserves volt látni rázkódó testét, ahogy tüdejéből feltört a levegő.
Alvadt vércsomót köpött a padlóra, s nekidőlt a falnak. Miután egy kis lélegzethez jutott, rekedt hangon megszólalt:
– Itt nagyon rossz a levegő. Nemsokára mindenki meghal.
– Kicsoda maga? – kérdezte Devkali.
– Mi szüksége a nevemre? Én csak egy egyszerű ember vagyok. Gépész. Valakinek ki kell pucolnia a vécéket és el kell vezetnie a járgányt. Azelőtt sokan voltunk. Azt ígérték, hogy élni fogunk. Ketten maradtunk. Csak ketten. Azért jöttem, hogy segítsek. Már régóta tervezzük, hogy felrobbantjuk ezt az egészet itt, hadd pusztuljanak el ők is, mi is. Láttam a maguk embereit. Meg akarják ölni magukat. Hallottam. Meg akartam ölni a katonát. – Elővett a zsebéből egy kis pisztolyt. – Van töltényem is. Szökni kell. Vigyenek magukkal. Odafönt akarok lenni.
Devkali még be sem fejezte a fordítást, Pavlis máris válaszolt:
– Mondd meg neki: jó, hogy jött. De még vannak itt más társaink is. Előbb meg kell őket találnunk.
– Nincs itt senki – felelte a gépész. – A nőt elvitték magukkal. Egyet pedig megöltek.
– Még mindig maradt kettő.
– Lehet, hogy kettőt öltek meg. Nincs itt senki.
– Téved – mondta Pavlis. – Miért ölték volna meg őket? A gépész megpróbált mosolyogni. Szája szétnyílt, és láthatóvá vált fogatlan ínye.
– Ezek még egymást is megölik. Mint a csapdába esett vadállat. Senkit sem sajnálnak. Vaprasz ma megölt egy tábornokot. Ez a tábornok is szökni akart, mint én. Akkor ölték meg a barátaikat.
– Tudom, Korit láttuk. Kori meghalt. De mi van Antyipinnal? Hiszen valaki dörömbölt.
– Valaki dörömbölt – mondta Devkali a gépésznek.
– Nem várhatunk – mondta a gépész. – Most telefonált Vaprasz. Azt mondtam, hogy minden rendben van. Vaprasz még egyszer ellenőrizni fogja a posztot, aztán küld egy katonát, vagy maga jön ide.
– Hány katona maradt még?
– Egy a főbejáratnál áll, egy a barlangot őrzi föntről, a géppuskafészekből. De az beteg. Az én társam meg a járgánnyal van. Ő is nagyon beteg. De Vaprasz egészséges. Ha megtudja a dolgot, mindenkit megöl.
– Figyeljen ide – szólt Pavlis. – Maga most menjen be a társainkhoz, és próbáljanak összetákolni valami hordágyfélét a sebesültnek. Én végigkopogtatom még az ajtókat. Antyipinnak valahol itt kell lenni.
Pavlis pillantásával elkísérte Devkalit és a mögötte botorkáló gépészt, majd elindult az ajtók mellett, mindegyiken bekopogva. Amelyik nem volt bezárva, kinyitotta és futólag benézett a cellába. Most odaért ahhoz, amelyiknek a padlóján ott hevert az összekötözött, eszméletlen fogoly. A cella ajtaja félig nyitva volt. Azért mindenesetre benézett. Odabent sötét volt, nem látott semmit. Behúzta az ajtót.
Odaért az utolsó ajtóhoz is, amikor zajt hallott az alagút túlsó végéből. Devkali és Hriszto lépett ki a cellából, a Kölyök ott ugrált köztük fél lábon, a nyakukba csimpaszkodva.
Sznezsina, a gépész szerint, elment a Szegezsára. Sznezsina tehát biztonságban van. Korit megölték. Antyipin sehol, de lehet, hogy őt is megölték. Semmi értelme tovább vesztegetni itt az időt. Minél előbb vissza kell jutni az űrhajóra! Pavlist mégsem hagyta el a kellemetlen érzés. Hátha Antyipint valamelyik másik folyosón tartják bezárva.
– A másik emberünk nem mehetett el a lánnyal együtt? – kérdezte, amikor társai odaértek hozzá.
– Nem – felelte a gépész. – Egészen a főbejáratig vittem őket a járgánnyal. A katonák azt mondták nekünk, hogy a jövevények szörnyen néznek ki, farkuk van és emberevők. Azt a nőt jól megnéztem, ő is engem. Nem látszott gonosznak. A katonák hazudtak. Aztán megtudtam, hogy megölték azt az öregembert, aki idevalósi, de magukkal tartott. Igaz, hogy maguk fel tudják éleszteni a halottakat?
– Igaz – felelte Pavlis. – Vissza tudjuk adni az életüket. Nem is látta azt a harmadik embert?
– Nem.
– A barlangon át megyünk ki?
– Igen. A barátaik keresztültörték a bejáratot. Az asztalhoz ment és megnyomott egy gombot.
– Mit csinál?
– Kikapcsolom a riasztóberendezést – felelte a gépész. – Ha nem kapcsolnám ki, a zsilipkamra kinyílásakor megszólalnak a csengők. Én már régóta itt vagyok. Mindent tudok. Több mint egy éve nem láttam a Napot. A katonáknak és a tábornokoknak van védőöltözetük sugárzás ellen. Nekünk nincs.
A gépész lenyomta a legszélső emelőkart. A kamra ajtaja szétnyílt. A gépész lépett be elsőnek és bekapcsolta a világítást. Újból megszólalt a telefon. A gépész vissza akart menni, de Pavlis megállította:
– Nincs időnk – mondta. – Devkali magyarázd meg neki, hogy ha még egyszer felveszi a kagylót, Vaprasz mindenre rájön.
A gépész bólintott.
Devkali odament a faliszekrényhez, és kinyitotta. Két ligoni védőöltözet lógott benne. Más-semmi.
– Eldugták a szkafandereinket – mondta ki Hriszto. – Nem tudunk megszökni.
– De. – Pavlis leakasztotta az egyik szkafandert és odanyújtotta Devkalinak. – Vedd fel. A másikat a kalauzunknak adjuk.
– És velünk mi lesz? – kérdezte Hriszto.
– Így megyünk. Legfeljebb betegeskedünk egy kicsit. – De hisz a sugárzás halálos!
– Én vagyok az orvos. Majd teletömlek gyógyszerekkel, egy-két hétig nyomod az ágyat, és kutyabajod. De ha nem akarod, akkor megölünk és feltámasztunk makkegészségesen… Csak vicceltem. Tényleg nem kellemes ez az út, de nem is halálos. Meg lehet gyógyulni. Más a helyzet az itteniekkel, őket meg kell védeni. Először is, még nem tudjuk, hogyan reagálnak a mi gyógyszereinkre. Különben, ajánlhatok nektek egy kellemetlenebb alternatívát is, elvégre ti a mi embereink vagytok…
– Vegyék fel az én szkafanderemet – mondta Devkali. – Én nem félek a haláltól.
– Csak nem képzeli! – sértődött meg Hriszto. – Megyek. A gépész olyan messze tartotta magától a szkafandert, mintha az volna fertőzött.
– Én így megyek – jelentette ki végül. – Én már úgyis beteg vagyok. Csak a Napot akarom meglátni.
Devkali odament a Kölyökhöz.
– Vegye fel – szólt rá. – Maga megsebesült, így még veszélyesebb.
– Devkalinak igaza van – szólt közbe Pavlis. – Neked van rá a legnagyobb szükséged. Én ezt nem mondhattam neked, de Devkalinak igaza van.
A Kölyök mosolygott.
– Én már úgysem vagyok jó semmire. Különben sem bánnám, ha felmentenének a szolgálat alól, és lustálkodhatnék egy kicsit az ágyban. És regényeket olvashatnék. Megyünk vagy nem?
– Anélkül is feküdnöd kell majd – mondta Pavlis. – Ezt garantálom neked. De most már egy szót se többet. A ruhát a betegek veszik fel: a Kölyök és a barátunk.
– Figyelem – hangzott fel Vaprasz szenvtelen hangja. – Riadó. Szökési kísérlet történt. Megparancsolom, hogy fogják el, és ha ellenállást fejtenek ki, likvidálják a…
A gépész közben már kinyitotta a zsilipkamra külső ajtaját: alagút következett, amelyből a barlangnak kell nyílnia.
Pavlis és Hriszto felkapta a Kölyköt, és futásnak eredtek vele. Mögöttük fenyegetően bőgött a sziréna.
– Semmi vész – dörmögte a Kölyök féllábon ugrálva, hogy megkönnyítse Pavlisnak és Hrisztónak a futást. – Blöff az egész. Vaprasznak már nincs embere. Semmit sem csinálhat.
De ebben sem ő, sem a többiek nem voltak olyan biztosak.
Mielőtt elérték volna az utolsó ajtót, a gépész váratlanul kinyitott egy csapóablakot, intett, hogy álljanak meg, és eltűnt a nyílásban.
– Csak nem ijedt be mégis?
– Nem. – Pavlis nekitámaszkodott a falnak, hogy kifújja magát. – Alighanem az a géppuskás van ott, aki a barlangot tartja sakkban. Amíg az ott van, nem juthatunk keresztül a barlangon. Várjunk.
Nem kellett sokáig várniuk. Fejük fölött reccsenés hallatszott, mintha vásznat repesztettek volna ketté. Aztán a csapóablak kinyílt, és lábbal előre kimászott a gépész. Egyik kezében a pisztoly, a másikban egy géppisztoly, amelyet nyilván a géppuskástól vett el. A géppisztolyt odaadta Devkalinak, és szó nélkül az utolsó kapukat nyitó emelőkarokhoz lépett.
– Megint háború van – kesergett Devkali. – Holott alig néhányan vagyunk az egész bolygón! Megint háború van, és gyilkoljuk egymást.
Az emelőkar engedett a nyomásnak, és az ajtó két szárnya lassan szétnyílt.
Az utolsó kamra fekete torka ásított rájuk. Aztán a lépcső következett. Fölötte kőlap. A gépész megint felnyomott egy emelőkart, mire a kőlap egy kicsit megemelkedett. És hirtelen megállt.
Kialudt a villany is. Vaprasz kikapcsolta a barlangszektor villanyhálózatát.
A szűk lépcsőn összetorlódott szökevények úgy érezték magukat, mint az egérfogóban. Csak a zihálásuk hallatszott és az egyik géppisztoly koccanása a sziklán.

11

– Most mit csináljunk? – suttogta a Kölyök. – Forduljunk vissza? Mit gondolsz, Szláva?
– Várj. Devkali, kérdezd meg a barátunktól, biztos benne, hogy a mieink behatoltak a barlangba?
– Igen – válaszolta a gépész. – Berobbantották a torlaszt. De nem jöttek be.
– Emeljetek csak fel. Magasabbra. Még. Aha, itt a nyílás.
Pavlis megkapaszkodott a nyílás peremében, fejét hátrahajtotta, hogy a szája egy vonalba kerüljön a réssel, és elkiáltotta magát:
– Hé, emberek! Segítség!
A barlangból senki nem válaszolt. Pavlis leszólt a sötétbe:
– Adjátok fel a géppisztolyt.
Kidugta a nyíláson a fegyver csövét, és leadott egy sorozatot. A golyók végigzáporoztak a sziklafalon, nyomukban pengve hullott a cseppkő.
A kőlap alatt szorongó emberek visszafojtották a lélegzetüket. A barlang bejárata felől csattanás hallatszott, aztán súlyos léptek döngtek a sziklás talajon: egy, kettő, három…
A súlyos léptű valaki óvatosan megközelítette a kőlapot. Fénysugár siklott végig a talajon, és megállapodott a kiemelkedő kőlapon. Pavlis behunyta a szemét. Az a valaki most ott állt fölötte. Két fémujj megragadta a kőlap szélét, és lassan elszakította a földtől.
A kőlap nagyot csattanva zuhant a földre. A fénysugár bevilágította az emberektől zsúfolt szűk lépcsőt, és a kétujjú kéz lenyúlt a mélybe, hogy segítsen felhúzni a szökevényeket.
– Ne félj. – Hriszto, akinek egyszerre visszatért szokásos jókedve, megveregette a félelemtől egészen összezsugorodott gépész vállát. – Ez csak egy robot. Biztosan itt hagyták őrködni.
Hrisztónak igaza volt. A robotot, amely a kőtorlasztól megszabadította a barlang bejáratát, Bakov nem hívta vissza a rakétára: a biztonság kedvéért ott hagyta a barlangban. Bakov előrelátó volt, mint mindig.
A hegyek közt már leereszkedett az éjszaka. A zord, esős éjszaka. A szél vadul zúdult lefelé az Alpesi Füvészkert irányába. Hriszto feltűrte kezeslábasa gallérját, hogy kevesebb eső érje a testét, a kezét pedig a fejére rakta. A Kölyköt most a robot cipelte. Mellettük a gépész ment Devkalival, és folyton ezt hajtogatta: – Több mint egy éve nem láttam a szülőföldemet. Több mint egy éve. Esik. – Megbotlott, Devkali karon fogta, nehogy elessen.
Odalent a Füvészkertben várta őket a terepjáró. Nem volt, aki visszavigye az űrhajóhoz.
– Öreg fiú, neked itt kell maradnod – mondta Pavlis a robotnak. – Hatan nem férünk be.
A robot nem válaszolt. Ott maradt állva az ültetvények között, s a távolodó terepjáró hátsó lámpái piros fényt vetettek fémtestére.

KILENCEDIK FEJEZET

Legyen béke!

1

– Jönnek – mondta Zagrebin. – A teljhatalmú küldöttség. És Sznezska.
– Hát a többiek? – kérdezte korona Aro, aki nagyon jól tudta, hogy a többiek a barlangban maradtak, és a kérdést csak azért tette fel, hogy tudtára adja a kapitánynak: még korai az öröm. – Én bemegyek a kajütömbe – tette hozzá. – Jobb, ha nem mutatkozom előttük. Nem mintha olyan nagyon megijednének tőlem. De ha mégis, az csak rontana a dolgon, önnel úgy fognak tárgyalni, mint egyenlő partnerrel. A legfontosabb, hogy kerüljünk minden konfliktust. Mert mit tudunk erről a bolygóról? Jóformán semmit. Ez az ő világuk. Különben, az űrhajóért ön felel, én nem avatkozom bele semmibe. De ne felejtse el, hogy…
– Nem fogom elfelejteni – mondta a kapitány kicsit élesebben, mint ahogy szerette volna. Legalább annyira nyugtalanította az embereinek sorsa, mint a koronát, de arról a bizonyos dologról megvolt a maga külön véleménye. Esze ágában sem volt önszántából visszaadni a bolygót a tábornokoknak. Tudta, hogy mindent meg fog tenni, nehogy így legyen.
Aro megállt az ajtónál. Beengedte Rencit, a bányászt, akit az elmúlt órákban igencsak csüggedtté vált patrícius követett, kezében egy nagy papírlappal. Aro nem mozdult: kíváncsi volt rá, mi járatban van a két ember.
– Kapitány – szólalt meg a bányász –, azért jöttünk, hogy fegyvert kérjünk.
– Várj – rángatta meg a bányász karját a patrícius. – Ha megengedi, majd én. Mi, mint a Muna kormányának képviselői, akik elhatároztuk, hogy egyszer s mindenkorra megtiltjuk a háborút, most fegyvert kérünk öntől. Mire föl? – kérdezheti ön, s a kérdése jogos. De jogos a mi válaszunk is: azért kérünk fegyvert, hogy ne legyen háború. Felolvasom Tanácsunk felhívását a Szegezsa-űrhajóhoz és a Galaktikai Központ képviselőihez.
– Helyes – hagyta rá Renci bányász. – Ő a mi jogtudósunk. Majd itt hagyja ezt a papírt. Most tudtuk meg, hogy delegációjuk idejön az űrhajóra.
– Igen – felelte a kapitány. – Öt- vagy héttagú küldöttség. A foglyul ejtett embereink visszaadásáról fogunk velük tárgyalni.
– Ha csak erről lenne szó – mondta Renci –, akkor szabadon eresztenék őket és kész. Vagy egyáltalán nem ejtették volna őket foglyul. Vagyis nem a foglyokról akarnak tárgyalni. Hanem önökről és mirólunk. Muszáj elhagyniuk azt a barlangot. És ők urakként akarnak visszatérni. Mi nem bízunk bennük.
– Egyáltalán nem bízunk bennük – tette hozzá a patrícius.
– Ezt megírtam a felhívásban is.
– Én nem adhatok önöknek fegyvert – rázta meg a fejét a kapitány. – Mégpedig két okból. Először, mert nem hiszem, hogy veszélyben forogna az űrhajó és a kupola. Másodszor, az űrhajón nincs fegyver. Ez nem katonai űrhajó. Nekünk nincsenek fegyvereink.
– Szóval nem akar adni? – kérdezte Renci határozottan.
– Hányan maradtak önök összesen? Egyesek fogságban vannak, mások szolgálatban, fegyverük pedig nincs. De hát értse meg: ezek csak addig hajlandók tárgyalni önökkel, amíg azt hiszik, hogy önök az erősebbek! Gyerünk, patrícius.
Renci sarkon fordult és kiviharzott. A patrícius követte, de aztán visszajött, és letette az asztalra a felhívást.
– Na, tessék – szólalt meg Kudarauszkasz, aki eddig némán ült a képernyő előtt, és Bakov rakétájával tartotta a kapcsolatot. – Előbb határozatot hoznak a háború megtiltásáról, aztán fegyvert követelnek, hogy háborúzhassanak.
– Igazuk van – intette le a kapitány. – Ők jobban tudják, mint mi, hogy kivel van dolguk.
– Kapitány – szólalt meg az ajtóban álló korona Aro –, ön túlságosan forrófejű. A kozmikus problémák nem oldhatok meg emberi szemszögből nézve, ön csakis az iránt az embercsoport iránt érez rokonszenvet, amelynek megmentésében részt vett. De a föld alatti rejtekhelyen levők éppúgy megérdemlik az életet, mint ők. A Galaktikai expedíciók legfontosabb követelménye: nem beavatkozni! Soha nem avatkozni be más világok belügyeibe. Bármilyen beavatkozás azzal a veszéllyel jár, hogy megzavarja a civilizáció fejlődésének természetes menetét. Ezt ön is tudja, én is tudom, Kudarauszkasz is tudja, de amikor tettekre kerül a sor, a személyes rokonszenv és vonzalom dominál. És ha a Muna lakói nem hasonlítanának annyira az emberekhez? Ha olyan visszataszítóak lennének, mint például mi, vajon ugyanígy nyugtalanítaná-e a sorsuk?
– Igen – felelte határozottan a kapitány. – Különben, én önt nem tartom visszataszítónak.
– Bocsásson meg, nekem is egy kicsit fejembe szaladt a vér – mondta Aro, és elhagyta a kapitányi hidat.
– Mindjárt leszállnak – szólalt meg Kudarauszkasz.
A kis képernyőn megjelent a Szegezsa fölött lebegő korong.
– Mi újság nálatok, Bakov? – kérdezte a kapitány.
– A bejáratnál fogadjon – mondta az első tiszt.
– Jól van. – Kudarauszkaszhoz fordult: – Zenonasz, te itt maradsz. A társalgóban fogunk tárgyalni velük. Én, Bauer és Bakov. Kapcsold be a belső hálózatot, hogy mindenki tudjon a tárgyalás menetéről. Közben azért pillants ki a kupolába is. A jelzőberendezés rendben van?
– Igen. Az előbb ellenőriztem.
– Akkor én megyek. A csapóajtónál fogadom őket.

2

Ez a találkozó két baráti (vagy nem baráti) hatalom államfőinek hivatalos látogatására hasonlított, miként azt a történelemkönyvek ábrázolták.
Zagrebin elfoglalta helyét az asztalfőn. Jobbján Bakov, balján Renci, a bányász és Pirra. Bakov mellett Bauer.
A basszus hangú tábornok, a föld alatti rejtekhely küldöttségének vezetője az asztal szemközti oldalán foglalt helyet, mellette az osztagparancsnok: az elcsigázott, hajlott hátú, elnyűtt egyenruhás férfiú, aki Sznezsinát az alagútban átvette. A fal mellett álló kanapét a patrícius, Lescsuk és a tábornok kíséretének rádiós tagja foglalta el; a rádiót a sakkasztalkára állította. Lescsuk pár perc múlva felállt és kiment: Kirát egyedül hagyta a gépházban, hátha valami problémája akadt.
Sznezsina, miután üdvözölte a kapitányt, engedélyt kért, hogy rendbe hozhassa magát. A kabinjában Milja néni és korona Vasz várta, az utóbbi egy csomó tablettával, amelyek varázserejében nagyon bízott.
A lány nem szívesen zavarta volna ki jó barátait, ezért a zuhanyozóban vetkőzött le. Minden holmiját kihajította a szoba közepére, s közben a mosoly egy pillanatra sem hagyta el az arcát: itthon van, a pohár csengése, amelyben a kövér korona Vasz a gyógyszereit kavargatja, és Milja néni hangos sóhajai a legjobb bizonyságok arra, hogy a valóságban nincs és nem is volt soha semmilyen föld alatti rejtekhely, s a barlang lakóinak földszínű arca csak a képzelet szüleménye volt.
– Milja néni, legyen szíves, vegyen elő fehérneműt a legfelső fiókból, meg egy nadrágot. Az egyenruhám nadrágját. Valahol lent lesz, de fogalmam sincs, hol.
A forró vízsugarak kellemesen paskolták a testét. Olyan jó érzés volt ez a békés nyugalom, hogy testéből lassan elszállt az ólmos fáradtság. Ekkor eszébe jutott, sőt egész világosan maga előtt látta Antyipint és Korit, amint a cella hideg kőpadlóján ülnek, és várják, hogy kiszabadítsák őket.
Sznezsina elzárta a vízcsapot, felkapta a Milja néni által előszedett holmikat, felöltözött, menet közben lenyelte a kellemetlen ízű gyógyszert – miért sértse meg Vaszt –, és felrohant a társalgóba.
A kölcsönös bemutatkozás és a leülés ceremóniája eltartott néhány percig, ezért, amikor Sznezsina belépett a társalgóba, a tárgyalás épphogy csak elkezdődött.
– Ülj le ide – mutatott Zagrebin egy szabad székre, a két küldöttség közötti "semleges területen".
Sznezsina tehát a kehes tiszt és Bauer között foglalt helyet, és eszébe jutott, hogy nemrég ugyanitt zajlott le egy másik bolygó küldötteinek bemutatása. Azok sokkal idegenebbek és ismeretlenebbek voltak, mint ezek. Most pedig korona Aro biztosan a kapitányi hídon hallgatja örök vitapartnere, Kudarauszkasz társaságában, hogy miről folyik a szó idelent. Korona Vasz viszont, akit elvből nem érdekel a politika, lévén annak a Korona-bolygón elterjedt elméletnek a híve, hogy a haladás az emberek politikai aktivitásától függetlenül valósul meg – ez a korona Vasz alighanem besomfordált Milja néni után a büfébe, hogy segítsen megfőzni a teát a vendégek számára. Ezekről a halálsápadt, feszült arcokról pedig, amelyek annyira hasonlítanak a földi emberekre, világosan leolvasható, hogy nem tudják, vendégek-e vagy csapdába estek.
– Szeretnénk tudni valamit fogságba esett társaink sorsáról – hallotta a kapitány kimért hangját, amitől egyszerre visszacsöppent a valóságba.
A tábornok nyakában lógó fekete fordítódoboz meg-megrándult. A tábornoknak tekintélyes pocakja volt, számos érem és jelvény a zubbonyán, lapos arca pedig természetellenesen kékes.
– Ön téved – jegyezte meg –, emberei nincsenek fogságban. Túszok. Mi nem tudhatjuk, hihetünk-e önöknek vagy sem. Mihelyt meggyőződtünk róla, hogy hihetünk, szabadon eresztjük őket. Addig is biztonságban vannak. Az asztalnál ülő hölgy igazolhatja szavaimat.
Sznezsina bólintott. Majd észbe kapott:
– Én nem tudom. Antyipint megverték. A többiről nem tudom, hol vannak.
– Az illető véletlenül beverte a fejét az asztalba – mondta a tábornok. – Mi nem verünk senkit.
– Hazudik – vágott közbe dühösen Renci, a bányász. – Engem is megvertek, nem is egyszer.
– Mi azért egyeztünk bele abba, hogy eltűrjük a jelenlétét ebben a szobában, mert ez volt a tárgyalásnak a kapitány által megszabott feltétele. De a pórnépséggel nem tárgyalunk. Végeredményben a mi kezünkben az adu: a túszok.
A tábornok ökölbe szorította kezét, mintha azt akarná jelezni, hogy a túszok ott vannak a markában.
– Mindenkinek, aki ennél az asztalnál ül – jelentette ki a kapitány, még mindig nyugodt hangon –, joga van beszélni.
– Akkor én fogok hallgatni – mordult fel a tábornok.
– Rendben van, távozom – mondta Renci. – Nincs itt semmi dolgom. Pirra és a patrícius maradjon csak itt.
És kiment, anélkül; hogy végighallgatta volna a kapitány tiltakozását.
A patrícius elfoglalta az asztalnál a bányász helyét, és kiterített maga előtt egy nagy papírlapot, amely tele volt róva szép, kacskaringós betűivel.
– Velem beszélhet – jelentette ki. – Patrícius családból származom, jóllehet mi a kasztokat már eltöröltük.
– Majd meglátjuk. – A tábornok hosszú, súlyos pillantást vetett a patríciusra, mintha emlékezetébe akarná vésni az arcát.
A patrícius most sehová sem tudott elbújni a tábornok tekintete elől. Könyökével óvatosan megérintette Pirra karját, így biztonságosabb. A patrícius most választott véglegesen.
– Elnézést. – A tábornok az órájára nézett. – Fel kell vennem a kapcsolatot a központommal.
Felállt, a rádióhoz ment és lekopogta a megbeszélt jelet. Sznezsina maga előtt látja Vapraszt, amint követének jelentését hallgatja.
– Egyszóval – tért vissza helyére a tábornok –, szeretnénk tudni, miért jöttek ide hozzánk, és mit akarnak.
– Remek – bólintott a kapitány. – Habár ezt bizonyára tudják már Panovától és Antyipintól.
– Igen – bólintott a tábornok. – De még egyszer szeretnénk hallani.
Zagrebin röviden beszámolt a Galaktikai Központ működéséről, a csillagászok által észlelt fénykitörésekről, a felderítőkorong adatairól és a Szegezsa feladatáról. Szólt korona Vasz készülékéről is. Semmit sem titkolt el. Még azt is elmondta, hogy a kupolában úgynevezett Tanács alakult, amely a Munát kormányozza.
– És azután? – kérdi a tábornok.
– Azután? Nemsokára, gondolom, néhány nap múlva, megérkezik egy újabb űrhajó.
– Ugyanolyan, mint az önöké?
– Nem. Egy automata űrhajó, emberek nélkül. Újabb fertőtlenítő berendezéseket hoz.
– Mindez nagyon érdekes – jegyezte meg a tábornok. – És azután? Mi lesz önökkel?
– Mi elhagyjuk a bolygót. De visszatérünk, valahányszor a Muna lakóinak szükségük lesz ránk. Segítünk eltüntetni a háború nyomait. És legalább még egy felélesztő készüléket üzembe helyezünk itt. Szóval még elég sok tennivalónk van. De ezt majd a bolygó Tanácsával tárgyaljuk meg.
– Elérkeztünk tehát a legfontosabb ponthoz – mondta a tábornok. – Ezért vagyunk itt. Mielőtt önök idejöttek volna, a bolygónak törvényes kormánya volt.
– Mi nem a nép érdekeit szolgáltuk – szólt közbe váratlanul a patrícius. – Pusztulásba vittük a bolygót.
– Ez nem a mi hibánk, és nem is a mi feladatunk most ennek megvitatása – szakította félbe a tábornok. – Mindenki előtt világos, hogy ez nem ismétlődhetik meg többé. Különösen azok után, hogy az utolsó szálig elpusztítottuk ellenségeinket.
– Szabad közbeszólnom? – szólalt meg Pirra. Eddig hallgatott, mert nem volt ereje legyőzni magában a megalázó félelmet, amely elfogta ennek az egyenruhának, ezeknek a szemtelenül magabiztos férfiaknak a láttán. Nem tudta levetkőzni azt az állati, értelmetlen félelmet, melyet az keltett benne, hogy elképzelte magában a jövőt, ahol ismét a tábornokok lesznek az urak. – Szabad? – fordult a kapitány felé, aki bólintott. – A kupolában két pie nemzetiségű ember él. De találni fogunk még másokat is. Az egyik pie különben tagja a Tanácsnak.
Pirra elhallgatott. Végeredményben az, amit mondott, nem játszik fontos szerepet. Különösen most, amikor Devkali ott van náluk. Ha a jövevényeknek megkegyelmeznek is, Devkalinak soha…
– Ah-ha – mondta a tábornok. – Ez az ő baja. De folytatom. – A tábornok szeme Pirrát is lefényképezte. Az ő halálos ítélete is alá van írva. – A törvényes kormány, amelyről említést tettem, ma is létezik. Én ezt a kormányt képviselem. Amennyiben kételkednek felhatalmazásomban, megnézhetik a Hadügyminisztérium dokumentumait. Én a hadügyminiszter helyettese vagyok. Vaprasz tábornok, aki most a támaszponton tartózkodik, a felderítés főnöke. Mi, a Muna kormánya, a következőket javasolhatjuk önöknek: azonnal elhagyják a bolygót, itt hagyják nekünk a kupolát és a levegőtisztító berendezéseiket. Elküldik a másik űrhajót az újabb tisztítóberendezéssel. A jövőben csak velünk és csak rajtunk keresztül tárgyalnak. Végeztem.
– Befejezte? – érdeklődött udvariasan Zagrebin. – Akkor most én következem. Először: én nem tartom önöket a Muna törvényes kormányának. Mennyi ideig bírják ki még abban az odúban? Egy évig? Fél évig? Hiszen már most sem egyebek, mint eltemetett hullák.
Mi lelte a kapitányt? – döbbent meg Sznezsina. – Amióta itt vagyok, még egyszer sem emelte fel így a hangját.
Úgy képzelte, hogy Zagrebin nagyon fegyelmezett és nyugodt lesz, de ha elfogyott a türelme, annál jobb. Ha ő lenne a kapitány helyén, már régen kiabálna.
– Másodszor – folytatta a kapitány, rá se hederítve a tábornok felháborodott mozdulatára –, van egy ellenjavaslatom. Önök elhagyják a barlangot, és átköltöznek a kupolába. Fegyvertelenül. A kupola egyetlen lakójánál sincs fegyver. A kupolában fognak lakni, gyógykezelést kapnak, mert mindnyájan gyógykezelésre szorulnak, és azokkal együtt, akik már ott vannak, döntenek majd arról, hogy elrepüljünk-e vagy sem.
– Ez beavatkozás a bolygónk belügyeibe!
– Úgy van – felelte Zagrebin ismét nyugodtan. – Most pedig szeretném hallani a Kupola-tanács jelenlevő tagjainak véleményét – és Pirra felé fordult.
– Nem – szólt a tábornok. – Mi ezt a tanácsot vagy mit nem ismerjük el. Egy kérdésem van önhöz: elismeri-e ön az erőt?
– Milyen értelemben?
– Megmondom. Támaszpontunkon atomtöltetű rakéták vannak. Olyan helyen elrejtve, ahova nem érhet el az önök fegyvere. Bármelyik pillanatban az önök űrhajójára irányíthatjuk őket. Önöknek csak hűlt helyük marad. Önöknek is, a kupolájuknak is. Azonkívül túszaink vannak: az önök emberei. Gondoljanak órájuk is. Javasolom, hogy tartsunk szünetet. Beszélnem kell a központommal, és ebben ne próbáljanak megakadályozni. Öreg katona vagyok, nem először nézek szembe a halállal. Minden hajszálamért, amely a fejemről lehullik, az önök emberének a feje hull a porba. Remélem, értjük egymást.
A tábornok ismét az órájára nézett, és a rádiókészülékhez ment.
– Hozzák be a teát – mondta Zagrebin fáradtan, és hogy tanácsot kérjen korona Arótól.

3

Renci lassan ballagott a kupolában. A nagy ház előtt, az élénk fényű lámpa alatt asszonyok ültek. Úgy ültek, ahogy az óvóhelyen szoktak ülni az emberek, minden pillanatban várva a bombák robbanását. Renci nem ment oda hozzájuk, hátulról megkerülte a házat, ahol a férfiak gyűltek össze, Kori professzor asztala körül. Tizennyolc férfi: a kupola hadserege. Ha egyáltalán hadseregnek lehet nevezni azt, amelynek minden fegyvere néhány úgy-ahogy kiélesített konyhakés, és "dárda", vagyis hosszú bothoz erősített kés.
– Mi újság? – kérdezte az egyik pie vadász.
– Beszélgetnek – felelte Renci.
– Láttad a katonákat?
– Igen. Kettőt a folyosón. Egy meg bent van velük a szobában. A rádióval.
– Csak nem hisznek a katonáknak?
– Elképzelhető, hogy hisznek nekik. Amikor én ma fegyvert kértem a kapitánytól, azt mondta, hogy nincs fegyverük. Nem akar beavatkozni a mi ügyeinkbe. Hol van Ranmakan?
– A szobájában. Fáj a hasa.
– Annak mindig fáj a hasa, amikor dolgozni vagy harcolni kell – nevetett fel az egyik férfi.
– Megyek, megnézem – mondta Renci. – Ő jobban ismeri a jövevényeket, mint mi. Ha itthagynak bennünket, minden úgy lesz megint, mint régen. Megint rabszolga lesz belőlünk. Ha rosszul végződnek a tárgyalások, barikádot építünk a kupola bejárata elé.
– És ha a katonák hajlandók lesznek beköltözni a kupolába?
– Hogy képzeled?
– Hát úgy, mint mi. Fegyvertelenül.
– Ki mondta neked ezt a hülyeséget?
– Ranmakan. Azt mondta, hogy a katonák is élni akarnak. Hogy nyugodtan befogadhatjuk őket.
– Én mégiscsak beszélek ezzel a Ranmakannal.
Renci elbúcsúzott a férfiaktól, és a nagy ház felé indult. Az asszonyok már messziről észrevették, felálltak, de a bányász csak biccentett, s belépett a házba. Senki sem mert kérdezni tőle semmit.
Ranmakan nem volt a szobájában.
Renci visszament, s megkérdezte_ a nőktől, hol van Ranmakan.
– Elment. Talán egy félórája.
– Hová?
– Állítólag az űrhajóra.
– Ott nincs, én most jövök onnan.
Mielőtt visszament az űrhajóra, belülről körüljárta a kupolát. Benézett a bokrokba. Senki. Az űrhajó hídja előtt álló Bauertól megkérdezte:
– Ranmakan nem ment fel a hajóra?
– Nem. Amióta a rakéta megérkezett, itt vagyok, de itt nem járt. Miért?
– Semmi, semmi – mondta Renci, és máris megfordult. Haragudott minden jövevényre.
Bauer sóhajtott, és bement a zsilipkamrába. A folyosó áttetsző teteje alatt kellemetlenül védtelennek érezte magát.
Renci elhatározta, hogy még egyszer körüljárja a kupolát. Megtehette volna, hogy riadót rendel el, és a férfiakat elküldi Ranmakan megkeresésére, de nem akart túl korán lármát csapni. Ranmakantól kitelik, hogy elbújik a bokrokban. Ő ilyen.
A bányász közvetlenül a kupola szélén haladt, és szemét a sötét éjszakába fúrta. Odakint a pusztaságban megnyugtatóan villogtak a jelzőrudak. Renci már elérte a kupolából az utcára nyíló második zsilipet, és megállt az este ledobált deszka- és ládarakás előtt. Ha harcra kerülne sor, a fő védelmi vonal a zsilip előtt fog húzódni. Renci benézett a zsilipbe. Ott kell lógnia egy szkafandernek. A biztonság kedvéért minden zsilipkamrában lóg egy szkafander, bármennyi van is belőle az űrhajón vagy a kupolában.
A szkafander nem volt ott.
Tehát Ranmakan megszökött.
Renci több választ is adhatott volna erre a kérdésre, hogy miért tűnt el a szkafander, de ő most nem törődött a harmadik vagy a második lehetséges válasszal: abszolút biztos volt benne, hogy a szkafandert csakis Ranmakan vihette el.
A bányász egészen a kupola fala alá állt, és onnan fürkészte a kinti sötétséget. A jelzőrudak fényében nem sokat látott. Legszívesebben kiment volna, hogy megnézze, nem maradtak-e nyomok, de még egy szkafander nem volt ott, az űrhajóig pedig legalább három perc az út – annyi idő már nincs. Renci érezte, hogy a veszély a közvetlen közelben leselkedik.
A Szejgezsa fényszórójának széles fénysugara nagy körben végigpásztázta a jelzőrudakon kívül eső területet. Renci követte a tekintetével, de semmi gyanúsat nem fedezett fel a fénysávban. Ranmakan vagy messzebbre szökött, vagy itt bujkál valahol a kupola közelében.
Hirtelen úgy rémlett neki, mintha a hegyekben fény villant volna. Válaszul közvetlenül a kupola mellől – tőle alig pár lépésre – egy emberi alak vetette magát a jelzőpóznák felé.
Ranmakan!
A bányász felrántotta a zsilipkamra csapóajtaját, majd becsapta maga mögött, mert éneikül nem nyílik ki a külső kapu. A kapu akadálytalanul kinyílt. Renci nem is gondolt a sugárfertőzésre. Tisztán látta, hogy egy ember szalad a jelzőpóznákat összekötő kábel felé.
Éppen akkor érte utol Ranmakant, amikor az baltával kettévágta a kábelt. Ranmakant süketté tette saját lázas szívdobogása, és nem hallotta meg Renci lépteit.
– Hé, te gazember!
A kábel már át volt vágva, és a jelzőpóznák, bár még mindig villogtak, már nem képeztek egységes gyűrűt: így bárki könnyen behatolhatott a hiányos védőláncon, anélkül, hogy riadóztatná az űrhajót.
– Megállj, te dög! – ordította Renci, és elkapta Ranmakan torkát.
Az áruló kétségbeesetten vergődött a kezei közt. Közben megpróbálta előkapni a pisztolyát. Azt a katonai pisztolyt, amelyet Halhatatlantól kapott. A halálfélelem megsokszorozta erejét. Végül addig-addig mesterkedett, míg sikerült kirántania a pisztolyt. Homályosuló tudata arra ösztökélte, hogy húzza meg a ravaszt, aztán még egyszer és még egyszer, újabb és újabb golyót eresztve a bányász testébe, aki még holtában sem eresztette el a torkát.

4

Hriszto állandóan azt leste, mikor tör ki rajta a sugárbetegség. Fizikailag érezte, hogyan hatolnak át testén a halálsugarak: a fülke tetőzete nem nyújt biztos védelmet a fertőzés ellen. Már szinte azt is érezte, hogy kezd fájni a feje, holott ez még igazán korai lett volna. Hacsak nem a kimerültségtől és a barlang dohos levegőjétől…
A Rajkov térdén kucorgó gépész az utat mutatta a fő kijárat felé. Halhatatlan osztaga, amelynek a tárgyalások alatt észrevétlenül kell megközelítenie az űrhajót, és az áruló közreműködésével elfoglalni azt és a kupolát, szintén innen indult Manvéba egy katonai teherautón. Talán sikerül utolérni őket.
A kapun átjutva, lefelé indultak a völgybe. Az út teljesen ép volt, és a Szegezsa reflektora, amely sok kilométernyi távolságból is jól látszott, kitűnő támpontul szolgált.
Pavlis igyekezett a maximálisát kihozni a terepjáróból: utasait percről percre több sugárzás érte, és ugyanilyen mértékben nőtt az űrhajóra leselkedő veszély.
A fülkében ülők hallgattak. A Kölyöknek vérzett a sebe, és minden zökkenőnél eltorzította arcát a fájdalom. Rajkov a pulzusát figyelte. Kölyök bátor fiú volt, más körülmények között nem ijedt volna be, de a testébe belopózó láthatatlan és könyörtelen ellenség annyira félelmetes, hogy arcát észrevétlenül – nehogy a többiek meglássák – a gépész hátához préselte, hogy valamelyest védje magát a sugárzástól. De tudta, hogy semmi értelme.
A gépész nem gondolt a sugárfertőzésre. Hozzászokott a halál közelségéhez. Csak azt akarta, hogy megérje a reggelt, és megláthassa a napot. És hogy öljék meg a tábornokokat és a katonákat. Mindet. Pisztolyát a kezében tartotta, lövésre készen. Ő akarta végrehajtani az ítéletet.
Devkali és Pavlis ugyanarra gondolt: az űrhajón maradt nőkre, akiket veszély fenyeget. De míg Devkalit most csakis Pirra sorsa érdekelte, Pavlis Antyipinra, Antyipin titokzatos eltűnésére is gondolt. Legszívesebben visszafordult volna, mint akinek közvetlenül a vonat elindulása előtt jut eszébe, hogy elfelejtett elbúcsúzni valakitől, de tudja, hogy már késő, mert a vonat máris indul…
A teherautót nem messze a várostól érték utol. Valami baja lehetett a motornak, mert a katonák egyike a motorházban turkált. A többiek ott ácsorogtak az autó mellett – az űrhajósok ismerős szkafanderében.
– Bánki azt hiheti róluk, hogy mi vagyunk – mondta Pavlis.
– Pontosan erre számítanak – jegyezte meg a Kölyök.
– Felkészülni a harcra! – vezényelt Pavlis. Ötven méterre a teherautótól lefékezett egy meredek szikla mögött. – Én ittmaradok a lézerberendezés mellett. Devkali és Rajkov, ugorjatok ki gyorsan géppisztolyokkal, és hasaljatok le a kövek mögött.
Ez a művelet alig egy percig tartott. A gépész pisztollyal a kezében szintén kiugrott a terepjáróból, átszaladt az úton, felkapaszkodott a domboldalon, és lehasalt.
Pavlis bekapcsolta az erősítőt, és összekötötte a fülke fordítógépével. Meg se nézte, hova tűntek el a társai. Ki kell használni a váratlanság adta előnyt.
– Adják meg magukat! – kiáltotta, és az erősítőt a legnagyobb hangerőre kapcsolta. – Körül vannak véve! Adják meg magukat.
A szkafanderes katonák csoportja megzavarodva toporgott az úton: nem tudták elképzelni, miféle kocsi érhette utol őket, és honnan ez a vakító reflektorfény. A következő pillanatban azonban szétfröccsentek a bokrokba. Csak a sofőr guggolt a teherautó mögé, de Pavlis jól látta a lábait.
– Megparancsolom, hogy azonnal hagyják el a rejtekhelyüket és dobják el a fegyverüket – folytatta Pavlis. – Semmi értelme az ellenállásnak.
Válaszul géppisztolysorozat söpört végig a terepjáró áttetsző kupoláján.
– Nem ütik át a golyók? – kérdezte a Kölyök.
– Nem hiszem – felelte az orvos. – Hacsak nincsenek gránátaik…
A géppisztolysorozatra válaszképpen megszólaltak a sziklák mögül a fegyverek. A másik oldalon éles, rövid süvöltés hangzott fel.
Pavlis megfordította a lézerfegyvert, és sugarával a teherautó hátsó kerekeit vette célba. Az autó egyszerre leült az útra, és világos füst csapott ki belőle. A sofőr előugrott a fedezékéből, és a sziklák felé rohant. Egy szárazon csattanó pisztolylövés véget vetett a futásának: a gépész megkezdte a leszámolást.
– Annyit legalább elértünk, hogy feltartottuk őket – jegyezte meg Pavlis. – Az űrhajóig nem jutnak el.
Még egyszer megnyomta a gombot, és a teherautó lángoló fáklyává változott.
A lángok fényében egy sisak csillant meg a sziklák mögött.
– Adják meg magukat! – szólt ismét Pavlis.
Újabb pisztolylövés csattant. A sziklák mögötti sisak eltűnt. Hriszto és Devkali géppisztolya hallgatott.
– Ne lőjetek! – adta ki a parancsot Pavlis. Attól félt, hogy a gépész nem bírja türtőztetni magát, ha megpillantja maga előtt az újabb célpontot.
A szkafanderes ember teljes magasságban felegyenesedett. Géppisztolyát a feje fölött tartotta, és óvatosan kilépett a lámpáktól megvilágított útra. A többiek, mintha csak azt várták volna, hogy mi történik a társukkal, szintén előóvakodtak fedezékeikből, ők nem azért harcoltak, mert harcolni akartak, hanem mert féltek a haláltól. Ha Vaprasz hallhatta volna suttogásaikat a föld alatti kaszárnya hálóhelyiségeiben, aligha mer háborút kezdeni a jövevények ellen.
A géppisztolyok hangos csörömpöléssel hullottak az aszfaltra. Devkali felemelkedett, és elindult a csomóba verődött katonák felé. Rajkov a helyén maradt, hogy fedezze, mert hátha ez csak egy hadicsel. A kalandregényekben sok szó esett a hadicselekről.
A sziklák mögül váratlanul láng csapott ki. Devkali az oldalához kapott és elterült a földön. Pavlis nyomban odairányította a lézersugarat, ahonnan a lövések jöhettek. Rajkov géppisztolya is megszólalt már, de a katonák még nála is gyorsabbak voltak. Felkapták az elhajigált géppisztolyokat és valóságos golyózáport zúdítottak a szikla mögött rejtőzködő Halhatatlanba, aki egyéni háborúját vívta Devkali ellen. A katonák élni akartak. Meg akarták mutatni, hogy fenntartás nélkül átpártoltak az új hatalomhoz…
Halhatatlan holttestét, amelyet majdnem száz golyó lyukasztott szitává, nem vitték magukkal. A sebesült Devkalit befektették a terepjáróba. Gyorsan bekötözték a sebét.
A katonák a lassan haladó terepjáró előtt lépkedtek. Őrizték őket, habár tudták, hogy felesleges. A terepjárót Pavlis vezette.
A menet lassan ereszkedett le a síkságra, a már egészen közeli Szegezsához és a kivilágított kupolához.

5

A tábornok sokáig ottmaradt a rádió mellett. Még akkor is ott volt, amikor Zagrebin visszatért korona Arótól, akivel nagyon komoly beszélgetést folytatott. Aro szerint teljesíteni kell a tábornok követeléseit, de mielőtt elrepülnének, vegyék fel a Szegezsa fedélzetére azokat a Muna-lakókat, akik nem kívánnak ittmaradni. Aro meg volt győződve róla, hogy a most még oly agresszív tábornokok is hamarosan beleolvadnak az új társadalomba. Igaz, hogy egyelőre fennáll a veszélye annak, hogy a tábornokok mégis beváltják fenyegetésüket, és rakétákat zúdítanak Manvéra, elpusztítják a települést és az űrhajót.
Zagrebin nem tudta volna megmagyarázni az okát, de úgy érezte, ő jobban ismeri a tábornokokat, mint a bölcs Aro: a tábornokok a Föld még nem oly régi múltját képviselik, amely Aro és a többi korona szemében azonban már a klasszikus ókornak számít.
Zagrebin elfoglalta helyét az asztalnál.
– Mit csinál? – kérdezte halkan Bakovtól, szemével a tábornok felé intve.
– Instrukciókat kap.
– A kapitányi hídon minden rendben van?
– Igen. Most beszéltem Kudarauszkasszal.
– Gennagyij Szergejevics, azonnal jöjjön fel – szólalt meg ebben a pillanatban a hangszóróból Zenonasz hangja.
– Na látod, mégiscsak történt valami.
– Nézze csak – mondta Kudarauszkasz a betoppanó kapitánynak.
A nagy képernyőn a kupola látszott. Átlátszó falán keresztül, néhány lépésnyire a faltól nagy csődület vett körül két földön fekvő testet. A magasból rájuk irányuló fényszóró sugárkéve a radioaktív esőtől nedves, izgatott arcokat világított meg.
– Ranmakan elvágta a jelzőrendszer kábelét. Renci észrevette, és szkafander nélkül kiszaladt, hogy megakadályozza a szabotázst. Ranmakan megölte Rencit. Én észrevettem, hogy odakint történt valami, majd lövéseket hallottam. A jelzőrendszeren belül birkóztak, azért nem vettem észre őket előbb.
Korona Aro így szólt:
– Ha ez Ranmakan műve, akit elég gyávának ismerünk, ez azt jelenti, hogy várt valakit, aki megpróbál kintről behatolni hozzánk.
– Tehát a tábornokok is hazudtak – tette hozzá Zagrebin, Aróhoz intézve a szavait.
A korona egyet-kettőt pislogott, majd így felelt:
– Lehetséges.
– Mondd meg Vásznak – fordult a kapitány Kudarauszkaszhoz –, hogy menjen ki a kupolába. Vigyen magával sugárzás elleni gyógyszereket. Mondd meg: néhány ember kiment a szabadba szkafander nélkül. Vasz valószínűleg a büfében van. Vagy a laboratóriumban. És készítsd elő a nagy lézert.
Kudarauszkasz a mikrofon felé fordult, a kapitány pedig már ment is volna, de korona Aro megállította:
– Hallgassa csak.
A hangszóróban, a Ranmakan és Renci holtteste körül összecsődült emberek hangzavara mögött, valami távoli recsegés hangzott fel. Mint a légköri zavarok.
– Mi lehet ez?
De már meghallották a recsegést a szabadban álló emberek is. Fejüket a város fölé magasodó hegyek irányába fordították.
– Furcsa – mondta a kapitány. – Nekem ez nem tetszik. Kapcsold be a belső vonalat. Bakov? Mit csinál a tábornokunk? Még mindig beszél? Hadd beszéljen. Kérdezd meg tőle, hogy mikor folytatjuk a tárgyalást?… Bakov! Miért nem felelsz?
– Az a katona, aki kint állt, bejött, és valamit mond a tábornoknak. Ott minden rendben van?
– Majdnem. Később elmondom. A recsegés megszűnt.
– Megyek – mondta a kapitány. – Tartsd a vonalat. – Még egy utolsó pillantást vetett a képernyőre, és látva, hogy az összekötő alagútban korona Vasz szalad kifelé, visszament a társalgóba.
A tábornok végre helyet méltóztatott foglalni.
– Folytathatjuk – jelentette ki. – Mit döntöttek?
– Fenntartjuk a véleményünket – felelte a kapitány. – De meg akarjuk tárgyalni önökkel a távozásunk lehetőségét is. Mi erről az önök elképzelése?
Ebben a pillanatban a kint őrködő katona engedély nélkül berontott a társalgóba. A tábornok füléhez hajolt, és valamit súgott neki.
– Micsoda? – kérdezte a tábornok. – Hülyék! Égő lámpákkal?
Megszólalt a belső hálózat hangszórója:
– Kapitány – jelentette Kudarauszkasz –, emberek jönnek a dombok felől. A terepjárónk követi őket. A mi fényszórónk aligha ér el odáig. Mit tegyek?
– A terepjáró a Füvészkertben maradt – mondta Bakov. A tábornok felállt, és elővette zsebéből a pisztolyát.
– Letartóztatom önöket – mondta.
Hátralépett, hogy a szintén pisztolyt rántó rádiós hátulról fedezhesse. A másik katona, aki a tábornok fülébe sugdosott, az ajtóhoz ugrott. Kezében géppisztoly volt. Csak a tiszt maradt ülve az asztalnál. Mosolygott és úgy tett, mintha semmi köze nem volna a történtekhez.
– Csapataink közelednek az űrhajóhoz – folytatta a tábornok. – A jelzőrendszer nem működik. Ellenőrizhetik. Öt perc múlva itt lesznek az embereink.
A kapitány felbontotta az asztalon heverő cigarettacsomagot.
– Csak semmi meggondolatlanságot! – kiáltott rá a tábornok. – Mert rögtön lövök, ön átadja nekünk az űrhajót, azután levonulnak a föld alatti rejtekhelyünkre.
– Mihelyt szólok, kikapcsolod a világítást – mondta a kapitány angolul; tudta, hogy Kudarauszkasz minden szót hall. Rágyújtott, és a füstöt a szörnyű látványtól meghökkent tábornok képébe fújta.
Kudarauszkasz látta, hogyan futnak szét és vetik magukat a földre a Rend és Ranmakan holttestét körülvevő férfiak.
A terepjárót jól lehetett látni. Már elérte a megrongált jelzőrendszert. Furcsa egy menet volt. Az élen Hriszto Rajkov lépkedett, géppisztollyal a kezében. Nem volt rajta se sisak, se szkafander, és szabad kezével eltakarta a fejét. Mögötte idegen, szkafanderes emberek haladtak feltartott kézzel. Leghátul szintén egy idegen sántikált, de szkafander nélkül; kezében pisztolyt szorongatott. Zenouasz a fénysugarat a terepjáró kupolájára irányította, s ekkor megpillantotta a kormánykeréknél Pavlist. Az orvos integetni kezdett Kudarauszkasznak, aki levette az ujját a lézer gombjáról.
Úgy látszik, mégis győztünk! – villant át az agyán. – Csak még idebent van egy kis probléma. De majd csak kiagyalunk valamit…
Kudarauszkasz kikapcsolta a társalgót, de a többi helyiséget a vonalban hagyta.
– Bauer, Emilija Karenovna, Kira, figyelem! A bejáratnál ott az egyik katonájuk. A tárgyalások félbeszakadtak, ismét kitört a háború. Tegyétek ártalmatlanná a katonát. Aztán eresszétek fel az űrhajóra a terepjáró utasait.
Közben a kupola védelmezői is rájöttek, mi a helyzet, és a terepjáró elé szaladtak. Rajkov a géppisztolyát rázva kiáltozott feléjük. A fogoly katonák riadt csomóba verődtek, amikor megpillantották az ordítozó tömeget, de miután a hátul ballagó kísérő néhány szót szólt hozzájuk, megnyugodtak. A kupolából jött férfiak felnyitották a terepjáró fedelét, és kiemelték Devkalit, majd a Kölyöknek segítettek kiszállni.
Addigra a bejáratnál álló katona is felismerte a helyzetet, és szó nélkül átadta géppisztolyát Dauernak. Pavlis lépett be elsőnek a kamrába.
– Nem működött a rádiónk – ez volt az első mondata Dauerhoz. – Ezek a banditák összetörték, még amikor Antyipint kiráncigálták. Szerencsére a futóművet épségben hagyták.
A kamra bejárata előtt ott álltak a ligoniak.
– Hova menjünk? – kérdezte az egyik.
– Kudarauszkasz mindjárt megmondja – felelte Pavlis. – Kudarauszkasz tudja, mi a helyzet.
Kudarauszkasz valóban tudta, mi a helyzet. Bekapcsolta a társalgót, és angolul szólt a kapitányhoz:
– Itt minden oké. Ne dühösítse fel odabent őket. Húzza az időt. Egy perc múlva mindennek vége lesz.
– A világítást nem kell eloltani?
– Elintézzük őket anélkül is, Gennagyij Szergejevics – felelte Kudarauszkasz, aki tudta, hogy Pavlis és társai már az ajtóban állnak.
A tábornok pisztollyal a kezében figyelte az ajtóhoz közeledő lépéseket. Intett a katonának:
– Mondd meg nekik, hogy lépjenek be.
A katona kitárta az ajtót, és kinézett a folyosóra.
– Lépjetek be – mondta.
Egy láthatatlan kéz a folyosóra rántotta. Helyén a szélesre tárt ajtóban Pavlis és Bauer jelent meg. Mögöttük a többiek. Pavlis úgy tartotta előre a géppisztolyt, mintha világéletében ezt csinálta volna.
– Adja ide a fegyverét, tábornok! – parancsolta.
A tábornok háta mögött koppant a padlón a katona pisztolya. Szinte abban a pillanatban eldobta, hogy Pavlis szólásra nyitotta a száját.
A tábornok hátrafordult. Pisztolyát felemelte, behunyta a szemét, és golyót röpített a fejébe.

6

Antyipin mocorogni kezdett. A cellában sötét volt. A folyosón is. Igaz, a folyosón világít valamilyen sápadt fény, mert azt látja, hogy a cella ajtaja félig nyitva van. Antyipin megpróbálta megmozdítani a lábát. De az is össze volt kötözve. Nyelvével kitolta a pecket, melyet a katona csak úgy-ahogy dugott a szájába. A katonai vaságy háromszögletű lába esett hozzá a legközelebb. Antyipin odahempergett, és a madzagot a vasláb éléhez dörzsölte. A katona tagadhatatlan szakértelemmel kötözte össze, ám a madzag már félig elrothadt a föld alatt. A következő pillanatban el is szakadt. Antyipin felült, és sokáig dörzsölte elzsibbadt kezét. A föld alatti rejtekhelyen csend honolt. Furcsa, hogy az ajtót nyitva hagyták, ötlött a gépész eszébe. Most úgy rémlett neki, hogy amikor még eszméletlenül feküdt, léptek dobogtak a folyosón, és valaki mintha a nevén szólította volna, de ez a fantázia szüleménye is lehetett. Jó lenne, ha most keresnék, szólítanák. A csönd nyomasztóan nehezedett a barlangra; mintha még nagyobb volna, mint azelőtt. Mintha mindenki örökre elhagyta volna. Antyipin a lábáról is levette a kötelet. De nem tudott mindjárt lábra állni, annyira elzsibbadt. Végre nagy nehezen kitámolygott a folyosóra. Villany nem égett, csak a végében, az egyik oldalfolyosóból Vetődött be halvány fény.
Antyipin a falhoz támaszkodva elindult abba az irányba. Annyira erőtlen volt, hogy nem is óvatoskodott, nem törődött azzal, hogy meghallják-e vagy sem. Fején a dudor lüktetett a fájdalomtól: az a katona alaposan fejbe kólintotta géppisztolyával. Arcán vastagon megalvadt a vér, és összehúzta a bőrét.
Befordult a világos oldalfolyosóba. Még mindig nem tudta, merre menjen, kit keressen. Sznezsina elment, de hol vannak a többiek? Az volt az érzése, hogy az egész barlangrendszer üres, senki sem maradt itt. De az érzéseinek nem mindig hihet az ember, különösen, ha fejbe csapták. Meg sem ismernének a fiúk, gondolta Antyipin, és mosolyogni akart, de nem sikerült.
Az egyik ajtó előtt megállt, mert bentről hangokat hallott. Vaprasz száraz, ismert hangját. Most mindjárt mindent megtudok, gondolta. Csak erősnek kell mutatkoznom… Vállával megnyomta az ajtót, amely lassan kinyílt.
Vaprasz, aki a telefonba ordítozott, az ajtó nyikordulására hátrafordult. Kezében pisztolyt tartott.
– Ki az?
A tábornok még sokkal rosszabbul fest, mint én, gondolta Antyipin. Nem sok ideje lehet már hátra.
– Csak én – mondta hangosan. – Ön talán azt várja, hogy önért jöjjenek?
– Halhatatlan! – ordította Vaprasz a kagylóba. – Halhatatlan!
Lecsapta a kagylót. Szájába nyomott egy csipet rágnivalót. Felvette az asztalról a Koritól elvett fordítógépet, és a vendégszerető házigazda mozdulatával mutatott a fotelra.
– Foglaljon helyet – mondta, és nagy erőfeszítéssel elérte, hogy újból a korábbi tábornokká változzék. – Önről tehát megfeledkeztek?
– Kicsodák?
– Hát a társai, amikor megszöktek. No de semmi baj: itt jó kezekben lesz. A társainak úgy sincs szkafanderük. El fognak pusztulni, mielőtt még elérnék az űrhajót. Addigra különben is késő volna…
– Miért? – érdeklődött Antyipin. Az mindenesetre jó hír, hogy Pavliséknak sikerült elmenekülni.
– Azért, mert a katonáim már az űrhajó közvetlen közelében járnak. De az űrhajó fedélzetén is ott vannak az embereim. Még néhány perc, és enyém az űrhajó! Az enyém!
– Vagyis még nem az öné?
– Várja ki a végét.
A rádión kigyulladt egy lámpa.
– Ki beszél? Halhatatlan? Micsoda?
Antyipin jól hallotta a másik hangját. Pavlis jól ismert hangja volt.
– Vaprasz – mondta Pavlis. – Tábornoka az előbb agyonlőtte magát. Katonáit foglyul ejtettük. Mik a további utasításai?
– Hagyja abba ezt a baromságot! – kiáltotta Vaprasz. – Adja át a kagylót valamelyik emberemnek!
Vaprasz most a tiszttel beszélt, jobban mondva ordítozott, fenyegetőzött, majd a kagylót az asztalra csapta, és arcát sovány, eres kezébe temette. A kagylóból továbbszólt a figyelmeztető hang. Vaprasz felkapta a fejét. Egyszerre elöntötte a haldoklók nyugalma. Óvatosan ráhelyezte a kagylót a villára. Ekkor észrevette Antyipint.
– No, mi újság? – kérdezte a gépész.
– Azt ajánlják, hogy adjam meg magam. Mindjárt indulnak ide, hozzánk, hogy magukkal vigyenek bennünket. Meg azt a beteg katonát, aki a betegszobában fekszik és az utolsó póromat, aki szintén elég rozoga állapotban van. Ön mit tanácsol nekem?
– Adja meg magát – felelte Antyipin. – Én nem bántom magát, és megígérem, hogy elfelejtem, milyen jól tudnak verni.
– Én a maga helyében nem tréfálkoznék – mondta Vaprasz. – Javaslataik elfogadhatatlanok. Meg akarok mutatni önnek valamit. Tud járni?
– Tudok.
– Nagy kár, hogy életem utolsó tettét tanúk nélkül kell véghezvinnem. Pedig ön megfelelő tanú lenne, de velem együtt fog meghalni – mondta a tábornok már a folyosón.
– Akkor ön sokáig fog élni – felelte derűsen Antyipin.
– Igaz is, nehogy azt higgye, hogy elintézhet engem. Pisztolyom van, önnek meg nincs. Egy órával ezelőtt még én voltam e bolygó ura. Remélem, hogy így is halok meg. Nem vagyok hajlandó, mint a kutya elfogadni jószívű gazdám kezéből a csontot. Remélem, hogy azok után, amit mi ketten elvégzünk, többé nem szállnak le jószívű jövevények a mi csendes, halott bolygónkra.
Vaprasz beindította a járgányt, és felsegítette rá Antyipint.
– Elnézést, hogy magam vezetek, de az utolsó egészséges pórom meglépett az ön társaival. Tudnom kellett volna róla, hogy meg fogja tenni, őszintén szólva, nagyon sok hibát követtem el. Például meg kellett volna egyeznem önökkel. És miután elrepültek… De nem voltam biztos benne, hogy elrepülnek.
A járgány befordult egy oldalfolyosóra, és néhány száz méter után megállt egy acélajtó előtt.
Vaprasz leugrott a járgányról, és az ajtó mellett levő vezérlőtáblához lépett. Az ajtó lassan szétnyílt.
Tágas helyiség tárult eléjük. Az egyik fal mentén hosszú, alacsony vezérlőpult. A terem közepén három, derékig besüllyesztett rakéta. Hegyes orrú katonai rakéták.
– Mint látja – folytatta Vaprasz, még mindig a vendégszerető házigazda hangján –, három atomtöltetű taktikai rakétánk maradt. Továbbá, hogy mindent tudjon, ebben a szélső, fedett aknában még két tartalék atombomba fekszik. Ezt az egész vacakot erről a vezérlőpultról lehet mozgásba hozni. Figyeljen rám. Ez itt telefon. Most felhívjuk az űrhajót, és becsületesen figyelmeztetjük őket, hogy nincs sok hátra az életükből… Mi az, rosszul van? Hát igen, eléggé le lehet gyengülve. De semmi baj, néhány perc múlva ez már egyáltalán nem játszik szerepet. Mi ketten maradunk életben az egész bolygón. Meg még a beteg katona és a pór. Rendelkezésére áll az egész patikánk.
A tábornok felvette a telefonkagylót, és felhívta a Szegezsát. Szinte kéjelegve nézett közben Antyipinra. Látva, hogy a gépész közelebb akar menni hozzá, játékosan megfenyegette a pisztollyal: maradj szépen a helyeden, mert kikapsz!
– Szegezsa? Itt Vaprasz tábornok, a Muna ura. Kapcsolják a kapitányt… Látja, milyen remekül megy – fordult Antyipinhoz. – Még a rádióadót sem kapcsolták ki. Meg akarnak egyezni velem. Félnek tőlem… Zagrebin kapitány? Nincs szerencsém személyesen ismerni önt, de szeretném figyelmeztetni, hogy egy perc múlva, de lehet hogy két vagy öt perc múlva, attól függ, milyen kedvemben leszek, atomtöltetű rakétát lövök önökbe… Nem, semmi értelme társalognunk. Minden világos. Az utolsó háborút elvesztettem. Önök nyertek. Ezért egyenlíteni akarok… Nem, már késő. Itt ül mellettem Antyipin barátjuk, de nem eresztem a telefonhoz, mert a vezérlőpulton van, és még valami bajt csinál itt nekem. Igaz, nincs olyan állapotban, hogy bajt csinálhasson… Búcsúzom, viszontlátásra a másvilágon. Néhány év múlva. Itt, a föld alatt nagyon rossz a klíma.
Vaprasz letette a kagylót, és nem törődött a nyomban kigyulladó hívójellel.
– Megengedem, hogy közelebb jöjjön – mondta. – Szeretném, ha figyelemmel kísérné a rakéták kilövését. Önöknél, a Földön kissé másképpen történt. És elég régen. Nézze… Állj! Ne jöjjön közelebb. Onnan is nagyon jól láthat mindent. Az irányt már régen kiszámítottuk. Ez a táblázat lehetővé teszi, hogy a rakétát maximális pontossággal ráirányítsam a kupolára és az űrhajóra. Mindjárt…
Fél szemmel Antyipint lesve, a vezérlőpulton lenyomogatta a megfelelő kombináció gombjait.
Antyipin közben azt számítgatta magában, hogy vajon egy ugrással elkaphatja-e a torkát. Nem, még egy lépésre van szüksége.
– Három egymás után következő gombot kell lenyomni. Az első: a támaszpont készültségbe helyezése. Nos, a támaszpont készen áll.
Antyipin felemelte a lábát, hogy lépjen egyet, Vaprasz nem vette észre, lekötötte a saját, egyéni háborúja. Antyipin letette a talpát.
– Most következik a második gomb – folytatta Vaprasz. – A rakéta kilövőhelyzetben van, a fedél félrehúzódik.
Lenyomta a gombot, és egy pillanatra felnézett, hogy ellenőrizze, csakugyan félrehúzódik-e a fedél. Igen, a hatalmas kőlap félrecsúszott, és az esőcseppek pettyesre áztatták a porosan is fénylő vezérlőpultot.
– Most következik a harmadik…
De a harmadik gombot már nem volt ideje lenyomni. Antyipin fejjel előreugrott, és félrelökte a pulttól. Mind a ketten a padlóra zuhantak. Vaprasz megpróbálta kiszabadítani magát, de a pisztoly estében kirepült a kezéből, pisztoly nélkül pedig még a sebesült, összevert Antyipinnal sem vehette fel a harcot. Antyipin lesöpörte magáról a tábornok kezét, testét elrúgta a vezérlőpulttól, és megnyomta a második, piros gomb alatti zöld gombot. Műszaki logikája nem csapta be: a kőlap lassan visszahúzódott a helyére.
– És most mit csinálunk, tábornok? – kérdezte Antyipin. Az ördög vinné el, megint vérzik a sebem, gondolta. Még majd ottmarad a helye. Hangosan hozzátette, mert egyszerre jókedve lett: – A verést már elfelejtettem.
Vaprasz feltápászkodott, és nekitámaszkodott a vezérlőpultnak, elég távol a gépésztől, úgyhogy az semmi rosszra nem gyanakodott.
– Még nincs vége a harcnak – mondta a tábornok, és lenyomta a vezérlőpult végében levő piros gombot. Azt, amely felrobbantja az atombombákat.
A válasz nem késett.

7

A kagyló elhallgatott. Vaprasz száraz, diadalmas hangja feloldódott a levegőben. A kapitány nem tette vissza a kagylót, hanem így szólt a rádiós katonához:
– Hívja fel még egyszer. – És szinte levegőt sem véve folytatta: – Azonnal megkezdeni a kupola kiürítését! Mindenki az űrhajóra! Felszállás öt perc múlva! Előkészíteni a gépet!
A kapitány máris a hídon termett. Ezt a pillanatot várta és ettől félt mindenki. Vaprasz katonái, akik tudtak a rakétákról, éppúgy, mint a kupola lakói és a legénység. Az alatt a néhány perc alatt, amely a "tábornokok lázadásának" leverése és a Vaprasszal folytatott beszélgetés között eltelt, a kupola-lakók már odagyűltek az űrhajóhoz, Lescsuk bevontatta helyére a rakétát és a terepjárót, Kira pedig ellenőrizte és "egyes" készültségbe helyezte a kisegítő hajtóműveket.
Mégsem tudtak elkészülni öt perc alatt. Az emberek igyekezték kerülni a tolakodást, mégis egymást lökdösve özönlöttek befelé a csapóajtón. Bauer leültette őket, s akinek nem jutott hely a közelben, azt beljebb küldte. A nőket Milja néni és Sznezsina kísérte a társalgóba és leültette a fotelokba, hogy könnyebben viseljék el a felszállást. De még mindig odalent kígyózott a férfiak lassan fogyó sora. Amikor a hegyek fölött fellobbant az élénk fény, elfogta őket a pánik, hogy itthagyják őket elpusztulni az utolsó rakétától.
Valaki felkiáltott. A nők, gyerekek, még a férfiak is jajveszékelni kezdtek… Az emberek újra átélték a halálukat. A tüzes folt óriási, világos gömbbé terebélyesedett, majd sötétedni kezdett, s fent a magasban felvette a Muna lakói előtt jól ismert gombaalakot.
Ekkor a halálfélelmükben fejvesztetten futkosó emberek jajveszékelésébe beleharsogott Zagrebin kapitány hangja:
– Riadó vége! Mindenki visszatérhet a munkájához. Ismétlem: riadó vége!
Az imént még a zsilipkamra ajtaját ostromló emberek megtorpantak, s figyelték a távoli robbanás egyre erősödő dörejét…
– Antyipin is ott volt – szólalt meg Sznezsina. – Ványa Antyipin. Ezt maga Vaprasz közölte velünk. Antyipin el tudta hárítani a katasztrófát.
Bárhogy is volt, amikor később, már a Földön, Milja néni a Muna-bolygóra tett utazást említette valakinek, így mesélte el a történteket:
– És akkor a mi Ványánk, miközben az a tábornok beirányította ránk a rakétát, megnyomta a másik gombot. Ő maga is felrobbant, de legalább a tábornokot is felrobbantotta.
Ami nem egészen felelt meg az igazságnak, de nem sokban tért el tőle. A valódi igazságot ugyanis soha senki nem tudta meg.

8

Amikor a Szegezsa a magasba emelkedett, és egy utolsó kört írt le a még mindig halott bolygó fölött, mindenki a kapitányi hídra gyűlt, és nézte, hogyan úsznak tova a képernyőn a kupolák pontjai. Akkor már két kupola volt. Végre beköszöntött a nyár a Munán, kevesebbet esett, s itt-ott fűfoltok virítottak. A fűszálak kibújtak a kövek közt és áttörték a penésztakarót.
A kupolák mellett ott lehetett látni a Galaktikai Központ kis űrhajójának korongját. Új berendezéseket, élelmiszert és Vasz számára még egy készüléket hozott. Vasz ottmaradt a Munán még egy évre. Örömmel vállalta ezt a feladatot, mert szerette a munkáját.
Azután felhők takarták el a bolygót az űrhajó elől, amely egyre nagyobb sebességgel tört a magasba.
Lassan mindenki elhagyta a kapitányi hidat. A Kölyök lement a büfébe Milja nénihez. Még bicegett és bottal járt, de az étvágya akár a farkasé.
A büfében ott találta a patríciust, aki, mint a Muna képviselője repült a Földre. Már két héttel a felszállás előtt bombázni kezdte leveleivel a kapitányt és Pirrát, akik végül beadták a derekukat a nagy papírlavina láttán. A patrícius töprengő arccal nézte Vasz portréját, amely az asztal fölött függött, és a természet változatosságát fejtegette. Milja néni figyelmesen hallgatta. Már kisírta magát azóta, hogy elbúcsúzott a kupolában maradt barátaitól, akiknek megígérte, hogy vissza fog jönni hozzájuk. Most hát élvezettel hallgatta ennek az okos embernek a fejtegetéseit.
– Nem zavarok, Milja néni? – kérdezte a Kölyök.
– Üdvözlöm – köszönt a patrícius, aki ma már legalább háromszor találkozott vele. – Azt hallom, hogy Pavlis doktor faliújságot szerkeszt. Igaz?
– Pavlis doktor a jelen pillanatban nem szerkeszt faliújságot, hanem immár ezredszer vall szerelmet a maga ködös módján Sznezska Panovának. Meggyőződhet róla, ha bekapcsolja Sznezska kajütjét. Amit viszont nem tanácsolok. Pavlis elég jó erőben van, amellett meglehetősen indulatos természetű.
– Ó igen, tudom – bólogatott a patrícius. – Hiszen ő csépelte el Halhatatlan osztagát. Ez már a történelemkönyv lapjaira tartozik, amelyet írok.
– Rólam se feledkezzék meg. Én is részt vettem abban a csihi-puhiban. Habár, főleg megfigyelői minőségben.
– Egyetlen nevet sem felejtek ki! – biztosította a patrícius.
– Erről jut eszembe, volt maguk közt egy ember, aki megírta a történetét…
– Persze! Ranmakan. Nem tudja, hol van az emlékiratának az első része? Történelmi értékű munka.
– Kudarauszkasznál.
– Nem és nem. Máig sem vagyok képes egyetérteni ezzel – szólt közbe Milja néni. – Miért nem támasztották fel őt? Megértem, hogy azt a Halhatatlant, meg a tábornokot…
– Mennyivel volt jobb náluk Ranmakan?
– Gyenge jellem. De voltak jó tulajdonságai is.
– Én is arra szavaztam, hogy ne támasszák fel – mondta a patrícius. – Tudom, hogy kegyetlen dolog embert ölni. Helyesebben: megfosztani őt az élethez való jogtól. Még akkor is, ha ezt a jogot elvesztette a halállal. Vagyis meghalt, és ezzel elvesztette… Más szóval, az erőszakos halál után, melyet…
A patrícius sehogyan sem tudta rendbe szedni a gondolatait.
– Tudom, mire gondol – jött segítségére a Kölyök. – Egyetértek. Ranmakan nem főnix.
– Főnix? Az mi?
– Mitológiai madár, amely a tűzben elégve újjászületik.
– Újjászületik. Értem. Ranmakant is feltámaszthattuk volna, de ezzel elárultuk volna Kori professzor és Antyipin emlékét. Hiszen számukra a halál végleges. Egyetlen sejt, egyetlen csepp vér sem maradt belőlük, ők is megválthatták volna az életüket.
– A maguk dolga – szólalt meg Milja néni. – De szerintem minden embert át lehet nevelni.
– A koronák bolygóján. Ott igen. Talán minálunk a Földön is hamarosan. De itt még nem. Az emberek még valamilyen hatalmasság, úr után vágynak, a múlt még túlságosan közeli. A hatalommal, az erővel együtt az árulás is. Az árulás a gyengék tulajdonsága, akik, csak hogy az erősek árnyékában élhessenek, képesek eltiporni a még gyengébbeket. A ranmakanok veszélyesebbek a tábornokoknál: a tábornokokat messziről meglátni, mert őszinték. Az ember mindjárt tudja, hányadán áll velük. Ranmakan még sakkozott is velem. Műhelyfőnököt csináltunk belőle. Közénk tartozott… Hű, de belemelegedtem!
– Fiatalemberek, menjenek a helyükre – mondta Milja néni. – Mindjárt elrendelik a készültséget. Következik a nagy ugrás.
– A legénység minden tagja, figyelem! Kezdődik az első nekiiramodás – jelentette be Zagrebin kapitány a hangszóróban. – Negyvennégy perc múlva kezdjük. Kérjük az utasokat, foglalják el a kádakat. A nekiiramodás után vacsora. A társalgóban megkezdődik a házi sakkbajnokság.
A hangszóró reccsent egyet és elnémult.

MELLÉKLET

A csodálatos kozmosz

1

A GH 304 089 jelzésű Szegezsa űrhajó hazafelé tartott. Három nappal ezelőtt ért véget a nagy ugrás, a hajó áttért a cirkálósebességre, és most a Naprendszerhez közeledett. Még néhány nap – és leszáll a Föld 14 támaszpontra.
Amikor az űrhajó hazafelé közeledik, fedélzetén megváltozik az idő haladása. Az embereknek úgy rémlik, hogy az óra ellustult, unja mozgatni a mutatóit, legszívesebben megállna. Nemhogy az emberek, de még a robotok is bizalmatlanul tekingetnek az órára. Miért halogatja a földetérés nagyszerű pillanatát, azt a percet, amikor szkafander, sisak nélkül állhat az ember a csapóajtóban, és nagyot szippanthat a Föld friss, jó szagú, semmi máshoz nem hasonlítható levegőjéből?
Zagrebin kapitány a társalgóban állt, a havas csúcsokkal és fenyőkkel övezett tengerszemet ábrázoló kép előtt. Cigarettázott és gondolkodott. Aztán a társalgó túlsó végébe nézett, a félkör alakú kerevet felé, ahol egymással szemben ülve Pavlis és Bauer sakkozott. Hriszto Rajkov Pavlis mögött ült, és egy ronggyá olvasott folyóiratot böngészett.
A büféből begördült a fehér kötényes Griska robot, és megterített a teához. A nyitott ajtón vaníliás keksz illata áradt be: Milja néni az elmúlt napokban süteményekkel és tortákkal traktálta a legénységet.
A Kölyköt becsábította az ínycsiklandó illat. Tétován körülnézett, szemét fátyolossá tette a honvágy, amely mindig ebben a néhány, végtelennek tetsző, utolsó napon szokott kitörni az utazókon.
– Unatkozol, Kölyök? – szólt rá a kapitány.
– Hát… Magam se tudom, miért.
– Semmi vész – mondta Pavlis, felpillantva a sakktábláról. – Még egy hét, és otthon vagyunk.
– Mivel terelhetném el a gondolataitokat? – töprengett fennhangon a kapitány. – Ezt a betegséget fokozott munkával és erélyes rendszabályokkal szokták gyógyítani. Igaz, doktor?
– Igaz, de elég embertelen módszer – felelte Pavlis. – Akad más is. Valami intellektuálisabb.
– Éspedig?
– Hát… valami alkotómunka-féle…
– Rajzolás? Színdarab?
– Mondjuk – felelte Pavlis. – Feladom, Gleb. Két lépés után mattot kapok.
A kapitány kiment a folyosóra. Pavlis utolérte.
– Mi lenne – mondta –, ha tényleg valami ilyesmivel kötnénk le magunkat?
– Mire gondolsz?
– Kiadhatnánk egy folyóiratot.
– Gyere föl velem, és mondd el útközben.
– Akkor jutott eszembe, amikor meghallgattam az ön legutóbbi históriáját – kezdte Pavlis. – Mindnyájan rengeteg ilyen históriát tudunk. Mindenkivel történt már valami rendkívüli. És mindez… nevezzük nyugodtan folklórnak, kárba vész. Legföljebb néha egy-egy újságíró felcsíp egyet, de át is dolgozza a felismerhetetlenségig. Itt az ideje, hogy mi magunk tüntessük el ezt a fehér foltot az irodalomban.
Pavlis egyre jobban belemelegedett a maga, menet közben kibontakozó ötletébe. Kék szeme csillogott az alkotásvágytól.
– Ebből fog összeállni a csodálatos históriák almanachja…
– Igaz históriák?
– Csakis!
Rövid gondolkodás után helyesbített:
– Túlnyomórészt igaz históriák.

2

Miközben megteáztak, Pavlis megnyerte a legénység többségének támogatását. Csak Bakov és Sznezsina jelentette ki, hogy nem vesznek részt az almanachban, az írói tehetség teljes hiányára hivatkozva. Pavlis felpaprikázódott:
– Egyikünk se író! Egyikünk se tud szépen írni. Egyáltalán nem erről van szó! Olyan folklórt akarunk hagyni utódainkra, amelyik mentes mindenféle lerakódástól, amiket az irodalmárok hordanak rá. Különben is, nem kötelező aláírni.
– Én nem is írnám alá – mondta Bauer. – Mi köze bárkinek is az én szerény nevemhez?
– Úgy van – hagyta rá Pavlis. – A kéziratokat nekem adjátok le, én pedig ezennel kinevezem magam az almanach szerkesztőjévé. Nem könnyű feladat: sok vesződséggel jár, felelni kell az álnevek titkának megőrzéséért…
– De hiszen álnévre sincs szükség – mondta Bauer. – Legyen úgy, mint egy pályázaton: mindenki jeligésen adja be a történetét.
– Remek!
– Az is részt vehet, aki nem tagja a legénységnek? – kérdezte váratlanul a Munáról jött patrícius, aki eddig hallgatott.
– Miért ne? – mondta korona Aro, a Galaktikai Központ képviselője. – Én leszek az első, aki átadja művét az almanach mélyen tisztelt szerkesztőjének.

3

Mégsem korona Aro hozta el elsőnek a művét. Még a fordításon dolgozott, amikor Pavlis ajtaján kopogtak.
– Szabad – szólt ki Pavlis, aki immár egy órája kotlott a tiszta papírlap fölött, hébe-hóba bekapcsolta a diktafont, de nyomban le is kattintotta, mihelyt meghallotta a saját hangját.
Pavlisnak nehéz dolga volt. Az elbeszélésnek méltónak kell lennie az almanach szerkesztőjéhez és ihletőjéhez. Olyannak, hogy Sznezsina mégis rájöjjön: Pavlis írta, s neki, az ő kedvéért írta.
– Szabad – ismételte meg Pavlis.
Valaki belépett, és így szólt:
– Én máris elhoztam.
– Biztos kimásoltad valahonnan – mondta Pavlis.
– A saját elbeszélésem. Jeligés – tette hozzá az illető. – Csak szomorú.
– Én meg sehogy se tudom elkezdeni – panaszkodott Pavlis. – Sehogy se tudom kiötleni az elejét. Az első sort.
– Az első sor a legnehezebb – mondta az illető, és visszanézett. Pavlis fél szemmel az írásra sandított, de aztán mégsem kezdett bele az elolvasásába. Majd később.
Betette a papírt az írógépbe, és gyorsan legépelte:

"KOZMIKUS ÁRAMLATOK"

Reggel erős széllökések ébresztették a várost. A szél az enyhe lejtőjű hegyről bukfencezett alá, leszaggatta a fák szürkés, szeptemberi leveleit, a felkapott szeméttel körülkeringőzte a pályaudvar előtti téren álló szobrot, és elszáguldott a síneken a matróztelep felé. Száz év alatt mit sem változott, zömök, szilárd házak sorakoztak ott, kifeszített köteleken a füstölt hal száradt, akár a fehérnemű, parányi szőlők zöldelltek, megfosztva apró, édes szemű fürtjeiktől. A szőlőkig nem jutott el a szél: a terméskőből rakott kerítések feltartóztatták.
Ezeknek a kerítéseknek köszönhető, hogy lent a parton csendesebb volt. Az apró kagylókkal ellepett homoksávot sűrűn keresztül-kasul szabdalták a keskeny csónaknyomok, ráktúrások, kacsák lábnyomai.
A kacsák a vízparton éltek. Kihalászták a döglött apró halakat és áttetsző medúzatojásokat. Aztán komótosan ráültek a hullámokra, és mint megannyi vitorlások úsztak tova a kék vízen.
Kissé távolabb, jobbra, a part elkanyarodott és betonpartban folytatódott. Az már a város. Az idénynek vége, a város már nem tette a szépet, nem mosolygott az északról érkező üdülővendégekre. A parton a madáremberek versenyeztek, szárnyaik úgy suhogtak, mint a hullámverés. A lehullott levelek csomóba gyűltek a fák alatt, és elárasztották a járdákat. A nyári eszpresszók napernyői alatt árván búslakodtak az asztalok; a székeket már behordták.
A szél az újbor aromájától volt illatos. Azalatt szippantotta fel, amíg a város fölött keringett. Jóformán minden házban préselték a hegy levét. A bor savanyú, gyönge volt, de bámulatosan mámorító. A szabadságomat töltöttem itt. Nagyon fáradt voltam…

4

Pavlis csakugyan fáradtnak érezte magát. De azt is, hogy zsákutcába került. Most kellene rátérni a dolog lényegére, de hogyan? – erre még nem jött rá. Itt az ideje vacsorázni menni, de nem volt kedve lemenni a társalgóba: még elszáll az ihlet. Fogta az imént hozott elbeszélést, és elhatározta, hogy elolvassa.
Az elbeszélés címét csupa nagybetűvel írták:

KÉKSZAKÁLL

Hajnalban felébresztette a lányt. Odakint áthatolhatatlan kékség vette körül őket, melybe belevesztek az erdők, mezők, tavak. A távoli városka gyér fényei is csak nagy nehezen törtek át ezen a sűrű kékségen.
– Ébredj, szépségem – szólt rá a lányra. – Azt akarom, hogy jól erezd magad a házamban.
A lány levette róla a szemét. A kékesfekete szakáll, amely a férfi fél arcát elborította és szétterült a mellén, ijesztően hatott rá.
– Énrám nézz – parancsolt rá a férfi. – Úgyis meg kell szoknod. Olyan kellemetlen látvány vagyok?
– Nem tudom – felelte a lány.
– Jó leszek hozzád – mondta a férfi. – Nem foglak bántani. De mindenben engedelmeskedned kell nekem.
– Most pedig menj – mondta a férfi. – Azt teheted, amit akarsz. Csak arra kérlek, ne nyisd ki a lépcső alatti ajtót.
– Jól van – ismételte meg a lány, és csak egyre vágyott: hogy a férfi minél hamarabb elmenjen, és egyedül hagyja őt.
– Lehet, hogy ma elutazom – mondta a férfi. – Csak estére jövök haza.
A lány elkísérte a tekintetével. Lassan haladt végig a folyosón. Széles, görnyedt háta érthetetlen félelmet szuggerált.
Néhány perc múlva hallotta, hogy az ablak alatt beszélgetnek. Odament az ablakhoz, és látta, hogy a férfi az egyik szolgától búcsúzik. Csakugyan elutazik. Ettől egyszerre megkönnyebbült. Nyomasztóan hatott rá, hogy engedelmeskednie kell Kékszakállnak, de tudta, hogy nincs más választása: most ő a gazdája, és sehonnan sem remélhet segítséget.
Az egész ház elcsendesedett. A lány kinyitotta az ajtót, és kijött a szobájából. Hosszú folyosó vezetett a lépcsőig. Találomra belökte az egyik ajtót, és megpillantott egy jókora szobát, amely csaknem üres volt, ha nem számítjuk az asztalt, a magas, faragott hátú karosszékeket és a fal mellett álló könyvszekrényeket. Odament a könyvespolcokhoz. A címek nem mondtak neki semmit. Belelapozott az egyikbe, aztán visszatette a helyére. Végül kijött a könyvtárból, és elment a lépcsőig. Lement, és tétován megállt a magas mennyezetű előcsarnokban, melynek padlóját hatalmas szőnyeg borította. Az egyik fehér süveges és köpenyes kukta kijött a konyhából. A lány nem méltatta figyelemre: szolgákkal nem akart törődni, mert ez azt jelentené, hogy örökre itt akar maradni ebben a házban. A kukta elment mellette, és eltűnt.
Kékszakáll megtiltott neki valamit. De mit? 0, azt, hogy kinyissa a lépcső alatti ajtót. Hol is van?
Itt ni. Végigsimította tenyerével hűvös lapját, és visszarántotta a kezét. Eszébe jutott, hogy milyen szemeket meresztett rá Kékszakáll, amikor ráparancsolt, hogy mindenben engedelmeskedjék neki.
Miféle titok rejtőzik e mögött a közönséges, jelentéktelen ajtó mögött?
A titok érzete, amely reggel óta bujkált benne és amellyel szinte a ház egész levegője át volt itatva, valósággal ráfeküdt. Ha nem félne Kékszakálltól…
Néhány percig ott állt az ajtó előtt, és hallgatózott. Amikor egy szolga ment keresztül az előcsarnokon, egészen a falhoz lapult, legszívesebben beleolvadt volna, hogy láthatatlanná váljék. A szolgák beárulhatják Kékszakállnak. A léptek elhaltak. Keze magától nyúlt az ajtó kilincséhez, és lenyomta. "Csak egy egészen kicsit nyitom ki – nyugtatta magát a lány. – Csak éppen résnyire. De nem megyek be."
Belökte az ajtót, és behunyta a szemét. Így állt ott néhány pillanatig. Tudta, érezte, hogy az ajtó tárva-nyitva, és csak ki kell nyitnia a szemét, hogy felfedje a ház titkát. "Nyisd már ki a szemed, biztatta magát. Most már úgysem csinálhatod vissza."
És kinyitotta a szemét.
Mindenre gondolt, csak arra nem, ami a szeme elé tárult.
A kis, félhomályos szobában hat olyan nő feküdt, mint ő. Némelyik fej nélkül. Valamennyien halottak voltak. Borzalommal eszmélt rá, hogy nem ő az első, és talán nem is az utolsó úrnője ennek a háznak, és őrá is elődeinek sorsa vár.
Felkiáltott, és be sem csukta az ajtót, csak rohant a lépcső felé. Észre sem vette, hogy a fehér süveges kukta mindent látott.
Magánkívül futott végig a folyosón. Legszívesebben elrejtőzött, elbújt, megszökött volna… De hová? Az erdőbe?
Visszafordult, és a kertbe nyíló ajtó felé rohant.
A küszöbön beleütközött Kékszakállba.
– Odabent voltál? – kérdezte a férfi, és a hangja inkább szomorú volt, mint haragos. – Mindent láttál?
– Azok… ők… te ölted meg őket! – zokogta. – Engem is megölsz!
– Sajnos, igazad van – felelte a férfi halkan. – Nincs más választásom.

…Robert Kjamilev, gúnynevén Kékszakáll, a biorobotokkal foglalkozó központi laboratórium vezetője, miután szétszerelte az új modellt, lement az étterembe. Már a nyolcadik méregerős teánál tartott, amikor odaült mellé Galja.
– Újabb kudarc? – kérdezte.
– Mihelyt szabad akarathoz jutnak, megtagadják az engedelmességet – panaszkodott a lánynak Robert, leverten tépkedve fekete szakállát. – A rendszer megbízhatatlanná válik. A kíváncsiság erősebbnek bizonyul az engedelmességi komplexusnál.
– Szegénykém, megint kárba veszett egyhónapi munkád!
– Miért veszett volna kárba? Holnap nekifogok egy új modellnek. Majd csak elég fegyelmezettnek bizonyul Kékszakáll valamelyik felesége.
– És ha csak a századik? – sóhajtotta Galja.

Az elbeszélés alatt ez a jelige állt: "Kegyetlenség."
– Hát igen – morogta Pavlis. – Vannak benne érdekes ötletek.
Ihlete azonban elszállt. Lement a társalgóba, ahol már feltálalták a vacsorát.

5

– Megjött a szerkesztő – jelentette be Sznezsina tiszteletlenül, amikor Pavlis megjelent. – Viszik-e már az elbeszéléseket, regényeket, hőskölteményeket?
– Természetesen – felelte Pavlis, és széthajtotta a szalvétáját. – Nem is rosszakat.
– Majd később benézek hozzád – mondta a Kölyök. – Az enyém nem egészen elbeszélés. Már beszéltem róla.
– Látod, Sznezsina – szólt a lányhoz az orvos. – Én a te helyedben íróasztalhoz ülnék.
– Még csak az hiányzik! – háborgott Sznezsina.
Pavlis alig várta már, hogy vége legyen a vacsorának. Sietett vissza a kabinjába. Hirtelen úgy érezte, hogy ismét megszállta az ihlet. Úgy rémlett, mintha az égből alászálló múzsa a feje fölött csattogtatná fehér szárnyait. Berontott a kabinjába, leült az írógéphez, és gyorsan átfutotta a már leírt sorokat. Végül kihúzta ezt a két utolsó mondatot: "Szabadságomat töltöttem itt. Nagyon fáradt voltam."
És a múzsa volt, nincs. Felolvadt a kondicionált levegőben. Az imént még itt volt, most meg köddé vált. Pavlis várt egy kicsit, hátha visszatér, de mert nem győzte kivárni, a múzsa segítsége nélkül újra leírta:
Szabadságomat töltöttem ott…
És ekkor a Múzsa meglengette fölötte szárnyát.
Olyan helyet kerestem, amely csendes, üde és néptelen. Ezért telepedtem le két hétre ebben a városkában, egy kihalt penzióban.
A szobák nagy része zárva volt. Egy hónap múlva bezár az egész penzió.
Szomszédaim alkalmi vendégek voltak. Az üres eszpresszóban találkoztam velük, amely csak akkor élénkült meg, amikor a madáremberek beszaladtak ebédelni, lármásan lerakták a sarokba különféle színekben pompázó szárnyaikat, és nyomban vitatkozni kezdtek egymással, csak úgy röpködtek a levegőben a szakkifejezések. Leültem a kék asztalka mellé, közel a járdához, köszöntöttem Viktort, a búvár-agronómust, akinek feleségét a városon kívül eső szanatóriumban kezelik, a nagy bajuszú lvovi mérnököt, akinek intézete számára a helybeli gyár valami szuperbonyolult műszert gyártott le, és Charlest, a brüsszeli költőt, aki azt állította, hogy odahaza tatarozzák a házukat, amit ő ki nem állhat. Aztán itt volt Nyina, akinek azt mondta a barátnője, hogy itt az október is szezonnak számít: nyilván összetévesztette valamelyik kaukázusi üdülőhellyel. Az első napi csalódást, amikor Nyina majdnem elutazott, megnyugvás követte; amikor megérezte, hogy itt most a legigazibb pihenés vár rá. És Nyina maradt.
Az állandó szél, a hidegen sütő nap, a fekete csónakok a tengerparton, az újbor illata, egész itteni életünk ideiglenessége, a bőséges ételek, a madáremberek, a járdákon felgyűlő fonnyadt levelek, a fehér kacsák a vízen – mindez azt a kellemes, szívet melengető érzést váltotta ki az emberből, hogy valami érdekes dolog vár rá – talán egy levél, talán egy találkozás…
Pavlis befejezte az oldalt, és kihúzta a papírt a gépből. Egyszerre elszomorodott. Még mindig nem jutott el a lényeghez. Tizenkét óra. Jobb, ha reggel korán kel fel. Már úgysem fog az agya.
Pavlis levetkőzött, lezuhanyozott, és eloltotta a villanyt. De nem jött álom a szemére. A születő elbeszélés összekuszálta gondolatainak megszokott fonalát, s ébren tartotta, nyugtalanította. Már-már úgy rémlett, hogy az elbeszélésében kergetőző szél betör csendes kabinjába…

6

Az ajtó kilincse lassan lenyomódott. Az ajtó néhány centire kinyílt. A résben feltűnt egy köteg papír, s halk puffanással a padlóra hullott. Majd az ajtó ugyanolyan hangtalanul becsukódott.
– Mi a fene! – Pavlis meggyújtotta a villanyt, mezítláb az ajtóhoz ment, és felszedte a lapokat.
A következő elbeszélés volt, amelynek szerzője inkognitóban akart maradni.
Az álom úgyis elkerülte, tehát elhatározta, hogy elolvassa a titokzatos módon becsempészett novellát.

"ALJONA ÉS IVAN"

Ivan hozzátapadt a szakadék sima falához, és behunyta a szemét.
– Mit csinálsz? – kérdezte Aljona.
– Nem bírom tovább. Pihenek egy percet.
– Alkonyat előtt oda kell érnünk – mondta Aljona.
– Tudom, de ha én félúton meghalok, attól neked nem lesz könnyebb a dolgod.
– Ne beszélj butákat – mondta Aljona. – Itt sincs nagyobb meleg, mint a Szaharában.
– Soha nem jártam a Szaharában – felelte Ivan. – De olvastam, hogy nappal ott minden élőlény az árnyékba bújik. Vagy beássa magát a homokba.
– Itt nincs homok – mondta Aljona.
– Ezen a bolygón egyáltalán nincs semmi. Csak sziklák meg szörnyetegek. Vajon mivel táplálkoznak?
– Gyerünk – mondta Aljona. – Nemsokára kinyílik a második lélegzésed.
– A nyolcadik – helyesbített Ivan. – Neked maradt vized?
– Nem. De hiszen tudod.
– A perzsa király, Nagy Sándor elől menekülve, egy piszkos tócsából ivott, és bevallotta, hogy még soha életében nem ivott ilyen tiszta és jóízű vizet.
– Ha a Földön lennénk, én is innék most a tócsából – mondta Aljona. – Bírd ki. Öt kilométerre van egy forrás.
Mintegy tíz percig némán bandukoltak. Előttük tüskés, szürke bozót tűnt fel.
– Ne nézz arra – figyelmeztette Ivant Aljona.
– Ott víz van – szólt rekedten Ivan. – Ott víz van!
– Abból nem lehet inni – felelte Aljona. – Látod azokat a vicsorgó pofákat?
– Jámbor állatok.
– Ez az itatójuk.
A vízzel telt tömlőre hasonlító, szürke, sok szarvú, tehén nagyságú állatok lassan felemelték a fejüket, és a vándorokat fürkészték.
– Félsz, hogy valami bajom történik?
– Nem valami, hanem ugyanaz, ami az expedíció kutyájával.
– Hallottam a dologról.
– De én a saját szememmel láttam, hogy változott át szegény ilyen szörnyeteggé.
– Lehet. Fuchs doktor felboncolta. Még a belső szervei is átalakultak.
– Ő mivel magyarázta ezt?
Aljona vállat vont, és nem válaszolt.
Elhagyták az hatót. Ivan hátrafordult, mintha a tavacska hűs vize csalogatná, hogy menjen vissza.
– Fuchs doktor érdekes hipotézist állított fel – szólalt meg Aljona. – Az itteni állatfajták egyneműek. Rendszerint sohasem távoznak el messzire az hatójuktól. Mihelyt valamelyik állat kimúlik, akár végelgyengülésben, akár betegségben, egy másik az hatóhoz megy, iszik abból a folyadékból, és abban a pillanatban kettéosztódik.
– És milyen következtetést vont le ebből?
– Fuchs feltevése szerint az itató a csorda öröklődés! forrása. Nem víz van benne, habár összetétele szerint hasonlít a vízre, hanem gyenge enzimoldat, amely az öröklődési molekulák láncolatát hordozza magában.
– Sok ilyen itatójuk van? – kérdezte Ivan.
– Egyelőre hatot találtunk. Mindegyik mellett ott a hozzá tartozó csorda.
– Te elhiszed a kutyáról szóló mesét?
– Hogyne. Hiszen a saját szememmel láttam. Tudod, hogy a bolygón nincs se erdő, se nagy tó, se folyó. A fejlődés során az hatókban nemcsak a fajfenntartás képessége alakult ki, hanem az is, hogy hatni tudjon más élő szervezetekre. Ha az egyik tehén elcsámborog a másik, idegen itatóhoz, és iszik belőle, annak a csordának a tagjává válik. Érted?
– Én csak egyet értek: hajlandó vagyok tehénné válni, csak ne haljak szomján.
– Még kétórai út a telepig. Nem bírod ki addig? Én azt hittem, az űrhajósok sokkal szívósabbak.
Ivan eleresztette a füle mellett a szemrehányást. Fémtalpaik egyenletesen kopogtak az izzó köveken, a bolygó két napja pedig könyörtelenül keresztültűzött a szkafanderükön. Árnyék sehol. Az egyik nap pontosan a fejük fölött tűzött, a másik a látóhatár mentén vándorolt, egyáltalán nem volt szándékában lenyugodni, és egy óra alatt háromszor körbejárta az izzó égboltot.
Ismét egy szikla, közelében újabb itató, amely körül rőt szőrű állatok hevertek a tűző napon. Ezek az állatok emlékeztettek kissé a lovakra, csak nagyon elcsigázottnak látszottak.
– Aljonuska – rimánkodott Ivan –, muszáj innom! Muszáj!
– Ne beszélj hülyeségeket! Menjünk! Megmagyaráztam neked…
– Nem hiszem el – mondta Ivan dühösen. – Se neked, se a doktor Fuchsodnak.
Aljonuska nem válaszolt. Szótlanul ment tovább, törékeny alakját szinte átizzította a hőség. Aljona a legelső expedícióval érkezett, és már a negyedik hónapot töltötte ezen a bolygón.
Ivan tegnap este pillantotta meg őt először. A Forgószél űrhajó parancsnoka a kapitányi hídra rendelte, és így szólt hozzá:
– Beszállsz a postagépbe, és Aljona Szergejevnával elindulsz a telepre. Az élelmiszert és a műszereket már elvitte Danyilov. Neked csak levelek maradtak. Meg még a gyógyszerek. Aljona Szergejevna direkt gyógyszerekért szállt fel a röppályára.
A postagép kényszerleszállást hajtott végre egy platóhoz hasonló sík terepen, ötven kilométerre a teleptől. Leszállás közben pozdorjává tört a rádió. De a gyógyszeres ládának nem lett semmi baja. A Forgószél a magasban lebegett, és az összeköttetés megszakadt vele. Gyalog kellett nekivágni az útnak. Hajnalig, amikor még a két nap egyszerre előugrott, könnyű volt az útjuk. De most…
Újabb itató tűnt fel előttük. Ez már a harmadik. Körülötte nem voltak állatok.
– Slussz – mondta Ivan, és ledobta a hátizsákját. – Iszom.
– Itt se szabad – mondta Aljona. – Az állatok a domb mögött legelnek. Tudom.
– Én is tudom – felelte Ivan. – Tudom, hogy semmi bajom nem történik.
Térdre ereszkedett, és szürcsölni kezdte a meleg folyadékot.
Aljona megpróbálta elrángatni a víz mellől, kiabált, sírt, de Ivan meg sem hallotta, csak ivott, ivott és ivott…
A domb mögül előtűnt a bozontos, szarvas állatok csordája. Bőgni, bégetni kezdtek, amikor látták, hogyan változik át a szemük láttára a kétlábú jövevény ugyanolyan állattá, mint ők.
Ivan felugrott, megpróbálta lerázni magáról a rátapadt vízcsöppeket, kiköpni a nyálát. Kiáltani akart, de csak panaszos bégetés hagyta el száját. Nem bírt tovább két lábon állni, ledobta magát, és kezének patái csattanva verődtek a sziklának.
A csorda egészen közel jött hozzá, és megállt. Az állatok szokásuk szerint teljesen jámborul viselkedtek.
Aljona nem emlékezett rá, mennyi ideig ült a kövön, csukladozva, zokogva a rémülettől és tehetetlenségtől. Az állat, amelyik az imént még Ivan volt, odanyomakodott hozzá, orrával bökdöste a térdét, mintha könyörögne: Segíts! A szkafander úgy lógott rajta, mintha valami tréfamester egy kecskét bújtatott volna bele.
Végre Aljona felállt, egy szíjból nyakörvet fabrikált, hátára vette a másik hátizsákot is, és elindult a telep felé. Nem érezte, többé se a tikkasztó forróságot, se a szomjúságot.
– Fél kilométerrel odébb összetalálkozott a mentőosztaggal. A telepen szívesen emlegetik, hogyan találtak rá a sivatagban a kisírt szemű, elcsigázott Aljona Szergejevnára, aki két hátizsákot cipelt és egy szkafanderes bakkecskét vonszolt maga után. Ha valaki egyszer eljut erre a telepre, biztos elmesélik neki ezt a históriát. S ha az illető kétkedve fogadná, kivezetik az udvarra, ahol egy ötszarvú bakkecske kering bús képpel a karámban. – Tessék – mondják majd –, ez az az űrhajós, aki nem hallgatott Aljonuskára. Ivan odamegy az emberhez, pofáját a térdéhez dörgöli. Egészen kezes jószág, és nagyon ragaszkodik az emberekhez.
Ha az újonnan jött szörnyűlködni kezd, közlik vele, hogy Fuchs doktor minden napra ígéri, hogy elkészíti az ellenmérget, és visszaadja Ivannak emberi külsejét.
Ezek után azonban jobb elkerülni Fuchs doktort, mert rettenetesen dühös lesz, és azt mondja, igazán elege van már ezekből a hülye viccekből, ez a szerencsétlen állat a legközönségesebb bakkecske, Ivan, az űrhajós pedig szerencsésen visszarepült a Földre.
Ki tudja, lehet, hogy az orvos szégyelli bevallani, hogy eddig még nem sikerült feltalálnia az ellenmérget.

7

Pavlis, miután elolvasta az elbeszélés utolsó mondatát, nyomban elaludt, és egész éjjel szomjúság kínozta és félelem, hogy bakkecskévé változik. – Nem, nem – mondta álmában a csábosan mosolygó Milja néninek –, nem iszok a limonádéjából. Még citrommá változom, és egy ágon himbálózhatok. Akkor pedig befellegzett az űrrepülésnek, hiszen tudja…
Amikor reggel felébredt, megpróbálta elnyomni magában ezt a természetellenes félelmet, de amíg csak meg nem szólalt a reggelihez hívó gong, nem tudta rászánni magát, hogy kinyújtsa a kezét az asztalon levő pohár víz felé.
– Micsoda hülyeség – mondta hangosan, s felült az ágyban. – Én ezt a mesét gyerekkoromban olvastam. Még a nevek is ugyanazok. – Aztán arra gondolt, hogy az is eredmény, ha az űrhajósok régi népmesemotívumokat dolgoznak fel: a kozmikus folklór tehát egyenértékűvé válik a valódival.
– Máris két értékes művet kaptam az almanach számára – jelentette be Pavlis a reggelinél. – Kezdetnek nem rossz. Különösen ha figyelembe vesszük, hogy a szerzőknek csak a tegnapi este állt a rendelkezésükre.
Többé nem került szóba az almanach. Ezen a reggelen nagy munkában volt mindenki: ellenőrizték a hajtóműveket és a műszereket a fékezés előtt, és általános rendet csináltak az űrhajón. Lescsuk és Kudarauszkasz kiment, megvizsgálták kívülről az űrhajó testét, és kicserélték az egyik antennát. A kapitány és Bauer a tegnap felfedezett meteorit-áramlatok röppályájának kiszámításába merült bele. Hriszto Rajkov a navigációs teendőket tanulmányozta: két hét múlva vizsgázik belőle.
Pavlis nem foglalkozott most az almanachhal: készen voltak a Munán talált baktérium-kultúrák, és az orvos Aróval együtt két órán át vizsgálta őket a mikroszkóp alatt.
Amikor visszatért a kabinjába, újabb kéziratot talált az asztalán. Fogalma sem volt, ki írhatta és hozhatta be: az űrhajón levő írógépek mind egyformák.
Pavlis a kéziratot a többihez tette, és leült az írógéphez. Be kell fejeznie a saját elbeszélését.
Nyinával, az orvosnővel az ingatag stég legvégén ültünk. Itt szoktak kikötni a sétahajók. Nyina kék esőköpenyébe burkolózott. Alkonyodott. Vártuk a mérnököt, aki megígérte, hogy kihoz a gyárból egy repülőautót. Megbeszéltük, hogy átrepülünk Szuhumiba vacsorázni. De a mérnök késett.
– A Munán vannak tengerek? – kérdezte Nyina.
– Hogyne. Ugyanilyenek. Csak halottak. Nincsenek rajtuk kacsák.
– A hullámok is ilyenek?!
– Nem. Nagyobbak. Sokkal nagyobbak. Ott mindig fúj a szél.
– Nagyon szomorú lehet ott az élet.
Nyina ezt nem kérdezte, hanem megállapította, mert biztos volt benne, hogy a Munán nagyon szomorú az élet. Sokat meséltem neki a Munáról, az elpusztult Manvéról, a penészes hegyoldalakról, Vaprasz föld alatti bunkerének kongó folyosóiról.
– Ma már emberek laknak a kupolában. Lehet, hogy már több százan vannak. Három év múlva újra meglátogatjuk a bolygót. Te is velünk jöhetsz. Orvosokra szükség van. Hallottam, hogy a szferidák hatalmas erejű fertőtlenítő berendezéseket küldtek a Munára. Két-három év múlva már szabadon barangolhat az ember a bolygón…
Nyina fázósan összehúzta magán a köpenyt. Az apró hullámok sűrűn csapkodták a cölöpöket…
– Elnézést – szólt egy hang az ajtóból. – Nem zavarom?
– Nem – felelte Pavlis. – Jöjjön beljebb.
Az ajtóban a munai patrícius állt. Négyujjú kezében összecsavart kéziratot tartott.
– Foglaljon helyet – mondta Pavlis, és magában elátkozta a szerkesztőségét. – Szintén benne akar lenni az almanachban?
– Ezáltal kozmikus jellegű lesz a kötet. Három civilizáció képviselői és a többi.
A patrícius még mindig a fordítógépet használta. Megszokta ezt a kis fekete dobozt, amelyet általában szórakozottan forgatott az ujjai közt. De most az ujjai gyorsabban mozogtak, mint általában.
– Az én novellám tematikája valószínűleg kissé eltér attól, amit ön vár a szerzőktől. Az önök világa rendezett, derűs világ, én ellenben… de hiszen tudja, hogy honnan jövök. Úgyhogy nincs kizárva, hogy ha elolvassa, mégsem teszi be az almanachba… a hangulata miatt.
– Senkit sem korlátozunk semmiben – mondta Pavlis. – Furcsa is lenne, ha ön a földi űrflotta életéről írt volna elbeszélést. Nagyon furcsa volna.
– Furcsa, bizony – bólintott a patrícius. – Akkor most felolvasom önnek.
– Ó, nem, nem, majd én…
– De igen, mert már majd szétrobbanok az idegességtől – mondta a patrícius. – Képtelen vagyok kivárni. Itt kószálnék a folyosón, és mindenkinek útjában volnék. Az elbeszélésem rövid. Állatokról szól.
– Miféle állatokról? – lepődött meg Pavlis.
– A mi állatainkról. A munai állatokról, csak hát ön nem ismeri őket. Lefordítottam az elbeszélést oroszra, és az állatokat is behelyettesítettem.
– Hogyhogy behelyettesítette?
– Úgy, hogy földi állatokat szerepeltetek helyettük.
– Miért?
– Hogy megértsék. A mi faunánk némileg hasonlított a földihez. Amikor tehát a trakanszról írok, a "medve" szót használom. A medve is egy nagy állat, és a két hátsó lábán jár.
– De a medve többnyire nem a hátsó lábán jár.
– Igazán? Pedig Kira azt mondta, hogy a hátsó lábán jár, vagy ahogy éppen akar. Kira akkor nem ért rá több időt szentelni nekem. Így már értem, gondolta Pavlis. Ez a szerencsétlen telebeszélte a fejét, és Kira mindenre igent mondott, csak hogy hagyja már békén. Most pedig rám szállt!
– Olvassa – mondta megadóan.
– Nem olvasom – tiltakozott a patrícius. – Elmesélem, ön pedig figyeli a szöveget.
– Rendben van – bólintott Pavlis. Most már nem hátrálhatott meg.
– Most – kezdte a patrícius, és kényelmesen elhelyezkedett – egy kisebb előszófélét szerkesztek szóban, amelyben megvilágítom bolygónk néhány problémáját. Például a túlnépesedést, amelyet az elbeszélésemben említek.
– Ismerem ezt a problémát.
– Csakugyan? – A patrícius csalódottnak látszott. – Akkor a rezervátumról beszélek. Egészen mások voltak, mint a földiek. Területükre nézve nem voltak nagyok…
Pavlis az órájára pillantott. A mutatók a maguk megszokott ütemében keringtek a számlapon, és az orvos szinte fizikailag is érezte, hogy szalad az idő. A patrícius meg csak mondta a magáét:
– Virágzott a korrupció… nagy összegű megvesztegetések… egyes bőrök… a patríciusoknak nem fizetődött ki… különösen a divat szeszélyei… Különben, el kell mesélnem önnek egy esetet, amely szintén Manvéban történt…
Pavlis bármely más szituációban szívesen végighallgatta volna a patríciust, a legbeszédesebbet a Muna lakói közül. De most nemcsak kutatóorvos és űrhajós, hanem elsősorban író, s a befejezetlen elbeszélés szólította, és elmélyült figyelmet igényelt…
– Ön nem figyel rám? – kérdezte a patrícius.
– Dehogynem – tiltakozott Pavlis. – "A manvei Lukun a rezervátumból ellopott három bara…"
– Baraszger.
– "…három baraszger bőréért vásárolta meg a helyét a második kasztban."
– Ez az. Elbeszélésemben azt a tendenciát érintem…
– Mindent értek. Kezdjük hát – mondta Pavlis –, különben ebédig sem végzünk az olvasással.
– Helyes – bólintott a patrícius.
Pavlis elvette tőle a kéziratot, és a patríciusnak nem maradt más hátra, mint hogy hozzáfogjon a történet elbeszéléséhez.
– Címet még nem találtam neki. Majd később kigondolok valamit. Az elbeszélés így kezdődik: "A Ligon mögötti hegyekben jöttek össze. Nem voltak sokan: a vén, de nagyon ravasz medve, két szarvas, egy kőszáli kecske, tizennyolc nyúl, három róka és egy farkaskölyök. Aztán befutottak a mókusok és két mormota."
– Várjon! – szólt közbe Pavlis. – Talán mégis jobb volna, ha visszaállítaná a valódi neveket. Mert így nagyin bután hangzik: Ligon és tizennyolc nyúl. Írjuk inkább úgy, hogy eredetileg volt: "A vén, de nagyon ravasz trakansz…"
– De hát akkor mindjárt rájönnek, ki írta! – kiáltott fel a patrícius. – Ki írhat rajtam kívül a trakanszról? Inkább visszaveszem az egészet. Ön mondta, hogy jeligésen küldhetjük be…
– Igen – bólintott Pavlis. – Jól van. Folytassa.
– "…Aztán befutottak a mókusok és két mormota." "Mindenki itt van?" – kérdezte a medve.
"Láttam az őzt, de nagyon beteg" – felelte a nyúl…
– Önöknél az állatok beszélnek? – kérdezte Pavlis.
– De hiszen ez nem reális elbeszélés, hanem allegória – mondta a patrícius. – Igen elterjedt irodalmi műfaj a Munán. Kétszáz évvel ezelőtt a pronegai nagy Kisz allegóriát írt a szumszokról. A szumszok is beszéltek.
– Jól van – mondta Pavlis. – Folytassa.
"Azt hiszem, nincs szükség magyarázatra – mondta a medve. – A helyzet világos. Ha nem tudjuk elérni a rezervátumot, a Munán nem marad egyetlen vad sem. Tegnap elkezdték az utolsó nagy erdő kitermelését. Nem titok, hogy a farkasnak a kutyák között kell bujkálnia, a nyulak pedig a pincékben keresnek menedéket. Elvesztettük az évszázadok óta folyó csatát. Jóformán teljesen kipusztítottak bennünket. Ki ismeri a rezervátumba vezető utat?"
"Én ismerem – jelentkezett a szarvas. – Megpróbáltam belopózni oda, de kerítés állta utamat."
"Messze van?"
"Reggelre odaérhetünk."
"Akkor indulás – szólt a medve. – Nem szabad tovább várnunk."
Az állatok félénken elindultak a néptelen országút szélén. Útközben csatlakozott hozzájuk a kócsag. Előttük repült, és figyelte, nem fenyeget-e valahonnan veszély. Közvetlenül a rezervátum előtt két mezei egér állt be a sorba.
Ott volt előttük a kerítés. Rajta fehér felirat: Rezervátum.
A medve orrával megnyomta a csengőt.
Az állatok nyugtalanok voltak. Vajon hogy fogadják majd őket?
Egy álmos ember jött a kapuhoz. Csodálkozva pillantotta meg a ködben az állatokat.
"A rezervátumba jöttünk – mondta a medve a többiek nevében. – Már nincs mit ennünk. Kimerített a folytonos bujkálás. Ha nem fogad be bennünket, egy hét múlva nem lesz egyetlen vad sem a Munán."
"Gyertek be – szólt az ember. – Nem, nem az etetővályúhoz. Előbb az izolátorba."
Az állatok szófogadóan elindultak a nagy, sárga épület felé. Amikor az ajtó bezárult mögöttük és a reteszt is ráhúzták kívülről, az ember elszaladt a másik házhoz. A segédje éppen kását kanalazott az asztalnál.
"Grulad! – kiáltotta az ember a küszöbről. – Micsoda szerencse ért bennünket!"
"Mi történt? Szereztél valami eledelt a kecskénknek? Vagy kieszelted, mivel táplálhatjuk az oroszlánkölyköt? Vagy, hogy mit mondunk majd a revizoroknak a hónap végén?"
"Grulad, te nagy tudós vagy – folytatta az ember. – De még te sem találod ki, milyen szerencse ért bennünket. Rengeteg vad jött hozzánk. Még egy medve is van köztük. Most aztán megmenekül az éhhaláltól az oroszlánkölyök, és nekünk is lesz mit ennünk legalább két hónapig. A vadak menedéket kérnek."
"Most hol vannak?" – kérdezte izgatottan Grulad, és félrelökte a tányért.
"Bezavartam őket az izolátorba."
"Remek!"
Ott álltak az izolátor ajtaja előtt. Egyszer csak Grulad így szólt:
"Csak az a kár, hogy ezek az utolsó vadállatok a Munán. És ránk bízták magukat. Több állatunk már nem lesz…"
"Te pedig elfeledkezel arról, hogy két hónapig igazi húst ehetünk! És egyetlen revizor se buktat le bennünket. Meg az oroszlánkölyöknek is lesz mit ennie. Megéri még a következő revíziót is."
Miután ekképp eloszlatták tétovázásuk utolsó maradékát is, bementek az izolátorba, ahol reménykedve várták őket az állatok. És a géppisztolyukkal leterítették valamennyit.
– Ennyi az egész? – kérdezte Pavlis.
– Igen. Miért, mi kellene még? A jelige: "Szeresd a gyengébbet". Ironikus jelige.
– Ha már földi medvéket szerepeltet, bibliai kifejezést is használhat – mondta Pavlis. – Például: "Szeresd felebarátodat."
– Helyes.
A patrícius ráírta a jeligét.
– Még egy megjegyzés. Én az ön helyében mégis visszaállítanám az állatok munai nevét, így is tudja mindenki, hogy a cselekmény önöknél játszódik le, hiszen elárulják a helységnevek.
– És ha földi nevekkel helyettesítem?
– A Földön ilyesmi nem történhet meg. Álallegória lenne belőle.
– Jól van – mondta a patrícius. – A többi elmegy?
– El – felelte Pavlis. – Habár a novella csakugyan elég szomorú.

8

Nemsokára itt az ebéd ideje. Nem volt már értelme folytatni a saját elbeszélését. Pavlisnak eszébe jutott, hogy még van egy elolvasatlan kézirata; amelyet az asztalon talált délelőtt. Fogta és elolvasta.

"TALÁLKOZÁS AZ ABORIGENSEKKEL"

Nem könnyű rábukkanni egy civilizációra. Évtizedek telnek el, míg a felderítőkorong közli: itt és itt az élet nyomait fedeztem fel. De még az ilyen esetek kilencvenkilenc százalékában is kiderül, hogy az értelmes élet kialakulása azon a bolygón még nagyon messze van.
Mégis szüntelenül keressük. Ez a kötelességünk, a missziónk. Nekünk sikerült elsőnek kijutni a világűrbe. Meg kell találnunk azokat, akik még nem jutottak el idáig, és segítenünk kell rajtuk.
Még a Galaktikai Központban is kevés ember dicsekedhet el azzal, hogy részese volt egy másik értelemmel való első találkozásnak.
Az ilyen találkozásokhoz különféle érdekes történetek és esetek fűződnek. Egy ilyen esetről hallottam az apámtól, aki híres utazó volt.
A bolygót, amelyre apám űrhajója leszállt, dús növényzet borította. Félelmetes szörnyetegek kószáltak az erdőkben, óriási gyíkok és kígyók éltek a tavakban és folyókban. Óriások voltak, de eszük egy csepp sem volt. Nagyon fáradságos munkába került a bolygó feltérképezése.
Egyszer az apám és a társa, név szerint korona Egg, terepjárón utazott az erdőben. Súlyos, puha ágak csapódtak a terepjáró ablakainak, levelük hozzátapadt az üveghez. A nap sugarai keresztültűztek a sűrű ágakon.
Ekkor észrevettek egy kitaposott ösvényt. Lehet, hogy vadállatok csapása volt, ennek ellenére a terepjáróval ráfordultak az ösvényre. Pár száz méter után a kocsi lefékezett. A puha földön jól látszottak a karmok óriási nyomai. Apám kijelentette, hogy szerinte egy sárkány haladt el nemrég az ösvényen. Ezek a hatalmas vadak nagyon veszélyesek voltak, és kézifegyverrel csak akkor lehetett leteríteni őket, ha telibe találták. Az expedíció tagjai nem szerették a sárkányokat: egy sárkány rátámadt a botanikusokra, egy másik összetörte a meteorológiai automata állomást.
A nyomok egy horhosba vezettek, melyet tüskés bozót nőtt be. A bokrokból szökőkutakként törtek magasba a fák. Apám megjegyezte, hogy annak idején, amikor bolygónkon kialakultak az értelmes lények, élethalálharcot vívtak ugyanilyen fenevadakkal. Korona Egg tréfásan azt válaszolta, hogy ő ugyan nyakába szedné a lábát, ha összetalálkozna ezzel a szörnyeteggel, még ha észbelileg sokszorosan túlszárnyalja is a sárkányt.
A terepjáró átgázolt egy patakon, és kúszott a partfalon. Az utasok ekkor a sziklában egy barlang nyílását fedezték fel, s apám azt mondta, hogy sok évszázad múlva a bolygó értelmes lakói talán majd lakhelyül választják ezt a barlangot. Korona Egg egyetértett apámmal, de hirtelen felkiáltott:
– Nézze csak, az aborigensek!
A következő pillanatban mindnyájan megpillantották őket. Furcsa lények voltak, egyáltalán nem hasonlítottak a koronákra. Két hosszú lábuk és két pár felső végtagjuk volt, szintén nagyon hosszúak. Fejük kicsit hasonlított az emberekére, illetve a munaiakéra, de égnek álló, kemény hajuk taraj félét képezett rajta. Az aborigensek mezítelenül jártak, csak egy-egy silányan kidolgozott bőrdarab fedte testüket.
Az aborigensek nem vették észre a koronákat. A terepjárót eltakarta a bozót, az apám által nyomban bekapcsolt filmfelvevőgép berregése pedig nem hallatszott el odáig.
Apám halkan azt mondta: attól fél, hogy az aborigensekre lecsap a sárkány, hiszen itt kószál a közelben. Ezeknek gyakorlatilag nincs semmilyen fegyverük.
Mintha csak meghallotta volna apám óvatlanul kiejtett szavait, a sárkány a következő pillanatban előugrott a jobb oldali bokrokból, és behemót testéhez képest meglepően könnyed szökelléssel az aborigensekre vetette magát. Két feje ide-oda himbálózott, mintha a vékony nyakak nem bírnák tartani.
Korona Egg azt tette, amire e pillanatban erejéből futotta: bekapcsolta a szirénát, hogy figyelmeztesse az aborigenseket. A kézifegyver nem volt megtöltve.
Az aborigensek már későn vették észre a sárkányt. Egy facsoport felé vetették magukat, de nyilvánvaló volt, hogy nem sikerül elérniük a menedéket. A sárkány már a sarkukban volt.
Korona Egg gázt adott, és a terepjáró megugrott, mintha maga is egy sárkány lett volna, leszáguldott a lejtőn. Apám kilőtte a rakétát a kézifegyverből, de a nagy sietségben nem tudott jól célozni, és a lövés csak a sárkány farkát vitte el. A fenevad csodálkozva hátrafordult – s ekkor apám második rakétája telibe találta.
A terepjáró a lihegő aborigensek előtt fékezett le. Korona Egg leugrott a fűbe, és hogy békés szándékát mutassa, szélesre tárta a karját.
Az aborigensek nem is gondoltak menekülésre. Egyikük pillanatnyi töprengés után szintén széttárta a karját. Mind a négyet. Egy másik mondott valamit, valami teljesen érthetetlen nyelven.
Korona Egg magára mutatott, és tagoltán kimondta a nevét. Az aborigens szintén a mellére bökött, és mondott valamit. Apám alig bírta visszatartani a nevetését. A helyzet valóban elég komikus volt. Korona Egg megismételte, hogy az ő neve Egg. Úgy látszik, az aborigensek gondolkodási képessége még nem volt eléggé fejlett, mert az ott nagy nehezen kimondta ugyanazt a szót. Mintha őt is Eggnek hívnák.
Amikor apám eddig ért az elbeszélésben, mindig elfogta a nevetés. A helyzet komikumát az idő sem tudta csökkenteni.
Korona Egg jelbeszéddel mutatta be, hogyan célozta meg a sárkányt, bár a valóságban ezt az apám cselekedte. Aztán lövésszerű hangot hallatott.
Az aborigens megértette. Bólintott és reszketést mimelt, majd megint ezt mondta: Egg. Ezzel talán az elismerését fejezte ki. Korona Egg ezután felmutatott az égre, így adva értésére, hogy ő onnan érkezett.
Szünet következett. Az aborigens végül lehajolt, és ügyes mozdulattal kitépte a sárkány hatalmas agyarát. A másik ugyanezt a műveletet végezte el a sárkány másik fejével. Az egyik agyarat az aborigensek felajánlották korona Eggnek, aki köszönettel elfogadta az ajándékot.
Apám azt mondta korona Eggnek, hogy a sárkányfog a fenevad legyőzésének jelképe, és törzsbeli társaik szemében egészen biztos, hogy ezek az ősvadászok lesznek a rettenetes fenevad legyőzői.
A beszélgetés folytatása céljából apám leült a földre, és egy letört ággal lerajzolta a földre azt az ábrát, melyet a Földön Pitagorasz-tételnek neveznek. Az aborigensek semmi jelét nem mutatták az örömnek, amiből apám arra következtetett, hogy még nem is ismerik a geometriát.
Végül is az aborigensek megunták a dolgot. Egyikük elvette apámtól az ágat, és hozzárajzolt a háromszög-ábrához egy farkat és egy agyaras pofát, így egy sárkány ábrája lett. Ezek után az aborigensek indulni akartak. Hiába ajánlották fel nekik a koronák, hogy elviszik őket a faluig vagy a barlangig, az aborigensek elmentek.
Korona Egg és apám nem tartotta illőnek követni őket, és visszatértek az űrhajóra, hogy beszámoljanak találkozásukról, majd megtárgyalva az ügyet, kidolgozzák az aborigensek felkutatásának és a kapcsolatfelvételnek a programját. De se azon a napon, se másnap, nem sikerült megtalálni őket. Az expedíció jóformán az egész bolygót átfésülte – minden eredmény nélkül. Nemhogy az aborigenseknek, de semmilyen más értelmes életnek nem bukkantak a nyomára.
Üres kézzel kellett távozniuk a bolygóról. És a rejtély továbbra is rejtély maradt volna, ha a hazatérésük után nem kerül sor arra a nagyszabású bolygóközi értekezletre, melyen a primitív civilizációk kérdéseivel foglalkoztak.
Apám is jelen volt azon a konferencián. Képzeljék el, mennyire meglepődött, amikor a Szferidáknak nevezett bolygórendszer képviselője előadásában egy igen érdekes (és rejtélyes) esetet említett, így adta elő:
Nemrégen az egyik bolygón (és most a koordináták következtek, amelyekre apám mindjárt felfigyelt) a Szferidákkal kapcsolatban álló távoli rendszerből érkezett csoport tartózkodott. Ez a csoport szándékosan választott lakatlan bolygót, hogy filmre vegye az értelmes élet keletkezését. Kalandfilmet akartak forgatni, A forgatás ideje alatt két, az ősemberhez hasonlóan állatbőrökbe öltözött színész bevetette magát a sűrűbe, hátha rábukkannak valamilyen ottani fenevadra, amelynek agyaraiból emléktárgyakat készíthetnek. De úgy esett, hogy nem ők találtak rá a fenevadra, hanem az fedezte fel őket, és váratlanul rájuk támadt. Nem tudni, hogyan végződött volna a kaland, ha nem jelennek meg ugyancsak váratlanul – a bolygó aborigensei, vagyis bennszülöttei, s nem terítik le a fenevadat. A beszélgetés során kiderült, hogy az aborigensek (lefényképezni nem sikerült őket, a leírás pedig, amit a tudományos szempontból laikus színészek adtak, elég homályos volt) elértek bizonyos eredményeket. Például ismerték a geometria alapelemeit. E találkozás után azonban a forgatócsoportnak sürgősen el kellett hagynia bolygót, mert engedélye csak lakatlan bolygóra szólt; az újonnan felfedezett civilizációkkal való kapcsolatfelvétel a szakemberek előjoga. A későbbiek folyamán, mondta az előadó, megmagyarázhatatlan dolog történt. A forgatócsoport beszámolója után külön expedíció indult arra a bolygóra. Az egész bolygót bejárta, hogy meglelje az értelmes élet nyomait, de az égvilágon semmit sem talált. Ezért felhívással fordulnak az egész világegyetem őslénykutatóihoz: segítsenek megfejteni a kozmosz legújabb titkát.
Az előadás után a hallgatóság meglepetésére felállt az apám. Szerényen szót kért, és a nevetéstől fuldokolva, előadta találkozásukat a – színészekkel.
A titokra tehát fény derült. Ha apám nincs a küldöttek között, az antropológusok még mindig vele vesződnének. Tankönyvből tankönyvbe vándorolna a furcsa tévedés, amely azért eshetett meg, mert a különböző világok képviselői nem ismerik egymást eléggé.
Az elbeszélés alatt ott állt a szerző neve: korona Aro. Jelige: "Ne hidd, hogy okosabb vagy a másiknál."
Pavlis kihúzta a nevet, csak a jeligét hagyta meg. Habár aligha akad valaki az űrhajón, aki ne találná ki, ki az elbeszélés szerzője.

9

Pavlis csak ebéd után tudta folytatni a saját elbeszélését. Egy papírlapra ráírta: "Nem vagyok itthon. Húsz perc múlva jövök vissza" – és a cédulát rátűzte az ajtajára.
Újra el kellett olvasnia a leírtakat, mert egyet s mást elfelejtett közben. Aztán visszatért abba az ősz eleji tengerparti városkába, amely részben a saját fantáziájának szüleménye, részben valódi emlék.
– Mesélj valamit a Munáról – kérlelte Nyina.
– Nehezen megy. Lassan mindent elfelejtek. Csak apró részletek, jelenetek maradnak meg bennem, amelyek csak nekem és talán még valakinek érdekesek. A többi belekerül a könyvekbe, cikkekbe, visszaemlékezésekbe, melyeket mások írnak meg, önálló életre kel, és idegenné válik. Nem tudom miért, de az űrhajóhoz vezető éjszakai utam jut eszembe, meg a sziklák mögül felvillanó torkolattüzek, egy kiáltás…
– Azt mondtad, hogy van még valaki más is, akit érdekelnek az emlékeid.
Nem feleltem mindjárt. A tengert néztem. Kék volt, majdnem ibolyaszínű. Egészen a horizonton, akár egy kék nyíl, siklott a menetrend szerinti rakéta.
– Nő az illető?
– Igen – feleltem. – Egy bolgár lány. Sznezsinának hívják. Ő is ott volt az űrhajón.
– Szeretted?
– Nem tudom. Egyszer együtt ültünk a tengerparton. A Munán. De ott csak a legteljesebb védelmet nyújtó szkafanderben lehet a szabadban ülni. Egy nappal a visszajövetelünk előtt történt. Vidám hangulatban volt. Azért, mert kettesben voltunk. Bűntettet követtünk el. Elloptunk az űrhajóról egy jelzőtokot. Olyan nagy bűn azért nem volt, mert nem az volt az utolsó tok. Irtunk egy levelet, afféle hülye levélkét, hogy jól vagyunk, nem kell bennünket megmenteni. Bekapcsoltuk a hajtóművet, és a tok a magasba szállt: fel-felizzott, parányi csillaggá változott, aztán eltűnt a felhők közt.
– Mint egy palack a tengerben – jegyezte meg Nyina.
– Igen, mi is erre gondoltunk. Mi is tengerben élünk, csak ez a tenger végtelen. A tok sokáig úszkál majd a hullámain. Talán egyszer egy hullám kidobja a partra, mármint egy ismeretlen bolygóra. Vagy felszedi egy arra járó hajó.
– Nézd csak, jön a mérnök – mondta Nyina.
A repülőautó leereszkedett a homokra, a mérnök az ablakból integetett, hogy siessünk. Végigszaladtunk a stégen, lábunk alatt nyikorogtak az öreg deszkák.
Beszálltunk a szűk fülkébe.
– Szuhumiba? – kérdezte a mérnök. – Nem gondoltátok meg magatokat?
– Ahogy megbeszéltük – feleltem.
S ezzel már ismét a Munán voltam, újra láttam a szürke tengert, az alacsonyan úszó, rongyos felhőket, a mellettem álló Sznezsinát és a lábaihoz csapódó hullámokat.
A repülőautó a levegőbe emelkedett, és dél felé fordult.
– Nézzétek csak – szólalt meg Nyina. – Csillaghullás. Arányló ösvényt rajzolva a sötétülő égboltra, egy meteorit zuhant le a közelünkben.
– Idegen világok hírnöke – jegyezte meg Nyina. A műszertáblán felvillant a monitor.
– Ez nem meteorit – mondta a mérnök. – Inkább egy műhold. Nézzétek a jelzést.
– Felvesszük? – kérdeztem. A mérnök bólintott.
– Jaj! – kiáltott fel Nyina. – Hátha egy jelzőtök?
– Lehetséges – felelte közömbösen a mérnök. – De mégsem. Azokat elkapdossák a külső bolygókon.
Nyina rám nézett. Nem tudom, miért, de nekem is kedvem támadt megnézni, vajon az a jelzőtok-e.
Nyinának volt igaza. A jelzőtok ott ringott a hullámokon, fedelén ütemesen villogott a fény. A tok követelte, hogy halásszák ki.
A repülőautó közvetlenül a víz fölött lebegett. Kinyúltam az ablakon, és kihalásztam a vízből a tokot. Jó nehéz volt, alig bírtam felemelni. Ugyanolyan tok volt, mint amelyet Sznezsinával bocsátottunk fel a Munáról.
A tokot az autó aljára fektettem, és Nyinára néztem. Szeme nagy volt és csillogott az örömtől, amiért mindjárt csodát fog látni. Jóleső izgalma énrám is átragadt.
– Miért nem nyitjátok már ki? kérdezte Nyina.
– Minek? – kérdezte a mérnök. – Leadjuk Szuhumiban az űrállomáson. Az ő dolguk felnyitni.
Nyina megint rám nézett, mint aki tőlem várja a támogatást.
– Nyissuk ki – mondtam. – Szörnyen kíváncsi vagyok.
– De hiszen tudod, hogy tilos! És ha egy vírus került bele? Egy idegen vírus.
– Nincs benne semmiféle vírus – mondta Nyina. – Én tudom, mi van benne.
– Mi?
– Egy levélke.
– Lehet – bólintott a mérnök. – Esetleg vészjel.
Nyina nem várt tovább. Lecsavarta a fedelet, és a tok mellé helyezte.
– Hogy kell a belső fedelet kinyitni? – kérdezte.
– Mégis kinyitjátok? – kérdezte a mérnök. – Én nem bánom, ahogy akarjátok.
A mérnök előrenézett, ahol a látóhatár kékjéből előtörtek a Kaukázus rózsaszínű ormai.
Megmutattam Nyinának, melyik gombot kell megnyomni. Furcsa gyengeség fogott el. Tudtam, hogy képtelenség, mégis biztos voltam benne, hogy ez ugyanaz a tok, és most utolért, visszatérített a múltba, amely nem tűnt el, hanem itt van velem. Ha Sznezsina elfelejtett, és most több ezer kilométer távolságban van is tőlem, a múlt elől akkor sem rejtőzhetem el. Megmarad bennem, bármennyire szeretném elhitetni magammal, hogy nincs többé.
– Üres – mondta csalódottan Nyina.
– Nem üres – feleltem. – Ha van benne levél, csak az oldalzsebben lehet. Itt van, ni.
És kihúztam a levelet.
Nyina vállamra tette a kezét, mintha meg akarna nyugtatni.
– Hadd nézzem meg – szólalt meg a mérnök.
Nem válaszoltam, míg magam el nem olvastam az üzenetet.
– Tessék – mondtam. – Eltévesztették a címet. Jelentés a Jupiter-fogyatkozásról az aszteroida-sávban. A jelzőtok tudniillik – magyaráztam Nyinának – a laboratóriumok közti kapcsolat egyik formája. A fogyatkozás nyolc hónappal ezelőtt zajlott le.
Nyina kinézett az ablakon a fehér habokra, amelyek keresztül-kasul szabdalták a kék vizet. A repülőautó lefelé ereszkedett, mintha Szuhumi fényei húznák maguk felé.
…Azt mondtam, hogy melegem van, és kimentem rágyújtani a verandára. Az esténk el volt rontva, és én voltam az oka. A mérnök nem tudta, miről van szó, és nyilván azt hitte, hogy összevesztem Nyinával, csak nem valljuk be. A fejem fölött vastag, érdes szőlőlevelek himbálóztak. Csak egy naiv hülye képes azt hinni, hogy egy tok három év alatt megteheti a kilencvenhárom fényévnyi távolságot.
Lementem az utcára, rendeltem egy repülőautót, és el sem búcsúzva útitársaimtól, felszálltam a levegőbe. Keletre repültem, a pamíri intézet felé, ahol Sznezsina dolgozott. Most ébredtem tudatára, hogy az alatt a három év alatt állandóan feléje közeledtem. Három éve és három órája. Három órát tart az út Szuhumitól a Pamírig.
Jelige: "Emlék."
– Kész – mondta hangosan Pavlis. – Pompás kis írás – habár még jobban is meg lehetett volna írni.
Lefeküdt az ágyra, az elbeszéléssel a kezében. Átolvasta, itt-ott belejavított. Most aztán jöhet a szerkesztés.

10

– Van még valaki, aki kéziratot akar leadni? – kérdezte Pavlis, benyitva a társalgóba.
– Hát még mindig nincs elég? – kérdezte a Kölyök. – Azt hittem, az egész kabinod plafonig tele van kéziratokkal.
– Így is van – felelte Pavlis. – De mi szerkesztők mindig tudunk helyet szorítani.
– Tudod mit? – szólt a Kölyök. – Jobb volna, ha minél előbb kiadnád azt az almanachot. Mert azután kezdődik a fékezés, és az irodalmi alkotások a feledés homályába merülnek.
– Bizony – bólintott Lescsuk. – Már semmi olvasnivalónk sincs.
– Hát jól van – mondta Pavlis. – Ha akad még kézirat, vigyétek be a kabinomba. Én addig átmegyek Bakovhoz.
Az első tiszt a kapitányi hídon tartózkodott.
– Alekszej Ivanovics – szólította meg Pavlis –, ezer ív jó minőségű papírra lenne szükségem.
– Ne is reménykedj – jelentette ki azonnal Bakov.
– Hiszen tudja, hogy az almanachhoz kell.
– Mindössze két csomag papírunk maradt, az meg kell az embereknek. Közeledünk a Földhöz, és mindenki ír. Jelentéseket meg naplót.
– Tisztában vagyok vele – felelte Pavlis. – Na de először is: egészen biztos, hogy több papír van. Rossz gazda lenne, ha csak két csomag papírt hozott volna magával.
– Pavlis doktor – mondta Bakov –, ez űrhajó, nem pedig repülőhivatal. Mi helyett hoztam volna több papírt? A maga gyógyszerei helyett? Az agyak tartalék alkatrészei helyett? A fogkefék helyett?
– Na és ötszáz ívet tudna adni? – kérdezte Pavlis.
– Minek az a rengeteg papír?
– Legalább harminc-negyven példány kellene az almanachból. A legénység minden tagjának, azután az űrhajó-térnek, a világ nagy könyvtárainak, a néprajzi intézeteknek. Persze, elkelne belőle ötezer példány is, de én megértem az ön helyzetét, és csak ötszáz ív papírt kérek öntől. Egy csomagot. Egyetlenegyet.
– Nem – felelte Bakov. – Már így is két napja szaladgálnak hozzám papírért.
Végül megállapodtak háromszáz ívben. Pavlis ennyit sem remélt. Még ötven ívet összeszedett a kajütökben. A papírköteget lehordta kabinjába, elhozta a kapitányi hídról a sokszorosítóhengert. Mindent előkészített.
Ekkor észrevette, hogy az íróasztalán heverő kéziratrakás a távollétében kissé megnőtt. Újabb két kézirat érkezett. El kell olvasni őket.
Az első elbeszélés címe ez volt:

"A BORSÓ-KÖVETNÖ"

A Lokatejpan bolygó Legfelső Truljának tagjai nem lettek volna olyan gyanakvóak, ha nincsenek kitéve ikerbolygójuk, a Kolatejpan folytonos intrikáinak. Mind a két bolygó ugyanazon nap körül kering, ugyanazon a röppályán, ugyanolyan sebességgel. Mind a két bolygón a kereket az időszámítás előtti V. században találták fel, és az első léggömb időszámításuk szerint 1644-ben emelkedett a levegőbe. Mind a két bolygó csaknem egy időben vette fel a kapcsolatot a Galaktikai Központtal, illetve a Lokatejpan jelentkezett elsőnek, de a Kolatejpan előbb kapott választ a jelentkezésére. A Galaktikában ezt általában azzal az egyszerű okkal magyarázzák, hogy a galaktikai ábécében a K betű az L előtt áll. Ám az ikerbolygókon másképp értékelik ezt a lépést. A kolatejpaniak szerint a Galaktika ezzel elismerte az ő elsőbbségüket a lokatejpaniakkal szemben, a lokatejpaniak ezzel szemben meg vannak győződve arról, hogy a Kolatejpan elfogta és visszatartotta a jelentkezésüket.
Lehetetlen felsorolni azt a rengeteg sértést, amit a Kolatejpan okozott a Lokatejpannak, főleg azért, mert akkor azokat a sértéseket is fel kellene sorolni, amelyeket a Lokatejpan okozott a Kolatejpannak. Az eddig elmondottak is elegendőek ahhoz, hogy megértsük, miért ijedt meg a Lokatejpan Legfelső Trulja, amikor tudomást szerzett róla, hogy követ érkezik hozzájuk a Földről: a szomszédok még képesek elfogni a követet és maguknál tartani!
– Még ki is cserélhetik az illetőt – mondta Zsul Jev, a Trul legbölcsebb tagja. – Ezek mindenre képesek.
– De hiszen hozzájuk is elindult egy földi követ – felelte egy fiatal, szkeptikus ellenzéki.
– Mi talán nem tartanánk itt mind a két követet? – vágott vissza bölcsen Zsul Jev.
Az ifjú nem tudott mit válaszolni.
A Legfelső Trul tagjai néhány percig hallgattak és gondolkodtak. Azután így döntöttek: a követre rá kell ijeszteni. Hátha csakugyan nem a Föld követe, hanem egy közönséges kolatejpani?
– Hol van a földi szokások szakértője? – kérdezte Zsul Jey. – Hívjátok ide.
Bevezették a szakértőt. A szakértő elolvasott minden könyvet, amelyet sikerült megvásárolni vagy bélyegért elcserélni a közelükben elszálló galaktikai űrhajókkal. Végignézte az összes televíziós adást, amit a tizennegyedik kozmikus csatornán sugároztak. A szakértő sokáig töprengett. Talán több napig, ezt pontosan nem tudjuk. Végül kisütött valamit.
– Van a Földön egy ősi szokás – mondta. – Egy rendkívül ritka könyvben olvastam róla, melyet a Szugra bolygón adtak ki, de valószínűleg valamelyik földi nyelvből fordították le.
– Miféle szokás? – kérdezték izgatottan a Legfelső Trul tagjai.
– Ha egy ismeretlen ember érkezik a Földre, és az emberek meg akarják tudni, hogy valódi hercegnő-e (nem tudom, mi az a hercegnő, de feltételezem, hogy az emberekhez való tartozás ismertetőjegye), a matraca alá borsószemet raknak.
– Na és?
– Ha valódi hercegnő, akkor reggel egészen biztos elpanaszolja, hogy borzalmas rosszul aludt, és az egész teste csupa kék-zöld folt. Mert még tíz matracon keresztül is megérzi a borsószemeket.
– Pompás! – mondták a Trul tagjai. – Alárakunk egy borsószemet, és ha panaszkodni kezd, bocsánatot kérünk tőle, és azt mondjuk, nem tudjuk, hogy került oda.
Az értekezlet ezzel szerencsésen véget is ért volna, ha a szkeptikus ifjú meg nem kérdezi a tisztelt gyülekezettől:
– De mi az a borsószem?
Kiderült, hogy ezt még a szakértő sem tudja.
Berendelték az összes többi szakértőt, de azok sem tudták. Ekkor megpróbálták logikusan kikövetkeztetni: ismeretes, hogy a földi emberek bőre sokkal vékonyabb és érzékenyebb, mint a lokatejpaniaké és a kolatejpaniaké – tulajdonképpen ez az egy, amiben különböznek egymástól. Tehát olyan holmit kell a követ ágyába rakni, amit a helybeli lakosok nem éreznek meg, de a kedves vendég bőre igen. Miután ezt így eldöntötték, elvégeztek egy kis kísérletet. Behozattak tíz ágyat, és mindegyikre tíz matracot helyeztek. A párnák alá különféle nagyságú, formájú és keménységű tárgyakat helyeztek. Este belefektettek az ágyakba egy-egy lokatejpanit, de nem közölték velük a kísérlet mibenlétét.
Reggel a Trul és egy orvosi bizottság tagjainak jelenlétében kikérdezték és megvizsgálták a kísérleti lokatejpaniakat. Kiderült, hogy hatan nyugodtan aludtak, és semmit sem észleltek, négyen ellenben panaszkodtak, hogy kényelmetlenül aludtak, és megmutatták a kék foltokat a testükön. De a nyugodt alvók egyike is mintha kényelmetlenül feküdt volna. Egy lokatejpani növény magvain aludt, melyet a nép általában "ördögmagnak" nevezett. Ezek után átvitték az "ördögmagot" a követ szálláshelyére, és elszórták a tíz matrac alatt.
Olga Barisnyikova, a Föld követe, aki közben megérkezett, az éppen arra tartó szíriai rakétával, természetesen semmit sem sejtett.
A rakétateret tisztára seperték és fellocsolták import kölnivel. A nemzeti gárda egységei felsorakoztak a leszállóhely és a fogadóépület között. Népi zenekarok játszottak, és a gyerekek elhalmozták virágokkal. A Legfelső Trul legidősebb tagja, a bölcs Zsul Jev rövid, de szívhez szóló beszédet mondott, és Olgát a várakozó gépkocsihoz vezette.
– Jól utazott? – kérdezte Zsul Jev a követnőtől, amikor a kocsi elhagyta a rakétateret, és a fellobogózott utcákon a földi követ rezidenciája felé robogott.
– Köszönöm, pompásan utaztam – felelte Olga, és visszaintegetett a lokatejpaniaknak.
– Reméljük, hogy jól fogja érezni magát nálunk – mondta Zsul Jev.
– Én is. Megható ez a szíves fogadtatás.
Olgát csakugyan meghatotta a szívélyes fogadtatás, és ha nem félt volna attól, hogy megszegi valamelyik helybeli szokást, vagy megsérti a kedves házigazdákat, sokkal fesztelenebbül viselkedett volna.
Zsul Jev és a kíséretében levő személyiségek megmutatták Olgának a szálláshelye valamennyi szobáját. Különösen büszkék voltak a márványfalú, hatalmas hálószobára, amelynek közepén ott állt a baldachinos ágy, bevetve a rengeteg matraccal.
– Ó, ez túlságosan fényűző számomra – jelentette ki Olga. – Őszintén szólva, nem szoktam hozzá ekkora luxushoz.
Ahogy kiszaladtak a száján ezek a szavak, máris rájött, hogy súlyos hibát követett el. Zsul Jev összenézett egy másik öreggel, és Olgának úgy rémlett, hogy szemében rosszallás tükröződött. Azt is észrevette, hogy egy meglepően fiatal előkelőség odasomfordál az ágyhoz, mintha be akarna mászni a matracok alá.
Zsul Jev rászisszent, majd, hogy elsimítsa baklövését, bemutatta Olgának a fiatalembert.
– Az ellenzék képviselője. Neves szkeptikus.
Az ifjú szkeptikus rokonszenves volt Olgának. Csak a halkan kiejtett szavait nem értette:
– Nem irigylem önt.
– Akkor menjünk tovább – javasolta Zsul Jev. – Még nem néztük meg a konyhát és a könyvtárat.
Hát igen, a lokatejpaniak nagyon szívélyesek voltak, nagyon örültek, hogy Olga eljött hozzájuk. Olga mégis érezte, hogy valamit elhallgatnak előtte, sugdolóznak a háta mögött, pillantásuk elsiklik mellette, s olyan mozdulatokat tesznek, melyeket nem az ő szemének szántak.
A könyvtár ajtajában egy ösztövér, szemüveges lokatejpani várta őket. Súlyos pillantása merőn szegeződött Olgára.
– A földi kérdések szakértője – mondta róla Zsul Jev. – Nem óhajt elbeszélgetni vele?
– Szívesen – felelte Olga. Elhatározta, hogy vendéglátói minden kérésének eleget tesz, holott legszívesebben lefeküdt volna aludni: az út eléggé elfárasztotta.
– Hány oszlop van a Nagyszínházon? – kérdezte éles hangon a szakértő.
A kérdés furcsa volt, sőt tapintatlan. De Olga úgy érezte, hogy a lokatejpaniak nagy fontosságot tulajdonítanak válaszának. Várjunk csak, hány oszlop is van rajta? Soha életében nem számolta meg. Megpróbálta maga elé képzelni a Nagyszínházat, a lovakat a homlokzatán, a jegyekért tolongó tömeget. Szóval hány oszlopa van? Négy? Nem, annál több. Hat? Hét? Biztos, hogy páros szám.
– Szerintem hat – vágta ki.
Vendéglátóinak megnyúlt arca elárulta, hogy tévedett.
– Habár nem emlékszem pontosan – tette hozzá. – Lehet, hogy nyolc. Még sohasem számoltam meg őket.
– Ne törődjön most a szakértőnkkel – mondta Zsul Jev. – Kíváncsisága egyszer még bajba juttatja. De kinek mi köze van hozzá, hány oszlop van azon a színházon? Most pedig, engedelmével, mi elköszönünk. Pihenésre van szüksége.
Olga egyedül maradt. Az volt az érzése, hogy figyelik. Vajon mivel idézte elő vendéglátóinak bizalmatlanságát? Mivel sérthette meg őket? De semmire sem jutott. Kialszom magam, aztán hozzáfogok a munkához, döntötte el magában.
Csakhogy nem bírt elaludni. A sok matrac alatt túlságosan puha volt, legszívesebben a felét kidobálta volna, de ebben a pillanatban valami kemény tárgy nyomni kezdte az oldalát. Mintha szúrós kavicson feküdne. Ahhoz túlságosan fáradt volt, hogy felkeljen és megnézze. Az alvásra koncentrálta minden akaratát.
Azt álmodta, hogy lavina alá került síelés közben a Kaukázusban, és a kövek bökdösik a testét.
Kellemetlen éjszaka volt. Amikor Olga felébredt, úgy érezte magát, mint akit összetörtek. Nagy nehezen felkelt, és akkor észrevette, hogy az oldala csupa kék folt. Nem mondom, szép élet a követ-élet, mondta magában. Majd este felrázom a matracokat, hiszen hónapokig kell itt laknom…
A hálószoba ajtaja előtt már várták a lokatejpaniak.
– Hogy aludt? – kérdezték, egymás szavába vágva.
– Köszönöm, jól – felelte Olga magára erőszakolt szívélyességgel.
– Semmi sem zavarta az álmát? – kérdezte Zsul Jev zordonan.
– Dehogy! – Olga arcára kiült a legdiplomatikusabb mosoly. – Nagyon hálás vagyok a gondoskodásukért. Úgy éreztem magam, mintha otthon volnék.
– Minden világos – mondta egy hang a hátsó sorokban. Nagyon barátságtalan hang volt.
A szkeptikus ellenzéki szánakozó képet vágott, és valamit mutogatott Olgának. De a követnő nem értette.
– A Nagyszínháznak nyolc oszlopa van – mondta a szakértő, és előrenyomakodott. – Most pedig azt mondja meg nekünk, ki építette a Tadzs Mahalt?
– Mit? – lepődött meg Olga.
– Nem tudja – szólt Zsul Jev.
– Nem tudja – ismételte az iménti komor hang a hátsó sorokból. – Úgy követ ez, ahogy én.
A tömeg fenyegetően nyomult Olga felé, aki zavartan hátrált a hálószoba felé, és gondolatban elátkozta magát azért a hibáért, amelyről maga sem tudta, mikor követte el, és most veszélybe sodorni látszik a Föld és a Lokatejpan jó viszonyát.
– Kergessük el!
– Bitorló!
– Kolatejpani kémnő!
– Adják vissza a földi követet!
– Állj! – kiáltotta a fiatal ellenzéki. – Helyrehozhatatlan hibát követhetünk el!
– Nem tudja, hány oszlopa van a Nagyszínháznak. Meg sem kottyant neki az ördögmag!
Na tessék, már csak ez az ördögmag hiányzott! – gondolta bosszúsan Olga. Véletlenül nekidőlt az ajtó kilincsének, és a fájdalomtól eltorzult az arca.
– Mi baja van? – harsogta túl a fiatal ellenzéki a notabilitások zajongását.
– Semmi különös – felelte Olga, és megint mosolyt erőszakolt az arcára. – Valami lehetett a matrac alatt, mert összevissza nyomta az oldalamat.
Mit tettem! – rémült meg, alighogy kimondta ezeket a szavakat. – Most aztán végképp megharagszanak rám. Egy egész palotát bocsátottak rendelkezésemre, én meg ahelyett, hogy hálás lennék…
– Mutassa – szólt rá Zsul Jev.
– Mit?
– A kék foltokat.
– No de kérem!
– Mutassa meg nekik! – kiáltott az ellenzéki. – Ne szégyellje magát! Magokat raktak a matraca alá, hogy megtudják, valódi követ-e. Talán hallott már erről a módszerről?…
Olga rádöbbent, hogy a lokatejpaniak nem tréfálnak, feltűrte a blúza ujját, és megmutatott a karján egy jókora kék foltot.
– Éljen! – kiáltották kórusban a lokatejpaniak. – Ne haragudjon ránk!
– Legalább mutassák meg azokat a magokat – kérte Olga, és igyekezett visszatartani a nevetését.
Zsul Jev saját kezűleg húzta elő a legalsó matrac alól a magokat, amelyek a tengeri sünre hasonlítottak, csak valamivel nagyobbak voltak annál.
Jelige: "Bizalom."
– Hát, ezt valószínűleg Kira írta, állapította meg Pavlis. Lássuk az utolsót is.

11

Az utolsó elbeszélés címe:

"A HARMADIK ÉVFOLYAMON TÖRTÉNT"

Emlékszem egy furcsa esetre, amely a kozmikus főiskolánkon történt. Egy távoli bolygórendszeren töltöttük a gyakorlati időt. A rendszer összes bolygója alkalmatlan volt az életre, egy kivételével. De azon is éppen hogy csak megszületett az élet. De a fejlődés mindjárt zsákutcába is jutott. Azon az izzó, száraz bolygón volt néhány tó. Mindegyik körül lusta, bárgyú állatok csordája lézengett. Ugyan miféle ösztönzőjük lehetett volna a fejlődésre, mikor a fajfenntartást a tavak segítették elő: ha az állatok ittak belőle, mindjárt kettéosztódtak. Ily módon biztosította magát a csorda a kihalás ellen. De szaporodni sem tudott: táplálékul a tavak körüli satnya bokrok szolgáltak. Mihelyt megjelent egy felesleges száj, egy másik állatnak ki kellett múlnia, különben nem futotta volna a táplálékból.
Szóval így tengődtek azok az állatok, de egyszer csak emberek érkeztek, bázist építettek, és tanulmányozni kezdték a bolygót és lakóit.
Mi éppen rátértünk a bolygó körüli röppályára, mikor felszállt onnan hozzánk egy lány, már nem emlékszem pontosan a nevére, talán Násztyának hívták. Gyógyszerekért és a postáért jött. Leküldtük vele Vitya Umnovot, egy jópofát, az én csoportomból…

Pavlis itt félbeszakította az olvasást. Rádöbbent, hogy már az almanach első számában fennforog a plágium esete. A vándorló motívum sem lehet annyira vándor, hogy egyszerre a legénység két tagjának is eszébe jusson. Hogy ki lehet az előtte heverő elbeszélés szerzője, azt sejtette. Stílusa elárulta, hogy csakis a kapitány lehet. Tehát az első számú változat valamelyik tiszt vagy gyakornok műve, aki többször is hallhatta ezt a históriát a kapitányi hídon, lejegyezte és egy kis fantáziával kiszínezte.
De mielőtt bármit is tenne, végigolvassa az elbeszélést. Kíváncsi volt, hogy adja elő ugyanazt a témát egy másik ember.

Leszállásuk a bolygóra rosszul sikerült. A gépet összetörték, a rádiója is ízzé-porrá tört, a telepig pedig még jó harminc kilométer.
Amíg hűvös volt, vidáman bandukoltak és beszélgettek. De aztán tűzni kezdett a nap. Víz pedig sehol, s a bázis még öt-hat óra járásra van.
Egyre fáradtabban vonszolják magukat, bele-belesüppednek a homokba, hátukon a nehéz posta- és gyógyszeres zsákok. Vityát már csak egy kérdés kínozza: hol ihatna tele magát?
Ekkor megpillantják a tavat. Körülötte állatok. Vitya rohanni kezd a víz felé, de Násztya utánaszalad: – Nem szabad! – Nem víz az, hanem fiziológiai oldat. Nem lehet tudni, mi történik az emberrel, ha iszik belőle. Ha az állatok kettéosztódnak tőle, nem lehetetlen, hogy az ember is. Vagy ilyen állattá változik.
Az első tavat Vitya elkerülte, hallgatott Násztyára. De már ott a második. Násztya a karjánál fogva rángatta el tőle Vityát. De mire elérték a harmadikat, Vitya már nem bírta tovább, félrelökte a lányt, és belegázolt a vízbe. És teleitta magát. És képzeljék, mi történt: még ki sem jött, még a száját sem ért rá megtörölni, amikor Násztya szeme láttára szépen kettéosztódott. A teste közepén egy vonal képződött, közben egyre kövéredett, ennek arányában csökkent a magassága. Már két feje volt és négy keze. Kétségbeesetten görnyedt össze, és már nem Vitya többé, hanem sziámi ikrek. Aztán egy reccsenés, és Násztya előtt két Vitya áll.
– Ugye, figyelmeztettelek! Így mentek tovább. Elöl Násztya, mögötte a két Vitya, akik most fele akkorák voltak, mint azelőtt, és mindegyiken egy fél szkafander. Így érték el a bázist. Ott aztán nevettek is, sírtak is. Alig tudtuk a két Viktort kimenteni közülük: az orvos sehogy sem akarta elengedni, disszertációt készült írni róluk, és szüntelen vizsgálatoknak vetette alá őket.
De a legkellemetlenebb dolgok akkor következtek, amikor visszatértünk a Földre, és a fedélzeten eggyel több volt az ember. Senki sem hitt nekünk. A Viktorokat kizárták a főiskoláról.
Nemrég találkoztam velük Moszkvában. Mind a ketten megnőttek, megnősültek, dolgoznak. Azt állítják magukról, hogy ikrek.
Szerintem ez a történet különösen tanulságos a türelmetlen fiatalok számára. Jelige: "Légy résen."

Pavlis fogta a két elbeszélést, és lement a társalgóba. Nem teheti be mind a kettőt az almanachba. Meg kell tanácskozni a dolgot a többi szerzővel.
Milja néni teát főzött. Pontosan huszonnégy óra telt el azóta, hogy felvetődött a mű kiadásának gondolata.
Pavlis megvárta, míg a társalgó megtelik, aztán így szólt:
– Az almanach már megjelenhetett volna. A sokszorosító előállt. Bakovtól is megszereztem a papírt. De közbejött valami, amire nem számítottunk. Plágium. Két elbeszélésnek ugyanaz a témája.
– Ejnye! – szólt rosszallóan Kira Tkacsenko.
– Mind a két szerző kimásolta valahonnan – jelentette ki határozottan Sznezsina. – Fogtak egy elbeszélést, és megváltoztatták a szereplők nevét.
– Nagyon hasonlítanak egymásra?
– Nem nagyon, de eléggé. Mind a kettő rövid. Felolvasom őket.
Tíz percig tartott a felolvasás. Aztán megreccsentek a székek, és vitatkozni kezdtek, vajon plágium-e vagy sem. Bauer követelte, hogy a szerzők nevezzék meg magukat. Vallják be, ki kiről másolta le.
– A második elbeszélést a kapitány írta – jelentette ki a Kölyök. – Ismerjük a stílusát: "Emlékszem, minálunk a főiskolán…" Én ezzel szemben egy hipotézisről írtam. Minek titkolózzam…
– Nem, nem – szólalt meg az ajtóban álló Zagrebin, aki észrevétlenül érkezett, és végighallgatta a vitát. – Én semmilyen elbeszélést nem írtam. Akartam, de aztán mégsem fogtam hozzá. Viszont ezt a történetet már elmeséltem. Lehet, hogy nem is egyszer.
– Én is hallottam – közölte Bauer. – Pontosan úgy, ahogy a második elbeszélésben van leírva.
– Én írtam meg – szólalt meg váratlanul Kira. – De nem másoltam le senkiről. Hiszen megállapodtunk, hogy ez efféle folklór, én pedig sajnáltam volna, hogy egy ilyen érdekes történet elsikkadjon.
– A helyzet kezd tisztázódni – mondta Pavlis a szigorú bíró hangján. – Akkor ki dolgozta fel a témát a másik változatban?
Senki sem jelentkezett. Végül Zagrebin szólalt meg:
– Szerintem mégis bennhagyhatnánk.
– Hagyjuk benne – bólintott Bauer. – A jeligéket nem fedjük fel?
– Nem – mondta határozottan Pavlis. – Ebben megállapodtunk, maradjunk is ennél.
Pavlis nem akarta aláírni az elbeszélést, mert még nem tudta, hogyan fogadja majd Sznezsina. Azonkívül volt egy gyanúja, amely ha beigazolódik, az almanach ötlete súlyos kudarcba fullad, és őrajta nevet az egész legénység. A gyanúját tehát próbára kell tenni.

12

Másnap Pavlis maga hordta szét a kész, bekötött almanachot. Borítóján csillagok és bolygók között lebegett a Szegezsa korongja. Címe: A csodálatos kozmosz.
Miután ezzel végzett, lement a társalgóba, és felkészült a gratulációk fogadására.
Elsőnek Sznezsina ment oda hozzá:
– A Pamírra repültél? – kérdezte.
– Kicsoda? – csodálkozott rá Pavlis.
– Szemtelen fráter! – mondta Sznezsina. – Mindent megtettél annak érdekében, hogy minden kétséget eloszlass afelől, ki a szerző. A világ leghülyébb helyzetébe hoztál. Legalább a neveket változtattad volna meg!
– Értsd meg, Sznezska – mondta Pavlis –, ez egy novella. Szépirodalmi mű. Miért kellene komolyan venni? Sok Sznezsina él a világon.
– Szóval beismered. Nem merek lejönni vacsorázni. Mindenki rajtam nevetne.
– Ha valakit kinevetnek, az nem te leszel, hanem én.
– A te neved nem szerepel benne, de az enyém igen. Mindjárt elbőgöm magam.
De Sznezsina nem tudta beváltani a fenyegetését. Bakov lépett be. Nagyon dühös volt. Bajusza előremeredt, mint egy kandúrnak, haja felborzolódott, mint egy dühös tigris szőre.
– Pavlis doktor – mondta –, ön és Panova elloptak egy jelzőtokot vagy pedig csak felesleges pánikot keltenek a fedélzeten?
– Miről van szó? – kérdezte Pavlis.
– Ellenőriztem az összes tokot. Mind megvan.
– Remek. Akkor mit akar tőlem? És egyáltalán, miért hozzám jön ezzel?
– Na látod – mondta Sznezsina, és kiment.
– Talán valamelyik elbeszélésre céloz? – kérdezte Pavlis, de a szeme Sznezsinát követte, amíg csak el nem ment.
– Pontosan. Az ön elbeszélésére.
– Miért volna az enyém?
– Világos, hogy az öné – szögezte le Bakov.
– Felháborító! – Kira rontott a társalgóba. – Miféle szörnyűségeket nyomtattál ki, Szláva?
– Hát még te is? Miféle szörnyűségeket?
– Hát a munai állatok elpusztításáról. Az irodalomnak nevelnie kell az embereket! Jóra tanítani!
– Néha pedig csak figyelmeztetni – jegyezte meg Pavlis. Felállt és menni akart.
– Hová mész? – állította meg Kira mérgesen. – Ez nem válasz. Úgy látszik, szereted a gyilkosságokat. Azt a Piroskát, vagyis a Kékszakállt is megölted…
Pavlis már nem figyelt rá. A Kölyök ugrott elébe.
– Ide figyelj, Szláva! – kezdte.
– Te is elégedetlen vagy? – kérdezte Pavlis.
– Én? Nem. De van egy új hipotézisem. Még nem késő?
– De. Legfeljebb a második számba kerülhet be. Ha egyáltalán lesz második szám.
Az ünneplés kudarcba fulladt. A harsonák meg sem szólaltak. Lescsuk, a gépész jött szembe, és közölte, hogy náthás. Mintha nem is létezne az almanach. Pavlis azt válaszolta, hogy tea után jöjjön be hozzá, kaphat cseppeket. Az orvostudomány szinte minden betegséget legyőzött, kivéve a náthát.
– A farkas pedig felfalta Piroskát – mormolta magának Pavlis, amikor kinyitotta a kabinja ajtaját. – Pedig olyan érdekesnek ígérkezett az egész.
A szerencsétlen almanachot bevágta az ágy alá. Ekkor kopogtak.
Pavlis azt hitte, hogy Sznezsina, aki azért jött, mert ráeszmélt, hogy ok nélkül megsértette őt.
Felrántotta az ajtót. Griska, a konyhai robot állt a küszöbön.
– Köszönöm – mondta színtelen hangján –, hogy nem árult el. Nagyon féltem, hogy azt fogja mondani: A Kékszakállt egy csökkent értékűségi komplexusban szenvedő robot írta. Aki ráadásul grafomániás. Kitört volna a botrány…
– Á – mondta Pavlis közönyösen –, nem tudja meg senki. Nem is érdekel senkit. Pedig a Kékszakáll nem rossz elbeszélés. Felelj nekem egy kérdésre. De őszintén. Nem árullak el. A többi mesét is te írtad?
– Igen – felelte a robot, és lehajtotta fémfejét.
– Arról a követnőről is azon a… Lokatejpan bolygón?
– Én.
– És az Aljonuskáról és Ivanuskáról is?
– Én. Most ezt elmondja mindenkinek?
– Mit? Azt, hogy a történetek felét a konyhai robot írta? Még mit nem! Szörnyen nevetséges volna.
– Állandóan írhatnékom van – mondta Grisa. – De mindig kölcsönveszem a témát. Nem tudok semmi eredetit kitalálni.
– Mindent értek – mondta Pavlis. – Ne félj! A titok köztünk marad.
Pavlis becsukta utána az ajtót. Soha többé nem szerkeszt almanachot, és nem vall írásban érzelmeiről.
Megint kopogtak.
– Tessék – szólt az orvos, de nem is fordult arrafelé.
– Ne vedd tőlem rossz néven, Szláva – szólalt meg Sznezsina. – Mielőtt leülnél rossz novellákat írni, kérdezz meg engem. Akkor nem kell a Pamírra repülnöd.
– Igazán?
Mást már nem kérdezhetett, mert a hangszóróban torokköszörülés hallatszott, majd a kapitány hangja:
– Legénység, figyelem! A Föld 14-es bázis jelenti…
A kapitány elhallgatott, aztán megzörrent a mikrofonhoz túl közel tartott táviratlap.
– …jelenti – ismételte meg a kapitány –, hogy Smith expedíciója elérte a Föld középpontját.
– Hohó! – kiáltott fel Pavlis. – Jól ismerem ezt a Smith-t. Derék fiú.
– A Föld 14 azt is közölte, hogy a támaszpont felkészült a Szegezsa fogadására. Már várnak bennünket.
– Látod, már otthon vagyunk – nevetett Sznezsina.
– Sznezska! Ismételd meg, amit az előbb mondtál nekem – rimánkodott Pavlis.
– Mondtam én egyáltalán valamit?

KUCZKA PÉTER

És azután?

"Azok a területek is, amelyeket elkerült a közvetlen atomcsapások kegyetlen sorsa, kisebb vagy nagyobb mértékű pusztulást szenvedhetnek a viharosan terjedő tüzek következtében, amelyek a háború második-negyedik napján sok száz vagy sok ezer négyzetkilométerre terjednek ki. A szakértők ezzel a jelenséggel kapcsolatban hangsúlyozzák, hogy a mindent felperzselő hőhullám például egy tíz megatonnás bomba esetében mintegy 16 000 négyzetkilométer területre terjed ki…"
Nem tudományos-fantasztikus regényből idéztünk, nem a sokat vitatott és bírált "végítélet"-regények Valamelyik lapjáról, nem szorongó irodalmárok riadt látomásából, pedig az országnyi méreteket elborító tűz akár egy apokalipszis képe is lehetne. A könyvet Henryk Michalski lengyel katonai szakíró írta, címe: Az atomháború első száz órája, megjelent Budapesten 1972-ben, a Zrínyi Katonai Kiadónál, és – mint ismertetői megállapították – olyan nyíltan beszél az atomháború lefolyásáról, amilyet ennél a témánál eddig nem tapasztaltunk.
Milyen gyerekesek, mennyire naivak és szakszerűtlenek ehhez a leíráshoz képest a science fiction regények és filmek látomásai – "a pusztulás képei", ahogy Susan Sontag tanulmánya nevezi őket –, az összeomló díszletek, a filmgyári trükkasztalon felgyújtott miniatűr városok, a papírmasé és műanyag jóslatok, a botladozó hasonlatokkal leírt költői világpusztulások! Milyen kicsinyek H. G. Wells atombombái 1914-ből, milyen parányiak M. Roshwald regényének hadjáratai 1959-ből, mennyire épek Nevil Shute háborúban elnéptelenedett metropoliszai 1957-ből! Hiszen egyetlen ember erőszakos, valódi halálának látványa rémületesebb, mint egy regényben a fél világ lakosságáé.
A veszély valóságos, és bármennyire lehetetlennek is tűnik emberi "megértése" és "feldolgozása", a feladatot kikerülni nem szabad. Gondolkoznunk kell a lehetetlenről is, az elképzelhetetlent is el kell helyeznünk világképünkben. Verne hajóskapitányához hasonlítunk, aki tudta, hogy hajójának lassú tűzzel égő gyomrában valahol egy csomag nátriumpikrát lapul, mégis ellátta teendőit a parancsnoki hídon, mert felelősnek érezte magát utasai sorsáért.
Talán ezzel magyarázható, hogy Hirosima után megszaporodott az "utolsó", az egész emberiséget elpusztító háborúról írott könyvek azelőtt sem csekély száma. És talán azzal is, hogy másfél, két évszázada egymás felé tart a valóság és a fantasztikum trendvonala: elképzelt és megjövendölt események úgy válnak valósággá, mintha számítások eredményei volnának. Bár az analógia elég távoli, de a tudományos alapkutatások és a technika viszonyában észlelhetünk valami hasonlót. A valóság verseng a képzelettel, és a képzelet gyakran lemarad a versenyben.
A szocialista országok tudományos-fantasztikus irodalma inkább csak utalásokban és akkor is ritkán beszélt az atomháborúról. Nem riogatta olvasóit a "pusztulás képeivel", és a jövőbe pillantva nem a borzalmat, hanem a békét jósolta. Ha azonban mégis beszélt a veszélyről, akkor nem természeti és elkerülhetetlen katasztrófának tekintette a háborút, hanem társadalmi okokkal magyarázható jelenségnek, amelyet meg kell és meg lehet akadályozni, és amely mögött névvel nevezhető személyek és csoportok érdekei és szándékai állnak. Ha érvényes, hogy az atomháborúról írott művek java a science fiction "figyelmeztető" irányzatához tartozik, és a veszélyre rámutatva, felelősségteljesen az elhárítására szólít fel, különösen érvényes ez a szocialista tudományos-fantasztikus irodalomra.
Kirill Bulicsov regényét még így is a ritkaságok közé sorolhatjuk, a "figyelmeztető" írásoknak abba a típusába, amelybe Lem Asztronauták című korai munkáját.
Távoli bolygókon játszódnak ezek a regények. Lemnél a Vénusz a cselekmény színhelye, Bulicsovnál a Kék Bolygó. Idegenek – bár az emberhez nagyon hasonlítanak – azok az élőlények is, akik szülőbolygójukon eljutva a civilizáció magas fokára, az atom felszabadított energiáját nem békés célokra használták, hanem egymás elpusztítására. Tudjuk azonban, hogy ezek a távoli bolygók nem az írói fantázia alacsony röpte miatt hasonlítanak a Földhöz s lakóik az emberekhez. A mi Földünkről, mirólunk van szó, értünk "szól a harang". Az író azért teremt távolságot közénk és képzeletének alakjai közé, hogy az események külső szemlélőiként világosabban lássuk és tisztábban ítélhessünk.
Lemnél a távolság kisebb. Nála a Földet veszélyeztetik a Vénusz invázióra készülődő lakói, s támadásukat csak kollektív öngyilkosságuk akadályozza meg. Az Asztronauták expedíciója nem talál élőlényt a Vénuszon, a pusztulás teljes és megfordíthatatlan. Csak a félig elégett memóriaegységek sírnak és jajgatnak, mint a lejátszódott borzalmak tanúi. Emberi hang nem maradt fenn.
Bulicsov Kék Bolygóján is elpusztult minden – legalábbis első látásra. De itt mégis van remény, hiszen a Föld már túljutott a katasztrófával fenyegető helyzeten, megteremtette az emberiség egységét, belépett a kozmikus kultúrák szövetségébe (ez a szövetség Jefremov Nagy Gyűrűjére emlékezteti az olvasót), és a tudomány segítségével a pusztulást is visszafordíthatja, új lehetőséget adhat a túlélőknek, illetve a feltámasztottaknak.
Lem figyelmeztetése közvetlenebb és drámaibb. Bulicsové remény-teljesebb, még akkor is, ha a remény már-már a csodákon alapszik. Mert minek nevezhetjük, ha nem csodának, a világűrből érkező segítséget, a kozmikus összefogást, a Téren átszökkenő űrhajót és a feltámasztógépet? Lem látomása reálisabb, Bulicsové mesésebb, fantasztikusabb. Lem a befejezett tényeket közli velünk, ránk bízza, hogy az atomkatasztrófa előzményeit rekonstruáljuk, összeállítsuk az expedíció által megtalált mozaikszemekből. Bulicsov elmondja az előzményeket, és megmutatja azokat az erőket – a háborút túlélő politikusokat és tábornokokat –, amelyek az életet elpusztították, és amelyekkel szemben még a küzdelemtől régen elszokott Földlakók is harcra és pusztításra kényszerülnek. Bulicsov mondandója egyértelmű: békét teremteni csak akkor lehet, ha félreállítjuk a hatalom megszállottjait.
Bulicsov regénye tehát didaktikusabb, publicisztikusabb, nem titkolja nevelő, felvilágosító szándékát. Nála távolabbról, nagyobb összefüggések rendszerében szemlélhetjük az eseményeket. És talán ezért lehetnek a regénynek enyhültebb, humorral telített alakjai vagy helyzetei. Messze van a Kék Bolygó, a körvonalak lágyak, a sötétség nem áthatolhatatlan, a kontrasztok nem a fekete és fehér kíméletlenségével állnak egymás mellett. Lem komor és komoly tudósai nem Bulicsov űrhajóján utaznak. Végtére is Hirosima óta, bár az emlék kitörölhetetlen, eltelt egy negyedszázad…
Szándékosan Lem regényével hasonlítottuk össze Bulicsov munkáját és nem valamelyik nyugati science fiction végítéletlátomásával. Mert hozzájuk képest még Lem zordonsága is szelíd és mértéktartó. A kapitalista országok irodalmi és társadalmi légköre a legjobb szándékú science fiction írót is a riasztó, sokszor kétségbeejtő képek rajzolására kényszeríti, néha oly mértékben, hogy a halmozott rémségek elvesztik hatásukat, önmaguk ellen fordulnak, és közömbösen hagyják az olvasót.
Bulicsov szelídebb színei viszont sokszor megborzongatnak bennünket. A feltámasztottak kiirthatatlan félelme, a jótevőkkel szembeforduló, szinte már ösztönös szolgalelkűsége; a tábornokok eszelős hatalomvágya és csak a háborús alternatívára irányuló mániákussága; a hegyek gyomrában elrejtett óvóhelyek "rendje" vagy a bolygó teljes pusztulását is túlélő előítélet és gyűlölet az író mély történelmi ismereteire és tapasztalataira mutatnak. Bulicsov ismeri az embereket, tud róluk minden jót és rosszat – mégsem esik kétségbe. Vagy talán éppen ezért reménykedik?
Csak írásait vallathatjuk, az írót nem kérdezhetjük meg. Nemcsak azért, mert nem Magyarországon él, hanem azért is, mert Bulicsov titokzatos személyiség. A Kirill (vagy Kir.) Bulicsov írói név. Életrajzát, fényképét sohasem közölték se a lapok, se a folyóiratok. Nem szerepelt a nyilvánosság előtt, nem vett részt író-olvasó találkozókon. Címét sem tudja senki, a neki szóló leveleket a kiadók és szerkesztőségek továbbítják.
Nagyon keveset tudunk róla. Az bizonyos, hogy tekintélyes és termékeny tudós, akinek tudományos munkássága meglehetősen távol áll a tudományos-fantasztikus irodalomtól, és aki – talán éppen ezért – lemond a személyes és látványos írói sikerekről, és szigorúan őrzi inkognitóját.
Bizonyos az is, hogy első tudományos-fantasztikus novellái 1965-ben jelentek meg folyóiratokban, antológiákban és azóta többször kiadott gyűjteményekben és önálló kötetekben. Két sikeres novellaciklust írt (Csodák Guszlárban, A kislány, akivel semmi sem történik) és több ifjúsági és gyerekregényt, köztük Bandula tábornok kardja címmel történelmi regényt Burmáról. Regényeit, novelláit számos nyelvre lefordították a Szovjetunióban és külföldön. A magyar olvasó is ismerheti néhány elbeszélését az Univerzum, illetve a Galaktika hasábjairól és különböző antológiákból.
Személyét nem ismerjük, az írásait igen. És nem ez a legfontosabb?