NNCL1609-562v1.0

JEFFREY STONE

Az Éj Kardja

Regény

ART PHOENIX KÖNYVEK DEBRECEN, 1990

Eredeti cím: The Guard of the Nightsword © 1988 by Jeffrey Stone © 1987, 1988, 1990 The Cherubion Saga I-III

Fordította: Nemes István és Kornya Zsolt

A borítón Szendrei Tibor festménye

HUISSN 0865-2953 ISBN 963 02 8811 7

Hungarian translation © Nemes István - Kornya Zsolt

ART PHOENIX Kulturális és Vállalkozási Kft.
Felelős kiadó: Hajja Attila ügyvezető
Szedte és tördelte az ART PHOENIX Kft.
Nyomta az Alföldi Nyomda A nyomdai megrendelés törzsszáma: 3192.66-14-2
Felelős vezető: Szabó Viktor vezérigazgató
Terjedelem: 8,4 (A/5) ív
Készült Debrecenben, az Úr 1990. évében

PROLÓGUS

Egy ködös éjjelen Leon Silver egy lila fényjelenséget követve különös helyre kerül - Cherubion fantasztikus világába.
E furcsa világ egykori istene, a hatalmas Kevanaar más dimenzióba távozott, s ezzel megszűnt az egység Cherubionban. Tanítványai marakodnak a hatalomért. Melan, a hideg és számító technokrata tankokkal és robotokkal vív elkeseredett csatát a feketemágus Choler sárkányaival és lidérceivel. Közben a harmadik tanítvány, Sang, az eszelős félisten a háttérből igyekszik irányítani a játszmát.
Leon Silver megismerkedik egy verssel, melyben a távozó isten megjelölte az utat a világ leghatalmasabb varázsszeréhez, az Éj Kövéhez. A tanítványok azonban csak egy-egy versszak magyarázatát ismerik, és tudásukat nem osztják meg egymással.
Leon nem csak résztvevője, főszereplője lesz annak a játszmának, melynek célja az Éj Kövének megszerzése. Élete szakadatlan kalandok és menekülések sorozata. Egy fiatal mutáns boszorkány, Chlovia segítségével eljut az Éj Kövének rejtekhelyére, megszerzi azt, ám kiderül, hogy a hatalmasnak hitt varázsszer ereje mindössze arra terjed ki, hogy használóját elrepítse egy távoli jeges földrészre, Kevanaar egykori dolgozószobájába - és vissza a kiindulási pontra.

Amikor a három félisten a végső leszámoláskor összecsap, a kimenetel kiszámíthatatlan. Ám ekkor egy másik kontinensről a rettegett Otoaak vezetésével megérkeznek az Elfajzott mutánsok, és rohamuk alatt a félistenek meginognak. Leon Silver és Chlovia csak egyetlen kiutat lát: használják az Éj Kövét. A lakatlannak hitt Üvegpiramisban, Kevanaar egykori dolgozószobájában végre egymással is foglalkozhatnának, ám a csendet léptek dobogása töri meg...

1.

Leon ismerős fémes ízt érzett a szájában: mintha alumíniumra harapott volna. A jégre vetette magát. A sötét test elzúgott fölötte, éles karmai horzsolták a feje búbját. Felsikoltott. A hátulról támadó szörny árnyéka elzúgott mellette, és végigsuhant a jégen. Ez a sarki napfényben megnyúlt árnyék olyan volt, akár egy egyenes, széles kard, mint egy gigászi pallos. A szörny a napfénnyel szembe repült, és a fehéren csillogó jégtől elvakítva Leon csak egy vaskos, sötét tömeget látott. Egy hatalmas madarat? Óriásdenevért? Vagy egy szárnyas cápát? Mi vet olyan árnyékot, mint egy pallos?
Az árnyék ismét feléje suhant a fehérségen. A szörny most szemből támadott. Egy pillanatra élesen kirajzolódott a kontúrja, de ez csalóka látomás volt, mivel Leonban ismételten egy vaskos fekete kard benyomását keltette. A kard hegye - vagy a madár éles csőre? - egyenesen a fejének vágódott.
Leon oldalra hemperedett. A síkos lejtőn egy pillanat alatt leszánkázott. Hason, háton csúszott, bukfencezett, gurult a parti lékek felé. A vakítóan csillogó jégfelület hirtelen nem folytatódott tovább; Leon egy iglunak csapódott. A jégkunyhó keményen megállította. Feltápászkodott. A fekete rémség már ott volt szinte mögötte. Leon a csontkése után kapott. Sehol! A szörnyeteg máris az arcának repült.
Leon egy marék fagyos havat vágott a képébe, és kétségbeesetten bekotort az iglu nyílásán. A rém agyarai közvetlenül a bokája mögött csattantak, és az iglu hosszúkás bejárata beomlott. A jégkunyhó belseje eléggé megviselt állapotban volt, már réges-rég elhagyhatták.
Az amorf fekete fej befelé kúszott a jégtörmeléken át. Leon felsikoltott. A hátsó fal felé menekült. Püfölni kezdte a kőkemény jeget, de akárha acélfalat döngetett volna. Csapdába került.
A fekete rémség lassan, fokozatosan araszolt előre. Alakja megnyúlt, egész teste mégsem fért be, csak a nyakát nyújtogatta. Leon kétségbeesetten próbálta távoltartani magától az iszonyatos fejet. A szörny kitátotta agyarakkal telt pofáját, és ráharapott Leon bal kezére. Vörös köd ereszkedett Leon szeme elé, és jobbjával eszeveszetten püfölni kezdte a fekete ocsmányságot.
A szörny - Leon bal karjával a pofájában - hátrálni kezdett, és vonta magával áldozatát is.
Ekkor váratlan dolog történt. Közvetlenül Leon háta mögött sercegés hallatszott. Lila szikra jelent meg a jégkunyhó hátsó falánál. Lüktetett, dobogott, egyre tágult. Fél méter átmérőjű lila csillaggá vált. Két ezüstös szőrű kéz nyúlt ki belőle, és megragadta Leon bokáját. Mintha satuba fogták volna, úgy tartotta. Sőt, visszafelé rángatta. Leon felordított. A szörny kifelé húzta, a kéz befelé. Leon teste megfeszült, úgy érezte, menten szétszakad. Kétségbeesetten felordított.
- Chlovia... segíts!
Hátravetette magát. Chlovia rázta a vállát. A lány ezüst szemében aggodalom csillogott, apró szarvacskái harciasan meredtek a homlokán. Vörös haja kócosan hullott meztelen vállára.

- Már megint? - kérdezte feszülten. - Megint lidérc üldözött álmodban? Megint ugyanaz az átkozott álom?
Leon remegve bólintott, verejték csurgott a szemébe csapzott hajáról.
- Igen - mondta vontatottan -, csak álom... álmodtam, csak álmodtam. Sang meghalt. Choler és Melan úgyszintén... - Hangja bizonytalanul remegett. Szinte követelőn nézett Chloviara. - Ezen a héten ez már a negyedik lidércnyomás... És mindig ugyanaz.
A lány az ajkába harapott és lesütötte a szemét. Leon kérdőn meredt rá. Chlovia felnézett és vállat vont.
- Leon - mondta komolyan -, úgy gondolom, ezek a visszatérő álmaid nem a sajátjaid. Belesugározzák a fejedbe. Létezik olyan varázslat, mellyel ez elérhető. Persze... ilyen távolságból csak a legerősebbek lehetnek képesek rá... - Leon sóhajtott.
- Én is Cholerre gyanakodtam. Csakhogy ez alkalommal megjelent Sang is! Ő lenne az, aki az álmaimat pokollá teszi? Rémes.
Lehajtotta a fejét.
Pár hónapja érkeztek az Üvegpiramisba. Nem sokáig élvezhették az egyedüllét örömeit, s nem kellett szenvedniük a hátrányait sem: az Üvegpiramis nem volt lakatlan; egy barátságos, primitív faj vette használatba. Kedvesen, egyfajta hódolattal fogadták a jövevényeket és gondoskodtak róluk. Ők pedig felvették a lanyha életritmust, szertartásosan összeházasodtak és egymás társaságában találtak örömet. Ám egy idő óta Leont lidérces álmok kezdték gyötörni, s ilyenkor verejtékben úszva, rettegve riadt fel, és érthetetlen félelem markolt a szívébe.
Chlovia megcsókolta a férfi izzadt arcát, és összeborzolta nedvességtől tapadó haját.
- Az álmok nem árthatnak neked. El fog múlni, meglásd! És ha folytatódik... - elkomorodott -, akkor meg fogok próbálkozni a mágikus ellenvarázzsal, de azt... szívesen elkerülném. Nem sajátítottam még el tökéletesen.
Leon kibontakozott a lány karjából, feltápászkodott, odavánszorgott az ablak melletti tükörhöz, és belenézett. Barnásvörös haja most sötét rongynak tűnt a fején, barna szeme megviselten tekintett előre a mély karikák közül. Egykor lágy, nőies vonásai az elmúlt napok alatt megkeményedtek, kétségbeesetté, elszánttá váltak. Határozott vonalú orra most kevésbé volt csőrszerű mint általában; szokatlanul laposnak tűnt. Szeplői alig-alig látszottak az izzadtságtól vöröslő arcon.
Négyszáz év múltán még mindig működött a légkondícionáló rendszer, és itt - valahol az Északi-sarkon - a kinti hideg dacára mérsékelt idő mutatkozott. Az eszkimók hamar megszokták a kényelmet, és már csak a legedzettebb halászok merészkedtek ki a hideg lékekhez, hogy hallal egészítsék ki a gépek által előállított szintetikus élelmet. Könnyű élet volt ez.
- Félek - mondta Leon. - Félek, hogy ez az álom nem véletlen. Félek, hogy egyszer... valóra válik...
Korán reggel Alvin Koonooka kopogott be az ajtón, és udvarias mosollyal invitálta Leont, hogy kísérje el őket a lékekhez halászni. Chlovia tiltakozni akart, de Leon igent mondott.
- Máris megyek - felelte, s azonnal öltözködni kezdett.

Alvin türelmesen várakozott, ráncos barna arcára mintha ráfagyott volna a mosoly. Alacsony, görbe lábú férfi volt, a vadászok vezetője. Leon a férfi elmondása alapján még huszonöt évesnek sem tartotta, mégsem különbözött semmiben az általuk véneknek nevezett férfiaktól.
Odakinn Alvinhoz hasonló, prémekbe öltözött alacsony férfiak társalogtak magas hangú, kaffogó beszédükön; túl gyorsan ahhoz, hogy Leon minden szavukat értse. Amikor kiléptek a ház elé, barátságos mosollyal, felé tartott kézzel üdvözölték, s ő mosolyogva viszonozta a köszöntést. Öten voltak; Alvin Koonooka, Ron Kulukhon, Bruce Ungwiluk, Geor Aningoyu és Merle Apatiki. Általában ők öten szerezték be a friss halat, vagy alkalmasint fókákra, rozmárokra vadásztak.
A hatalmas Üvegtoronyban alig hétszáz fős népesség élt, s a még mindig működő ősi gépezetek bőven el tudták látni őket élelemmel, és az épen maradt épületrészek bőséges kényelmet nyújtottak. Bolowoonoknak nevezték magukat, és esténként ha összejöttek az Üvegpiramis főterén, hosszú történeteket meséltek a régi küzdelmes időkről, amikor a melegtől elolvadt a jég, az igluk összeomlottak, s őseiknek észak felé kellett vándorolniuk. Ott fedezték fel ezt a roppant jéghegyet, mely túl szabályos volt ahhoz, hogy természetes lehessen. Először vallásosan féltek tőle, aztán meglelték a bejáratot, és bemerészkedtek. Odabenn védelmet találtak az érthetetlen meleg elől, s ha hónak és jégnek nem is volt nyoma, úgy érezték, mintha egy hatalmas iglura bukkantak volna. Évekbe telt, mire megbarátkoztak vele, s felismerték, hogy van egy szoba, ahol furcsa asztalok gombnyomásra ismeretlen - de ehető - dolgokat adnak ki magukból. Végül annyira megszokták a sosem ismert bőséget és kényelmet, hogy amikor odakinn újra megszilárdult a fehér felszín, akkor sem távoztak az Üvegpiramisból. És az ősi megélhetés, a halászat, a fókavadászat ma már csak nosztalgikus szórakozás volt.
Leon hálás biccentéssel vett át egy csonthegyű szigonyt Geortól, magasra emelte és elharsogta a vadászok üvöltését. Az öt eszkimó követte a példáját. Az Üvegpiramis hatalmas, tágas belseje furcsán visszhangzott, Leon még most, hónapok múltán sem tudta megszokni. Felnézett. A nap dél felől éles szögben világította meg a piramis csúcs alatti részét, s ott az üveg szivárványos színben pompázott. A gigászi üveggúla szabályos négyzet alapú volt, kétkilométeres oldallapjai viszonylag hegyes szögben emelkedtek fel az alaptól, és vagy száz méter magasan kapcsolódtak. A csúcs olyan magasan volt, hogy alig lehetett látni. A falak mentén húzódó gépezetek csodamód szinte hibátlanul működtek. A levegő odabenn állandóan langyos volt és kissé édeskés. A szabályos utcákon kialakított lakrészek valami világos és kemény műanyagból készültek, melyen nem látszott az idő múlása. S a berendezés nagyrésze úgyszintén épen maradt, bár a ruhaanyagok többsége már szertefoszlott. Az eszkimók alig negyven lakrészt laktak, szorosan egymás mellett az Üvegpiramis északi sarkában, s mellettük rendezkedett be Leon és Chlovia is.
Leon a karjába kapta Chloviát, és erősen szorította. Álmának utóhatása már lefoszlott róla, újra felhőtlenül tudott gondolkozni.
A vadászok már elindultak, csak a legfiatalabbjuk, a pufók arcú Ron Kulukhon maradt ott. Most megrángatta Leon szőrmenadrágját.
- Nem megyünk?
Leon kedvelte ezt a fiatal, pufók vadászt, aki úgy ragaszkodott hozzá, mintha az öccse lenne. Furcsa érzés volt. Ő egyedüli gyerekként nőtt fel. Volt ugyan valaha egy bátyja, de kilencévesen meghalt, még mielőtt Leon megszületett volna. S most ő játszotta el a báty szerepét.
Gyorsan maguk mögött hagyták az északi szektort, és az Üvegpiramis hatalmas főteréhez értek, melynek közepén egy kopott, fekete kőoltár magasodott. Ezt megkerülték, és a keleti kapun át távoztak. Rövid folyosón mentek végig, ahol a levegő áporodott volt, ám alig húsz lépés múlva kitárták a nagy bronzkaput, és friss sarkvidéki szél mart az arcukba.

Alvin boldogan felrikkantott, és mindannyian mohón szívták magukba a metsző levegőt. Fehér jégmező terült el előttük. Roppant messzire el lehetett látni, de a tengert hófehér buckák, dombok takarták.

A keleti kijáratnál, a folyosó mellett egy kisebb hangárban várakoztak a motoros szánok. Legalább tucatnyi állt ott, de csak négy maradt működőképes. Leon egyszer már próbálta megvizsgálni hogyan működhetnek, de sohasem konyított túl sokat a technikához, és hamarosan megállapította, hogy halvány gőze sincs az egészről.

Most három szánra ültek: Alvin meg Merle az elsőre, Geor és Bruce a másodikra, Leon és Ron pedig a leghátsóra. A szánok hamarosan felberregtek, és a vadászok siklani kezdtek kelet felé. Az eszkimók kimondhatatlanul élvezték a száguldást, és mesterien kezelték a szánokat. Leon vita nélkül átengedte a vezetést Ronnak, mert tudta, hogy a fiú ezt rendkívüli kitüntetésnek tekinti, és ráadásul sokkal biztosabban vezet, mint ő.

Szédítő iramban suhantak, s bár nem kavargott előttük hóvihar, az első két szán által felvert hó hidegen röpült a képükbe. Leon erősen szorította a szigonyát, és mélyeket lélegzett; a száguldás végképp megfosztotta minden éjszakai félelmétől. Arca kipirult, szeme csillogott, és egész testét frissesség szállta meg. Nem kellett különösen kapaszkodnia, mert a szán engedelmesen siklott alatta. Bár Ron mindent elkövetett, hogy utazásuk élvezetesebb legyen. Amikor például az első két szán két kisebb hóbucka között hajtott el, Ron oldalra  kormányozta járművüket, és nagy sebességgel felhajtott a jobboldali bucka oldalára. A szán oldalra dőlt, Ron rálépett a gázra, s a jármű szinte métereket röpült a levegőben, és puhán landolt a bucka túloldalán.

Leon felhorkant, de Ron csak nevetett, s ez mosolyt csalt a neheztelő férfi arcára is.

Körülbelül három órai utazás után feltűnt a part menti iglu, ahová a szélvihar elől szoktak alkalmanként behúzódni. A jégkunyhó láttán Leonnak újra eszébe jutott esti lidércálma, és nagyot nyelt. De rémnek természetesen nyomát sem látta.

Az iglu mellett állították le a szánokat, és az eszkimók nekikezdtek szétszedni a halászfelszerelést. Leon nem szívesen avatkozott bele ebbe a műveletbe szakértelem nélkül, így hát felsétált a közeli buckára, és a jégen heverésző fókákat leste. Leárnyékolta a szemét, mert a nap fénye vakította a fehérségben, s elnézett végig a part mentén, abba az irányba, ahol a jegesmedvék barlangjait sejtette. Egyszer már látott egyet a hatalmas testű fehér állatokból a part mentén halászni, de most a jégen nyoma sem volt mozgásnak.

Ismerős fémes ízt érzett a nyelvén. Ez most nem álom! Megperdült: Egy nagy fekete árnyékot látott felé suhanni a jégen. Ösztönösen maga elé kapta csontnyelű szigonyát. A levegőből roppant test ereszkedett rá:  egy három méter magas, karmazsinszínű óriásdenevér!

2.

- Balamud! - nyögte Leon döbbenten.

Az óriásdenevér leereszkedett a földre, néhány lépést előretipegett, és vörös szemével merőn bámult Leonra.

- Szó szinc róla! - felelte a denevér vontatottan. Erősen selypített. - Asz én nevem Talamud. A boldogult Balamud a szógorom volt... szajnosz már nem él.

Leon most kezdett magához térni első megdöbbenéséből. Az óriásdenevér rémes külseje ellenére nem látszott ellenségesnek. Teljesen olyan volt, mint amilyennek Balamudot ismerte, és az a teremtmény barátságosan viselkedett vele.

- Te vagy asz a Leon neveszetű? - sziszegte a denevér érdeklődve. - Igen, cak te lehetsz asz. Choler... a máguszok mágusza küldött, hogy keresszelek meg...

Leon nagyot nyelt.

- Choler él?!

Az óriásdenevér flegmán legyintett hatalmas bal szárnyával és a fejét ingatta.

- Cherubionban rombolász ész pusztítász folyik. Iszmét rátört a birodalmunkra Otoaak elfajszott szerege, ész kíméletlenül elpusztítják mindaszt, ami asz útjukba kerül. Leégett földek, lerombolt falvak, kibeleszett hullák maradnak mögöttük, bármerre járnak. Choler, Melan, Sang nem haltak meg; Otoaak fogszágában vannak.

Leon az ajkát rágta, és aggódva mérte végig a denevért.

- Mit akar tőlem Choler? - A denevér erősen bólogatott.

- Hét napon ész hét éjszakán át repültem egyfolytában, cak percekre pihentem meg úszó jégtáblákon, ész büdösz halakkal táplálkosztam. Choler megparancolta, hogy keresszelek meg asz északi hómeszőkön, ész vigyelek arMegadown várába. Ki kell őt szabadítanod!

Leon megfeszült.

- Hogyan tudnám pont én kiszabadítani a Mágusok Mágusát?

- Asz Éj Kövével. Asz oldja Otoaak kötelékvarázát. Átadod neki asz Éj Kövét ész megmenekült. - Leon a fejét rázta.

- Eszem ágában sincs kiszabadítani Cholert. - Az óriásdenevér csalódottan meredt rá.

- Hát te nem imádod Choler magisztert? Nem vallod aszt, hogy a Szötét Láng Urának kell uralnia asz egész világot?... Hát, esz biszony kínosz meglepetész! Eszért szárnyaltam keresztül a jegesz tengeren, eszért szoványodtam contig? - Értetlenül rázta a fejét. - Akkor ninc mász választászom, mint amit a magiszter ajánlott. Choler szerint te Chlovia boszorkány-bűbája alatt állsz. A magiszter aszt mondta, ha te nem szegítesz kiszabadítani, cak azzal bírhatunk rá, ha elrabolom Chloviát...

- Mi? - kiáltott fel Leon. - Meg ne próbáld! - Az óriásdenevér felé döfött a csonthegyű szigonnyal, ám a teremtmény jó reflexszel hátraszökkent.

- Nono! - sziszegte fenyegetően. - Én cak parancot teljeszítek. Viszem a boszorkányt. Ha valaha viszont akarod látni őt... hé, ne hajigáld aszt a szigonyt... kereszd arMegadown várát!

Talamud, a gigászi karmazsinszínű denevér felröppent a levegőbe a felé zúgó szigony elől, tett egy kört a dühöngő Leon feje fölött, és sziszegő nevetéssel elsuhant nyugat felé, az Üvegpiramis irányába. Leon egy pillanatig megigézve bámult utána, a szíve összeszorult: a denevér távolodó árnyéka kard alakú volt, akár azé a rémé, amit lidérces álmaiban annyiszor látott.

Dermedtsége azonban csak pár másodpercig tartott. Felkiáltott, és rohanni kezdett a magányos iglu felé. Az öt eszkimó már a lékeknél állt a felszereléssel, és leste a halakat. A kiabálásra aggódva fordultak felé, de nem moccantak el a felszereléstől.

Leon minden magyarázkodás nélkül felkapott az egyik szánra, megrántotta az indítókart, és a motor máris felberregett alatta. A szán meglódult, s Leon úgy száguldott, mint még soha.
  
Az eltévedés veszélye nem fenyegette; a part felé tartó szánok nyoma még jól látszott a kemény hóban.

A fel-feltámadó szél porhavat sodort a képébe, és Leon megrázta a fejét. Hirtelen alig ötven méterre maga előtt mozgó fehér testet pillantott meg: egy hatalmas jegesmedvét. A bestia feléje fordult, és felágaskodott. Volt vagy két méter magas.

Leon felsikoltott. Fékezett, és jobbra kapta a kormányt. A jármű veszélyesen kifarolt. A motor leállt. A medve visszahullott négy lábra, és a szán felé ügetett. Leon az indítókart rángatta.

- A fenébe! - kiáltotta. Fegyvertelen volt.

A medve veszedelmesen közeledett.

A harmadik rántásra beindult a motor. A szán meglódult. Jobbfelé suhant. A medve tett még egy reménytelen kísérletet, hogy oldalba kapja, de nem volt esélye. Leon több mint másfél méterre zúgott el az orra előtt. Leon úgy nyomta a gázt, hogy szinte félt, letörik. A bestia trappolt még utána egy darabig, aztán lemaradt.

Leon visszatért a szánnyomhoz. Számolta magában a perceket, de az utat ezzel nem rövidítette le. Úgy érezte, mintha egy fél nap eltelt volna, mire a távolban megpillantotta végre a napfény csillogását az Üvegpiramis csúcsán. A csillogás egyre kiterjedtebb lett, és végül teljes roppant méreteiben feltűnt előtte a hatalmas tejszínű piramis.

Leállította a szánt a keleti kapunál, és futva tette meg az utat hazáig. Az északi szektor főterén ott találta szinte a teljes népességet. Az asszonyok jajgattak, a gyerekek sírtak, a férfiak komoran bámultak maguk elé. Jöttére mindegyikük lesütötte a szemét.

A lakás, amelyben Chloviával éltek, a legszélső volt. Az ajtaja most tárva-nyitva tátongott. Odabenn hűlt helye se volt a kis boszorkánynak.

Leon odasietett az eszkimók csoportjához.

- Hol van Chlovia? - követelte a főnöktől.

- Egy szörny elvitte - mondta a vén Opatiiki sajnálkozó arccal. - Felragadta. Chlovia sikítozott. Bobua megtámadta a szörnyet a szigonyával. A szörny letépte Bobua fejét. Szegény Bobua. Bátor ember volt. A szörny felkapta Chloviát, és elrepült vele. Szegény Chlovia. Szegény Bobua.

Leon úgy érezte, forog körülötte a világ. Chloviát elrabolták! A gondolat majdnem megőrjítette. A denevér azt mondta, arMegadownban keresse. De hogyan lehet eljutni arMegadownba? Tudomása szerint itt nincsenek hajók, de még csak csónakok sem. Tehát az egyetlen lehetősége az amulett: az Éj Köve. Ha igaz, amit Sang mondott róla egykor, az Éj Köve oda fogja visszaröpíteni egy szemvillanás alatt, ahonnan elhozta az Üvegpiramisba. Az a hely arLiannon völgye, az Ősi Lelkek Nyugvóhelye, mely valahol a kontinens északkeleti szélén helyezkedik el.

Leon felsóhajtott.

Nem késlekedett tovább. Besietett a szobájukba. Előkereste azt a bőrtarisznyát, melyet itt talált. Belerakott egy vízzel megtöltött kulacsot, összegyűjtött több adag szintetikus élelmet meg néhány szárított halat is. Felcsatolta övére csonttőrét, de ezt kevésnek tartotta. Erősebb fegyverekre lenne szükség...

Kopogtatás nélkül Ron Kulukhon rontott be a szobába. Lihegett, és arckifejezése mélységes fájdalomról tanúskodott; mintha az ő asszonyát rabolták volna el.

- Ron segít megkeresni Chloviát - jelentette ki.

- Nem - mondta határozottan Leon. - Nem vihetlek magammal. Neked itt a helyed. Én Cherubionba megyek...

Ron eltátotta a száját.

- Szán nem siklik vízen - mondta.

- Van rá mód. - Leon a fiút méregette. - Akarsz segíteni nekem, Ron?

- Ron akar.

- Jó. Hozz nekem egy szigonyt! A legjobbat, amit tudsz. Nagy szükségem lenne rá, mert az út veszélyes lesz. Megígérem, hogy visszahozom. A fiú buzgón bólogatott, majd sietve távozott. Leon tovább szedelőzködött. Néhány szövetet és szőrmét tömött még a zsákjába. Aztán leült a matracra, és a kilátásain töprengett. Mi lesz, ha máris kudarcot vall, és az Éj Köve egyáltalán nem repíti vissza arLiannonba?

Ron hamarosan sugárzó arccal tért vissza. Két vaskos csonthegyű szigonyt lengetett a kezében, és a hátán ott lógott a törzs egyetlen számszeríja, melyet itt, az Üvegtoronyban találtak, s Opatiiki tulajdonát képezte. S szemmel láthatólag Ron is útra készült: duzzadó tarisznya lógott a válláról, és az övéről vaskos bőrerszény függött, amelyből szögletes hegyű, rövid szárú nyílvesszők meredeztek; körülbelül egy tucat.

Leon a fejét rázta.

- Veszélyes út lesz ez, Ron. Lehet, hogy soha többé nem térek vissza.

A fiú sokat sejtetően bólogatott, aztán ráncok jelentek meg a homlokán.

- Hogyan megy Leon és Ron keresztül jeges tengeren? Jégtábla nem biztonságos. - Leon megfogta a fiú kezét.

- Készen állsz az indulásra, barátom? Utunkhoz mágiát veszünk igénybe. Ne ijedj meg!

Leon remegő kézzel szorította meg a vékony ezüstláncon lógó Éj Kövét, a másik kezével Ront markolta. Behunyta a szemét, és nagyon erősen arra gondolt, hogy szeretne visszakerülni arLiannonba.

Ekkor kopogtak az ajtón, és Opatiiki, a törzsfőnök dugta be a fejét. Ráncos arcán nagyfokú felháborodás látszott.

És megtörtént a varázslat. Heves szélroham kapta fel őket, Leon előtt minden ködbe borult, és úgy érezte, fejjel előre bucskázik az ismeretlenbe, s közben kezénél fogva húzza magával a fiatal eszkimót. A röpülés a sötétségen át csak egy pillanatig tartott, és máris puha talajt éreztek a lábuk alatt.

Sötétség vette körül őket, s Leonnak az a benyomása támadt, hogy itt, az Ősi Lelkek Nyugvóhelyén soha sincs nappal, örök éjszaka honol. Mert hogy arLiannonba jutottak vissza, abban biztos volt. A hold hatalmas, égnek meredő kereszteket világított meg, amelyek mellett porladozó buckák sorakoztak. Az összes sír ki volt hantolva azóta az éjszaka óta, hogy a három félisten megvívta itt különös csatáját.

Leon csodálkozva nézett körül. Vajon mi történt a szerencsétlen főpapnő holttestével? Zília teteme nem volt sehol.

- Jé! - mondta az eszkimó. - Ron talált furcsát. A fiú egy diónyi üveggolyót emelt fel a földről. A sápadt holdfénybe tartotta, és Leon megborzongott attól, amit megpillantott. Az áttetsző üveggolyó belsejében parányi sötét foltot látott, és azt is tudta, mi az: Zília el Kevanaar holtteste. Choler mágikus üvegburka összeszűkült, s lekicsinyített minden benne lévő tárgyat; Zília holttestét is.

Elvette a csodálkozó fiútól a golyót, belepottyantotta egy sírgödörbe, és a lábával földet kotort rá. Aztán valami más jutott eszébe.

- Opatiiki még sohasem lépte át a házam küszöbét - mondta gyanakodva. - Mit akarhatott tőlem most ilyen felháborodottan?

A fiú elvörösödött.

- Ron nem tudja.

- Nem, mi? - nevetett Leon. - Szóval nem kérted a számszeríjat, hanem egyszerűen elloptad.

- Ron kölcsönvette - sértődött meg az eszkimó. Opatiikinek nincs szüksége nyilazó fegyverre. Ronnak igen. Ron jó céllövő.

- Jól van - sóhajtott Leon. - Ha végeztünk, visszavisszük Opatiikinek. - Ron arca felderült.

- Leon és Ron kiszabadítja Chloviát, Ron megismeri a világot. Ron lesz nagyon nagyon nagyon becsült harcos Üveghegyben. Nőül veszi legszebb lányt. Lesz sok sok sok gyereke. Gyerekeknek lesz sok sok sok gyereke. Ron elmesél majd nekik nagy kalandját.

Leon töprengve forgolódott. Most merre? Emlékezett rá, milyen bonyolult módon jutottak be ebbe a zárt völgybe, és ettől kissé elkedvetlenedett. Körös-körül magas sziklafalak határolták a völgyet, s odáig menni is legalább egy napi gyaloglásba telik. S még ha ki is jut időben - és bántatlanul - a völgyből, ki tudja, mennyi időbe telik, mire megtalálja arMegadown várát.

Míg ezen töprengett, Ron összevissza mászkált, s egy maroknyi törött, kovahegyű nyílvesszővel tért vissza. Barna arca sápadtnak tűnt a holdfényben.

- Sokan jártak itt... szánokkal.

- Szánokkal? - lepődött meg Leon. - Miféle szánokkal?

Az eszkimó vállat vont, s intett Leonnak, hogy kövesse. Igen, vagy húsz méterrel arrébb jól látszott a puha talajban, hogy sok láb taposta le a füvet, s a lábnyomok között paták és kerekek nyomai látszottak. Szekerek.

Leon arcán öröm villant. A mutánsok nyoma! A szekerek olyan széles és jól látható nyomot hagytak, hogy még a csillagfényben sem okozott gondot a követése. S ahol egy ekkora sereg át tud kelni a sziklafalon, ott nekik is sikerülni fog.

Nem volt nehéz dolguk, és hajnaltájt elérték a sziklafal alját, ahol egy keskeny patak csörgedezett. Itt a nyomok élesen balra kanyarodtak, és vagy két kilométeren át a sziklafal tövében haladtak.

Megtalálták azt a helyet, ahol a mutánsok letáboroztak. Mivel már felkelt a nap, és ők fáradtak voltak a hosszú gyaloglástól, foglalkoztak a pihenés gondolatával. Bejárták az elhagyott táborhelyet, és több mint százötven sátorhelyet fedeztek fel, pedig az eddig követett nyomok alapján kétszáz főre saccolták a létszámukat. A rejtély azonban hamarosan megoldódott. Egy újabb, az általuk követettnél jóval szélesebb csapást fedeztek fel: úgy látszik, a két csapat itt egyesült. Leon a sátorhelyek és egyéb nyomok alapján úgy becsülte, ezernél is többen lehetnek, és megborzongott, ha azokra a rémséges alakokra gondolt, akiket azon a végzetes éjszakán látott kibontakozni a sötétségből.

Mégsem az elhagyott táborhelyen pihentek le. Vizsgálódásuk során ráakadtak valamire, amitől Leonnak felfordult a gyomra, és már a sejtéstől elborzadt: a tűzhelyek hamujában vagy közelében lerágott csontok, emberi koponyák hevertek, melyeket már alaposan letisztogattak a kisebb rágcsálók és dögevők. A következtetés mégis egyértelmű volt: a mutánsok kannibálok!

Találtak egy nagy lapos sziklát, mely fölé védelmezően nyúlt egy szinte vízszintes kőlap, s így kellemes menedéket képezett. Ide húzódtak be a vándorok, s hajtották álomra a fejüket. Felváltva aludtak.

Leon aludt először, s már jóval elmúlt dél, mire kinyitotta a szemét nyugtalan álmából. Kissé idegesen nézelődött, amikor látta, hogy Ron bizony elaludt őrködés közben. Először össze akarta szidni a fiút, de aztán hagyta aludni.

Így világosban a félelmetes sziklafal valamivel barátságosabbnak tűnt. Leon kíváncsian kereste tekintetével, hol lehet a rés az egybefüggő falban, ahol a mutánsok átvághattak. A közelben kell lennie, ha a két csapat itt találkozott.

Nem kellett sokáig nézelődnie, a sziklák közt zöld sávot fedezett fel: füves részt.

Leon elégedetten hajtotta hátra a fejét, és szórakozottan meredt abba az irányba, amerről jöttek. Füves, bokros terület, itt-ott dombok, magányos sziklák, s a távolban - bár innen már nem látszik - ott van arLiannon, az Ősi Lelkek Nyugvóhelye.

Leon hirtelen felugrott. Csillant valami annak a hatalmas famatuzsálemnek a tövében, vagy csak a képzelete játszott vele? Megdörzsölte a szemét, és rámeredt a távoli fára. Aztán eltátotta a száját a megdöbbenéstől. Egy furcsa állat állt a fa alatt. Lompos farkával,, hosszúkás fejével leginkább farkasra emlékeztetett. Ám ezt a fenevadat farkától az orra hegyéig tükörsima, szivárványszínű pikkelyek borították. Az állat pikkelyein csillant meg a délutáni napfény. Leon látott már ilyen bestiát - Choler várában.

Aztán még inkább megdöbbent. Egy pillanatra azt hitte, káprázik a szeme. Az állat mellett egy magas, karcsú férfi jelent meg, mintha a levegőből huppant volna oda. Zöld-barna foltos szarvasbőr ruhát viselt, s kicsit olyan benyomást keltett, mint egykor Robin Hood a sherwoodi erdőségekben. A vállára vörös hajsörény omlott és a bal fülében hatalmas aranykarika csillogott. Arcvonásai nem látszottak, Leon mégis azon nyomban felismerte: KwYeor volt az, a kegyetlen xinaf, Choler egyik főembere.

KwYeor a chorald nyakára tette a kezét, s a következő pillanatban ember és állat mindketten eltűntek. Leonnak az a kényszerképzete támadt, mintha sose lettek volna ott, csak képzelete szülte volna a látomást. Mégsem hitegette magát. Tudta, Choler xinafja és fenevada az ő nyomát követik. Hogy miért? Ez nyilvánvaló. Ha kell, erővel fogják kényszeríteni mesterük kiszabadítására.

Felrázta Ront, és gyorsan a vállára vette a tarisznyáját.

- Megyünk tovább! - sürgette a szemét dörzsölő ifjút.

Az bután nézett rá.

- Már este van? Még süt a nap!

Tíz percig sem gyalogoltak a mutánsok által hagyott széles csapáson, amikor hatalmas függőleges repedéshez értek. Legalább harminc méter széles szoros volt, s szinte egyenesen vitt át a hegyen. Óvatosan indultak meg benne. Leon nem csak attól tartott, hogy a mutánsok őröket hagyhattak hátra a szurdokban, de annak is tudatában volt, hogy KwYeorral a hátuk mögött könnyen csapdába eshetnek.

Az egyenes szurdokban azonban nem táboroztak mutáns őrök, baj nélkül átjutottak. Hegyekkel tűzdelt buja vadon állta útjukat, s a szekérnyomok egyenesen ebbe az őserdőbe vezettek.

Leon próbálta megítélni, hol lehetnek. Becslése szerint az a völgy, ahol egykor Melan hiper-szuper lánctalpasát hagyták, valahol északra lehet. Leonban egy pillanatra felvillant a gondolat, hogy jó lenne megtalálni a járművet, és azzal menni tovább. Azonban hamar lehűtötte magát; a vezetéséhez nem ért, s ki tudja, miféle támadásoknak lenne kitéve, ha egy akkora feltűnő monstrumon közeledne arMegadownhoz. Ráadásul nem volt biztos benne, megtalálná-e a járművet. Tehát, ha jobbra fordulna, és északra menne, abba a zsákutcavölgybe jutna, mely a múltkor is annyi fejtörést okozott. Ráadásul északra az utat ugyanolyan egybefüggő hegylánc zárja el, mint amilyenen átjöttek; valószínűleg ugyanarról a sziklafalról van szó. Ha pedig egyenesen megy tovább a mutánsok útvonalán - nyugatnak -, nagy valószínűséggel a Vértónál, vagyis a Kaskahnál kötne ki. Ez annál is valószínűbb, hiszen a legenda szerint a mutánsok az ősidőkben ugyanezen az útvonalon támadtak, és épp a Vértónál állta útjukat Kevannaar.

Ha balra fordulnának, és déli irányba mennének, Főerődbe, vagy legalábbis annak környékére juthatnának.

- Most merre? - kérdezte az eszkimó ifjú, és tanácstalanul nézelődött. - A nyom nyugatnak visz.

- A Vértóhoz.

Merre lehet arMegadown? Hogy juthat oda? Kitől várhat segítséget? A három félisten fogságban van; tőlük nem. Az embereiktől? KwYeortól, a rosszindulatú xinaftól? Nem. Melan halálra ítélt népétől? Nem. A félkegyelmű Sang rettegő alattvalóitól megint csak nem. Viszont Chlovia fajtársaitól, a Rendellenes Néptől igen! Hiszen Chlovia a felesége lett, s ő most épp a lány kiszabadításán fáradozik. Keorathba kell hát mennie.

Nem bűvölte el túlságosan az ötlet, de sokkalta jobb volt minden eddiginél, mint ami eszébe jutott.

- Követjük a nyomokat - döntötte el. - Gyerünk, mielőtt utolérnek bennünket! - Ron megtorpant.

- Kik érnek? - csodálkozott. - Követ valaki? Ron és Leon bevárja őket lesben, és lenyilazza őket nyilazó fegyverrel. - Máris levette a hátáról a számszeríjat, és készült felhúzni.

Leon megállt.

- Tudsz egyáltalán bánni vele?

- Ron jó lövős.

Felhúzta a fegyvert, belerakott egy nyílvesszőt, és a legközelebbi fára mutatott; az lehetett vagy tíz méterre és legalább fél méter vastag volt.

A nyílvessző süvítve vágódott ki a fegyverből, és a mutatott fától jóval távolabbi, balra eső matuzsálem törzsébe fúródott. Leon felnevetett.

- „Ron jó lövős!” - jegyezte meg epésen.

- Ron távolabbi fát célozta! - bizonygatta a fiú.

- No, persze.

- Ron lő még egyszer.

- Ne pazarold a nyílvesszőket! Hozd inkább vissza azt is!

A fiú megbántottan nézett rá.

- Ron lő még egyszer. Előbbi vessző mellé. - Ismét lőtt. A vessző elsuhant a famatuzsálem törzse mellett, és eltűnt az aljnövényzetben. Leon a hasát fogta.

- „Ron jó lövős!”. Remekül eltalálta az erdőt! - A fiú elvörösödött, és szó nélkül ment a vesszők után, de a számszeríjat visszavette a hátára. Leon közben megindult a mutánsok széles nyomán.

Még három lépést sem tett, amikor a fiú meglepett kiáltását hallotta.

- Leon... nézd ezt!

Odasietett, ahol a fiú széthajtotta a bokrokat. Aztán elsápadt, és halk szitkokat mormolt. A bokrok közt egy szürke egyenruhás férfitetem hevert átvágott torokkal. Ruházata és felszerelése alapján Melan egyik katonája lehetett. Fegyverét elvették, de megalvadt vére rászáradt duzzadó hátizsákjára. Bűzéből ítélve több napja - vagy hete? - halott lehetett. A kisebb dögevők felismerhetetlenné tették az arcát, és végtagjairól lecsipegették a húst, de hátizsákja érintetlen maradt.

Leon szó nélkül leszedte róla a zsákot, és jó húsz méterre vitte onnan. Kiborította a tartalmát a fűre. Piszkos alsóneműk, írószerek, füzet, egy doboz cukorka, konzervek, tenyérnyi ételmelegítő, evőkészlet, kulacs, műanyag apróságok és egy fekete bőrtokban apró számológép vált láthatóvá. Leon szórakozottan nyomta meg a zsebszámológép piros gombját. A sötétzöld kijelzőn egy nulla és egy pont jelent meg. Leon beütötte a születési évét, és megszorozta kettővel. A gép tökéletesen működött. Elrakta a saját holmijai közé. Csakúgy mint az evőkészletet, a konzerveket meg azt a két doboz tablettát, amivel Melan katonái táplálkoztak. A többi cuccról Ron gondoskodott.

Kétség sem fért hozzá, hogy a halott fickó Melan egyik katonája lehetett. Hogy került ide? És mi lett a sorsa?

Leonban formálódni kezdett egy gondolat. A három félisten fogságba esett, s a főembereik útnak indultak, hogy megkeressék eltűnt mesterüket. A nyomokat követve eljutottak arLiannonba, s most rá vadásznak. Ha Choler valamilyen mágiával értesíteni tudta xinafját, érthető, hogy KwYeor a nyomában settenkedik. Talán csak azt akarja, hogy eljusson oda, ahová mennie kell. De az is lehet, hogy az útját vigyázza. Mert ha Melan emberei úgyszintén itt vannak - már pedig a jelek szerint a közelben lehetnek -, ők is lecsaphatnak Leonra, és saját céljaikra használhatják fel. És ha Sang emberei is a közelben vannak?

Már nem lepte meg, hogy gondolatban nagy jelentőséget tulajdonít önmagának. Mióta Cherubionba került, az a határozott érzés gyötri, hogy a világ sorsa az ő kezében van. Miért ez az érzés?

- Siessünk! - mondta Ronnak.

Gyors tempóban lépkedtek tovább a mutánsok hagyta ösvényen. Gyakorta surrogásokat, neszeket, határozott zajokat hallottak a környező erdőből, de Leon jobbat is tudott, sem hogy megvizsgálja az eredetüket. Szigonyát erősen szorította, és Ron is gyanakodhatott valamire, mert készenlétben tartotta a számszeríját.

Egy meredek hegyoldalon kapaszkodtak fel, hamarosan kibukkantak az erdőből, és kopár lejtő tárult eléjük, alattuk völgy, közepén egy rozsdaszínű tóval. Ron felkiáltott az ámulattól, amikor megpillantotta.

- Igen - mondta bizsergő gyomorral Leon. - Ez itt a Vértó. A közepén valaha hatalmas fa emelkedett, most már egy csupasz szikla van. Ott jobbra a sziklafalban van egy hatalmas rés. Egykor az a szikla takarta el. Ha azon a résen mennénk, kis kerülővel visszajutnánk oda, ahonnan indultunk. Ha... igen, ha azonban arra egyenesen megyünk tovább, és megmásszuk azt a hegyoldalt, megtalálhatjuk a terepjáró nyomát... és rálelhetünk a Keorathba vezető útra.

Ron nem is hallotta a hangos töprengést, annyira el volt telve a látvánnyal.

A vízfelület mesebelien cinóberszínű volt, és rendellenesen fodrozódott, mintha óriási halak kergetőznének alatta. Leonnak volt fogalma róla, miféle szörnyek élnek a felszín alatt. A keskeny Kash-patak nem messze tőlük balra kanyargott, és a tóba ömlött, és szinte derékszögben folyt el belőle. A tó közelében a patak vize ugyanolyan cinóberszínű volt, mint maga a víz, ám mennél távolabb esett, annál inkább kifakult, és normális hegyipatak jelleget öltött. A tó pajzsformájú volt, átmérője hozzávetőleg két-három kilométer lehetett, lapos, sárga föveny övezte, itt-ott zöldesfekete foltokkal.

Megbabonázva meredtek a különös tájra. Ám egy szer csak velőtrázó sikoly harsant mögülük, és ez mindkettejüket kirázta a bűbáj alól.

- Gyerünk! - suttogta Leon, és nekiiramodott. Hamarosan felértek a célba vett alacsony hegy tetejére. Itt Leon megállt, hogy kilihegje magát, és izgatottan bámult hátrafelé. Azonban sem KwYeor, sem más fenyegetés nem bukkant fel mögöttük, s nem hangzott fel újabb sikoly sem.

Leon hátat fordított a tónak, és a hegy túloldalát figyelte. Jó alaposan szemügyre kellett vennie a lenti völgyeket és kisebb hegyeket, mire rádöbbent, hogy egy határozott utat lát kanyarogni délről észak-északnyugat felé. Az az út vezet a Rendellenes Nép fővárosába.

Hamarosan elérték a széles utat, és gyors ütemben indultak meg rajta. Időközben beesteledett, a nap eltűnt a hegyek mögött, hamarosan feljött a hold, és elhomályosította a csillagok ragyogását.

Csak órák múlva pihentek meg. Leon óvakodott attól, hogy tüzet rakjanak. A katona hátizsákjában talált kalóriatablettából nyeltek le egyet-egyet, s azzal elégítették ki étvágyukat. Ron érdeklődve vizsgálgatott egy húskonzervet, de Leon nem volt hajlandó kinyitni.

Félórai üldögélés után folytatták az útjukat. A talaj hamarosan emelkedni kezdett, és mire észbe kaptak, máris kopár sziklák, csupasz kövek között haladtak. Hamarosan sötét szakadék állta az útjukat; keskeny, foszladozó kötélhíd vezetett át rajta. Leonban erős kétségek támadtak, megbírja-e őket. Megrángatta a tartóköteleket, ám ebből csak annyi következtetést tudott levonni, hogy a híd ennyitől még nem zuhant le a szakadék mélyén folyó patakhoz.

A hegy túloldaláról hatalmas durranás hallatszott; vad nyerítés, kiabálás, ordítozás követte. Világoszöld fénycsík kúszott fel az égre, ott szétrobbant, és szikraeső záporozott szerteszét.

- Átmegyünk - határozott azonnal Leon. - Gyorsan!

A híd nem mutatta komoly terhelés jeleit. Amikor mindketten odaát voltak, Leon máris indult volna tovább, ám Ron kihúzta a kését, és nyiszálni kezdte a vastag tartóköteleket.

Leon türelmetlenül fordult hátra. Aztán amikor látta, mivel foglalatoskodik a fiú, ő maga is beszállt. A csonttőr csak nehezen vágta a kemény rostokat.

Három kötelet teljesen elvágtak, de ötöt meghagytak úgy, hogy csak egy-egy félujjnyi rost tartotta őket. Ron próbaképpen a hídra taposott, s az egyik rost máris elpattant. Az eszkimó elégedetten ugrott vissza a sziklára.

- Lesz meglepetés - dúdolta a fiú. - Szép kis meglepetés.

Az út hamarosan egy sötét őserdőbe vitte őket. A buja dzsungel hallhatóan nyüzsgött az élettől. Leont kényelmetlen érzés szállta meg. Feje fölött sötét madarak szárnysuhogását hallotta, minden irányból neszezés, távoli rikácsolás, elhaló hörgés, visítás, csörtetés hatolt a fülükbe. Leon néha nyugtalanul állt meg hallgatózni, és Ron is igencsak szorongatta a számszeríjat, de nem támadt rájuk senki és semmi.

Egyre fáradtabbak lettek, egyre többször álltak meg pihenni, de semmi kedvük nem volt ahhoz, hogy ilyen fenyegető helyen aludjanak. Reménykedtek benne, hogy kijutnak valami nyíltabb terepre, vagy találnak egy védettebb hegyoldalt, esetleg egy kisebb barlangot. Az erdőnek azonban nem akart vége érni.

Leonnak már rogyadozott a lába, és egy kisebb tisztáshoz érve úgy döntött, hogy letáboroznak.

- Ron most sem rak tüzet? - kérdezte az eszkimó. Hideg szél fújt, és a hosszú gyaloglás fáradtsága meleget igényelt. Leon vonakodva megvonta a vállát. Szüksége volt a tűz melegére.

- A hídon nem jöhetnek utánunk - győzködte magát. - Rakhatunk egy... kicsi tüzet.

Nekiláttak tűzifát gyűjteni, és közben halkan beszélgettek.

Leon sóhajtott. Még mindig nem tudta felfogni, milyen reménytelen feladatra vállalkozott. Fogalma sincs, jó irányba halad-e, vagy épp valami veszedelembe. És ha jó az irány, s eljut Chlovia népéhez, a Rendellenesekhez, nem fenyegeti ott veszély? Chlovia mutáns. Mutánsok a fajtársai is!

Borús gondolatok szállták meg, s látta magát ketrecben, látta kínzócölöpön, látta vadállatok elé vetve, kondérban megfőzve, összeszurkálva, levágott fejjel, kibelezve, megskalpolva, kivágott szívvel...

Töprengéséből az eszkimó pisszegése riasztotta fel. - Leon... ott tűz. Ott, a fák közt.

Leon megdermedt. Messze előttük az erdő mélyén a sötét fák között halván fény pislákolt. Csak tűz lehetett.

A szél feléjük fújt, s most már a füst szaga is érződött. Úgy kétszáz lépésnyire lehetett.

Ron lehasalt, és Leon követte a példáját. A tarisznyákat, a hátizsákot meg a szigonyokat otthagyták, ahol letáborozni készültek; Ronnak a hátán lógott a számszeríj, de Leonnál csak a csontkése volt.

Az eszkimó nesztelenül kúszni kezdett a fény felé, Leon némi habozás után követte. Igaza van az eszkimónak, meg kell tudniuk, kik táboroznak a közelükben.

Szerencséjükre a tűznél ülők olyan hangosak voltak, hogy akár egy vaddisznócsorda is elcsörtethetett volna a közelükben észrevétlenül. Hárman hevertek a jókora tábortűz körül; vadállati bőröket viselő, csapzott hajú, szakállas emberek. Emberek? Első pillantásra látszott, hogy nem normális emberek. Egyiküknek két lába volt, bal könyökére támaszkodva bámult a tűzbe, ám jobb vállából természetellenesen két kar meredt elő. Egyikben egy húsdarabot tartott, a másikban egy kőkést, azzal vágott le a húsból nagy darabokat. Egy társa a lábánál ült, és egy bőrtömlőből ivott. Neki két lába és két karja volt, azonban véres ruhája alól polipszerű csápok meredtek elő s émelyítően mocorogtak. A harmadik egy jókora kovahegyű dárdára támaszkodott, és Leonnal épp ellenkező irányba bámult, arrafelé, ahol egy fa közelében lovak sötét vonalai látszottak. Leon meglepődött; Cherubionban most látott először lovat. És még jobban meglepődött, amikor a dárdára támaszkodó mutáns lényt megpillantotta. Ennek két lába volt ugyan, de vállaiból két-két kar nőtt, s hogy még ez se legyen elég, egyetlen szeme fölött a homlokából egy hatujjú kéz állt ki, s ezzel olyan benyomást keltett, mintha leárnyékolná a szemét, hogy jól lásson. A kéz ujjai mozdulatlanok voltak.

A három mutáns egymás szavába vágva olyan hangosan karattyolt, hogy szinte visszhangzott az erdő. Leon egy szavukat sem értette.

Pillantása a hátasokra esett. Nem igazán lovak voltak a szónak abban az értelmében, ahogy Leon a huszadik századi lovakat ismerte; a fejformájuk egész másra utalt. A fejük megnyúlt, homlokuk furcsán domborodott a szemük fölött. Zömökek voltak, vaskos, görbe lábúak; nem lehettek túl gyorsak, de minden bizonnyal strapabíróak. Mind a négy békésen álldogált.

Leonba hirtelen mintha villám csapott volna. Négy ló! Ő pedig csak három mutánst lát!

Valami megbökte a tarkóját. Odakapott. Sima és vastag dolgot markolt meg, melynek éle majdnem elvágta a kezét. Rosszat sejtve fordította hátra a fejét.

Kétméteres, langaléta alak állt közvetlenül fölötte. Négy lábát megvetve, egyetlen kezével szorosan markolta a dárdát, melyet Leon torkának szegezett. Vörös szeme gúnyosan villogott, s feje tetején fülek tömkelege sorakozott.

- Nem... mozdulsz! - recsegte parancsolóan, s három társa a tűznél máris feléjük sietett.

4.

Leon nem tudta eldönteni, hogy a négy szörnyalak Elfajzott-e. Az alakjuk alapján elég elfajzottak, ám mivel a Rendellenes Népből mindössze Chloviát ismeri, ki tudja, milyenek lehetnek a fajtársai?

Bőven volt ideje eltöprengeni a lehetőségeken, mert a mutánsok bőrszíjjal a fához kötözték, és a szájába pecket nyomtak. A négylábú hamarosan hozta Ront is, s a fiúval hasonlóképpen bántak. Az eszkimó bűnbánóan meresztette rá a szemét, de beszélni nem volt alkalmuk.

A mutánsok szinte az egész éjszakát átbeszélték. Arrogáns hangjukból, heves mozdulataikból ítélve úgy tűnt, mintha vitatkoznának, de Leon egy idő után rájött, hogy valószínűleg ez lehet a normális társalgási stílusuk.

Eleinte a torkában dobogott a szíve, várta, mikor ölik meg, vagy húzzák nyársra vacsora gyanánt, de miután nyilvánvalóvá vált, hogy ez a veszély egyelőre nem fenyegeti, elernyedt. A fáradtság és a kimerültség elzsongította, fásultan lógott a kötelein.

Egy darabig figyelte a mutánsokat. Az arcuk emberi volt abban az értelemben, hogy többé-kevésbé emberi jellegzetességeket viseltek, s arcvonásaik is emberiek voltak. Ám arckifejezésük bestiális volt, szemük apró, tekintetük rosszindulatú, s a szemlélőben azt a benyomást keltették, mintha állandó jelleggel haragudnának. Vonásaik alapján szinte egyformának tűntek; ha nincsenek eltérő végtagjaik és más torzulásaik, Leon csak nagy nehézségek árán tudta volna megkülönböztetni őket. Állatbőröket, rongyokat viseltek durván a testükre csavarva vagy fémcsatokkal összefogatva. A rongyokból kilátszó testrészeik olyan szőrösek voltak, mintha bundájuk lenne. Kissé görnyedten jártak, karjaikat lelógatták, mint az emberszabású majmok. Roppant fabunkókat viseltek, s úgy tűnt, más fegyverük nincs is.

Hevesen gesztikulálva, morogva vizsgálgatták a Rontól elvett számszeríjat; a hátizsákra meg a tarisznyákra jóformán rá se hederítettek. Azonban a fegyver lekötötte őket; úgy tűnt, nem láttak még ilyet. Húzogatták a húrját, megrángatták a tusát, az elsütőszerkezetet babrálták. Aztán a négylábú langaléta felhúzta, egy nyílvesszőt rakott bele, és találomra kilőtte. Egy zizzenés, egy koppanás: a nyílvessző rezegve állt ki annak a fának a törzséből, amelyhez az eszkimót kötötték; egy tenyérnyire Ron feje felett.

A mutánsok elismerően morgolódtak, és megveregették íjász társuk vállát ügyességéért. Úgy tűnt, ez a langaléta valami vezérféle köztük. Két méter magas volt, s altörzséből két láb helyett négy nőtt ki. Igaz, hogy valójában csak két cölöpszerű lábán állt, a két satnyábbra csak támaszkodott, de akkor is négy lába volt, s a fara alig volt szélesebb egy átlagos ember alfelénél.

A vezér lerakta a számszeríjat, és rámordult társaira, akik azonnal fel akarták kapni, aztán felegyenesedett, furcsa imbolygó járással - szinte sosem nehezedve satnyább lábaira - odament Leonhoz, és a mellére csapott.

- Griagrth - mondta rettentően mély torokhangon, de érthetően. - Te neved?

Leon felnyögött. A mutáns kivette a szájából a pecket.

- Leon... Sil... ver... - motyogta Leon, és közben többször is nyelnie kellett.

- Nem vagy cherub - állapította meg. - Nem Keorathból jöttél! Mit leskelődtél?

Leon nem tudta, mi az a cherub, de a Cherubion név alapján gyanította, hogy valami ősi faj neve lehet. És a másik szóhasználatából úgy tűnt, hogy a mutánsokra érti. Hogy minden mutánst így neveznek-e, vagy csak a Rendelleneseket, arról fogalma sem volt.

- Láttuk a tüzet - nyögte -, közelebb jöttünk. Nem volt rossz szándékunk. Keorathba igyekszünk, de nem tudjuk, pontosan merre van. Önök odavalósiak?

A tűznél ülő három mutáns harsogva felröhögött; a főnökük zordan pillantott hátra rájuk. Valami tréfásat fedezhettek fel a számszeríjon, mert azt babrálták.

- Kik vannak még közelben? - akarta tudni Griagrth. - Hányan? Mennyi nem-cherub?

- Csak ketten voltunk.

A főnök elégedetten felmordult, és bólintott. Készült visszarakni a szájpecket. Leon elrántotta a fejét.

- Mit akartok velünk? - kiáltotta. - Engedjetek szabadon. Ha nem jutunk mihamarabb Keorathba, abból nagy baj lesz!

A mutáns izzó tekintettel meredt rá.

- Keorathba juttok. Holnap. Odaviszünk Keorathba. Ajándékok lesztek a cheruboknak.

- Ajándékok?

- Feláldozunk benneteket Otoaak oltárán, aztán megsütjük a húsotokat, és elfogyasztjuk ünnepi lakomaként. Nagy megtiszteltetés.

A mutáns betömte Leon száját, aztán visszament a tűzhöz, és többet egy szóra se méltatta foglyait.

A mutánsok egész éjszakán át szemhunyásnyit sem aludtak, folyamatosan társalogtak zagyva nyelvükön. Az erdőből a legkülönfélébb állathangok, zajok hallatszottak: rikoltás, fütyülés, sziszegés, ordítás, bömbölés, kaffogás, makogás, sőt még kukorékolás is. Leon eleinte képtelen volt aludni, de aztán a folyamatos morgás, dörmögés elzsongította, s egy-egy hangosabb kiáltásra gyakorta fel-felriadva végül is leküzdötte a fáradtság, és elnyomta az álom.

Gémberedett tagokkal ébredt, s fájdalmasan érzékelte, hogy még mindig a fához van szíjazva, nem csak rossz álom volt az egész. Most eloldozták, a lábairól levették a szíjat, és a kezénél fogva egy ló nyergéhez kötötték. Hasonlóképpen cselekedtek Ronnal is, de még nem indultak.

Leonnak annyira el volt zsibbadva a lába, hogy képtelen volt állva maradni, lerogyott a fűre. Percek múltán a mutánsok nyeregbe szálltak. Groteszk látvány volt, ahogy számos végtagjukkal megülték a különös, zömök lovakat. Párosával lovagoltak egymás mellett. Elöl a négylábú főnök meg a háromkarú teremtmény, az ő lovaik mögött baktattak a foglyok, s a menetet a másik két lovas zárta.

Lépésben indultak meg a bokroktól, aljnövényzettől benőtt erdei úton, s foglyaik botladozva bár, de nagyobb erőfeszítés nélkül haladtak mögöttük.

Talán órák óta vánszoroghattak már pihenés nélkül, amikor Leon arra lett figyelmes, hogy a mellette haladó Ron közel kerül hozzá, és vállával meglökve próbálja felhívni a figyelmet valamire. Követte az eszkimó pillantását, és jobbra, alaposan benn a sűrű erdő mélyén valami furcsát fedezett fel. Nem határozott csillogás volt, inkább csak tompán fénylett valami, mint egy olajozott fémtárgy. Leon megtorpant, de nem látta csak egy pillanatig, mert fogva tartójának lova máris megrántotta, és maga után vonszolta. Egy katonai terepjáró volt - ám katonák nélkül. A szélvédője csillant meg a reggeli fényben.

Leon a mutánsokra pillantott. Nem csevegtek, egykedvűen himbálóztak hátasaik nyergében, és úgy tűnt, mintha most pótolnák be az éjszaka elmaradt alvást. Egyetlen mozdulatuk sem utalt arra, hogy ők is felfedezték volna a terepjárót.

Leon jelenlegi helyzetében inkább szerette volna, ha KwYeor vagy akár Melan egyik tábornokának a kezébe esik. Sőt, még Sang alattvalóinak fogságába is szívesebben került volna, mint a mutánsokéba. Az a kilátás, hogy Keorathban feláldozzák Otoaak tiszteletére és megeszik, nem derítette fel túlságosan. Már a kannibalizmus gondolatára elborzadt, és ez az egész még fájóbb volt azzal a tudattal, hogy ő lesz az áldozat.

És a keorathiak - a cherubok - mit szólnak mindehhez? Ők is kannibálok, akárcsak Otoaak Elfajzott népe?

Nem tudta hinni. Chlovia keveset beszélt a népéről, de amikor a keorathiak szóba kerültek, a lány mindahányszor elérzékenyült, és szeretettel emlegette őket. És annak a gondolata, hogy Chlovia is részt vett valaha kannibalizmusban, egyszerűen elképzelhetetlen volt számára.

De akkor mit keresnek Elfajzottak a Rendellenes Nép birodalmában? Hogy képzelik, hogy emberáldozatot mutatnak be Keorathban?

Leon idegesen nézelődött. Szerette volna, ha most azonnal rajtaütnek Melan katonái, vagy Choler sárkányai, vagy Sang bábjai, vagy bármi...

Mintha csak a kívánsága teljesedett volna be, egy kis tisztáshoz érve a mutánsvezér zömök lova hirtelen megtorpant és felhorkant. A mellette haladó másik ló felágaskodott, lovasa alig bírt megkapaszkodni szunyókálásából felriadva.

A tisztás szemközti szélén különös alakok jelentek meg. Mutánsok voltak, ám korántsem annyira eltorzultak, mint Leonék fogvatartói. Határozottan emberalakjuk volt.

Hatan voltak, hosszú karddal és könnyű íjjal felfegyverkezve, de az íj a hátukon lógott, a kardjuk pedig míves bőrhüvelyben pihent. Rendezett ruházatuk koránt sem nyújtott olyan primitív benyomást, mint azoké, akik feléjük tartottak lovaikon. Fésültek voltak, ápoltak, arcvonásuk értelmesnek tűnt, s egyikük sem volt olyan szőrös, mint Otoaak eme hívei.

Leon azonnal tudta, hogy ők lehetnek Chlovia népe. Hatójuk közül háromnak is apró szarvacskák meredtek ki a homlokából, s az egyikük haja vörös volt, a szeme pedig ezüstszínű.

A vezetőjük az az ifjú lehetett, aki otthagyta társait, és a türelmesen várakozó lovasok felé indult. Neki is szarvacskák voltak a homlokán, ám az ő haja koromfekete volt és göndör. Arcbőre olyan fehér volt, mintha mésszel kenték volna be. Ám e hófehérség csak az álláig tartott; ott különös átmenet kezdődött. Az álla hegye halványsárga volt, aztán valamivel lentebb egyre mélyült bőre árnyalata, s a nyaka alján a bőre már olyan fekete volt, mint a szurok. Sárga bőrzekéje alól kilátszó karja ugyanilyen fekete volt. A nyakában lánc fityegett ráaggatott ujjnyi széles fogakkal. Bőrzekéje dereka alatt végződött, s alóla sötétbarna nadrág állt ki. Lábfeje szintén fekete volt, s ami meglepte Leont, mindkettőn két-két nagylábujjat látott.

Hátramaradt társai hasonló öltözetet viseltek, és az ő rendellenességeik szinte fel sem tűntek a lovon ülőkéhez képest. Egyiküknek vizenyős szeme volt, s olyan orra, mintha egy disznó nemzette volna. A másiknak a szája volt olyan akár egy késpenge, a harmadiknak nem volt füle, és a lába úszóhártyás volt, a negyediknek az álla teljesen egybefolyt a nyakával, és így olyan benyomást keltett, mintha hatalmas tokája lenne, s az ötödiknek, a vörös hajú, szarvacskás nőnek három melle duzzadt a vékony vászoning alatt, és hüllőszerű kétágú nyelve ki-bejárt a szájából.

Leon megigézve nézte őket. Nem tudta, mi következik.

A vezetőjük, a fehérképű, hatlábujjú ifjú határozott léptekkel közeledett. A mutánsvezér lova előtt egy lépésnyire megállt, szertartásosan lehajtotta a fejét, aztán felnézett, és tisztán, érthetően szólalt meg:

- Üdv néked, Griagrth, Otoaak képviselője! Keorath nevében én, Karmellion üdvözöllek. Küldöncöd tegnap jelezte érkezésed, s azért jöttem eléd e kísérettel, hogy biztonságban Keorathba kalauzoljalak.

- Milyen messze Keorath? - mordult rá Griagrth csöppet sem ünnepélyesen.

Karmellion mészfehér arcán árnyalatnyi pír jelent meg, de szeme meg se rebbent.

- Ranim'aykhaym, Keorath királya arra kért engem, fél napi lovaglásra fővárosunktól várjam be az eemsik nemes követeit, s teljesítsem kívánalmaikat.

- No, azért! - morogta a négylábú mutánsvezér, és türelmetlenül csapkodott a karjával. - Mi lesz már? Mire vársz?

Karmellion ismét megbiccentette a fejét.

- Indulunk, ha kívánja.

- Parancsolom! - röffent rá Griagrth, az elől lovagló másik mutáns durván felröhögött. Főnöke belerúgott egyik satnya lábával, s a fickó máris elhallgatott.

Karmellion arca még pirosabb lett. Pillantása megpihent Leonon, majd az eszkimóra vándorolt, és Ron megpróbált a lehető legőszintébb és legbarátságosabb arcot vágni.

- És ők? - kérdezte csendesen a fehér-fekete mutáns. - Milyen viszonylatban lépnek be Keorath titkos birodalmába? - Griagrth nagyot köpött a kérdező lába elé.

- Nem a te dolgod! - hörögte fenyegetően. - Tágulj előlem, mert letiporlak!

Karmellion arca rákvörössé vált, vonásai azonban meg se rezzentek.

- Amennyiben ők ketten nem tartoznak az eemsik nemes követségéhez, úgy a szabályok szerint nem láthatják a Keorathba vezető utat. Be kell kötni a szemüket. Királyom kérése csak arra jogosított fel, hogy Otoaak négy követét kalauzoljam, kívülállókról nem volt szó.

- Ez a kettő a foglyom. Áldozatul ajánljuk Otoaak tiszteletére. Holnap estére halottak, lelkük elszáll, húsuk a mi húsunkat erősíti.

- Az ősi törvény akkor sem engedi meg, hogy idegenek megismerjék Keorath titkait - erősködött Karmellion.

Griagrth felágaskodott a nyeregben, a ló előrelendült, és elsodorta az ifjú cherubot. Az hanyatt esett, de nem tett védekező mozdulatot. A mutánsvezér visszafogta hátasát.

- Tanuld meg, fickó - morogta zordul -, hogy Cherubionban immár Otoaak parancsol, s a megállapodás szerint Keorathban én vagyok Otoaak képviselője. Tehát add meg a kijáró tiszteletet az eemsik vezérének!

Az ifjú feltápászkodott, sietve meghajolt, és visszasietett embereihez. Az Elfajzottak lustán poroszkáltak utánuk.

Leon döbbenten fogadta az eseményeket. Így hát beigazolódott a sejtése: Cherubiont ellepték az Elfajzottak, vagyis ahogy magukat hívják, az eemsik. S ha Keorath Rendellenes Népe, a cherubok is behódoltak nekik, akkor ő már itt akkor sem remélhetne segítséget, ha szabad lenne. Lehunyta a szemét.

A hat cherub is lóra ült; pontosabban nem is lóra, hanem egyszarvúra. Az állatok roppant kecsesek voltak, és rendkívül engedelmesnek tűntek, szemükben szinte emberi intelligencia csillogott.

Hárman előrelovagoltak, hárman pedig visszamaradtak; ezek végleg el is tűntek Leon látóteréből.

A talaj hamarosan emelkedni kezdett, és egy kanyargós hegyiúton haladtak. A négy eemsi ugyanolyan egykedvűen poroszkált, mint korábban; Leon szinte biztosra vette, hogy elszunnyadtak a nyeregben. A lába már fájt, és ahogy Ronra nézett, látta, hogy az eszkimó fiú is igen csak furcsán szedi görbe lábait. Sajnálat ébredt benne a fiú iránt.

Sziklák közé értek, hamarosan keskeny szurdokban lépkedtek, s pokolian magas, szinte függőleges falak vették körül őket. Bár a nap már melegen sütött, a szurdokra mintha sűrű köd telepedett volna, és egyre sötétebb lett. Aztán a meredek sziklafalak kétfelé futottak, s mintha ékként egy harmadik sziklafal kúszott volna az utazók elé: a szurdok elágazott. Karmellion hátasa megállás nélkül becsattogott a sziklás talajú jobboldali szurdokba, s perceken át haladtak azon az úton. Aztán jobbfelől megszűnt a sziklafal, és meredek szakadék szegélyezte útjukat.

Harminc méter széles lehetett, s a túloldalán még félelmetesebb sziklák emelkedtek. A mélyben, legalább száz méterre lenn, sebes hegyipatak rohant, s sötét bozótok nőtték körbe. A patak túlsó partján gigászi csontváz hevert, húscafatokkal rajta. A patacsattogásra fekete dögevő madarak röppentek föl a tetem mellől, és némán keringtek lakomájuk fölött.

Leon megborzongott. Ha a keskeny úton a mutánsvezér lova megcsúszik, elkerülhetetlenül lerántja a mélybe, s akkor az ő tetemén is keselyűk fognak lakmározni. Keserűen mosolyodott el saját félelmén. Miért, az talán jobb, ha nem zuhan le, és kannibálok falják fel?

Ám nem sokáig töprenghetett a rá váró rettenetes sorson, mert ami most következett, az sokkal inkább megdöbbentette, mintha élve elkezdték volna felfalni.

Az elől lovagló Karmellion az út kanyarulatánál egy pillanatra megállt, udvariasan biccentett Otoaak megbízottai felé, aztán megveregette az egyszarvú fekete sörényű hófehér nyakát, és megindult jobbra. Az egyszarvú lelépett a kavicsos útról, és kecses patái hamarosan már a szakadék fölött csattogtak. Az egyszarvú és lovasa a levegőben lépkedett, át a szakadék túloldala felé!

A másik két cherub közönyösen léptetett utána. Kísérteties látványt nyújtott a puszta levegőben poroszkáló három lovas; és a hatást csak tetézte, hogy még az unikornisok patájának csattogása is hallatszott.

Az elől haladó eemsik zömök lovai felnyerítettek, és lecövekeltek.

- Hé! - ordította haragosan Griagrth. - Megállj! Mi ez?

- Illúzió - kiáltott vissza Karmellion udvariasan, de érezhetően megvető éllel. - A szakadék valójában csak illúzió. Jöjjenek nyugodtan, de ne térjenek le oldalra. A lovuk orrát mindig fordítsák felénk.

- Ha átversz... - mordult fel a mutánsvezér. Karmellion visszalovagolt, és türelmesen intett. Két társa ott várakozott a semmi közepén. Alattuk száz méterre a hegyipatak vidáman csobogott, s a keselyűk alig pár méterrel az egyszarvúak patái alatt köröztek.

Griagrth kivonta a kardját, fenyegetően szorongatta, és intett a mellette lovagló mutánsnak.

- Te! Indulj!

A mutáns fancsali pofát vágott, de nem mert ellenkezni urával. Térde nyomására lova megindult, de a következő pillanatban máris felágaskodott. A mutánsnak nagy küzdelmébe tellett, hogy a nyeregben maradjon és lecsillapítsa a háborgó állatot. Ismét próbálkozott, de a ló inkább hátrafelé táncolt, és majdnem eltiporta a faránál álló riadt Ront, semmint rálépett volna a puszta semmire.

- Talán kantárszáron - tanácsolta Karmellion udvariasan, de egyre nyilvánvalóbb fensőbbséggel.

A mutáns leszállt a nyeregből, rongyot tekert a lova fejére, és kantárszáron vezette. A ló remegve lépkedett utána, s hamarosan az ő patái is a levegőben csattogtak, de az állat viselkedésén semmi sem jelezte, hogy valami nem lenne rendben. Az állat és gazdája a segítőkész cherubokkal együtt hamarosan átjutott a ,,szakadék" túloldalára, s onnan intett vissza főnökének.

Leon mindvégig döbbenten figyelte, mint lépked az eszkimó a puszta levegőben, s bár nem látta, szinte tudta, hogy az eszkimó arca ragyog a gyönyörűségtől, ha arra gondol, miként fogja elmesélni ezt a kalandját a népének. Szegény fiú!

Aztán a mutánsvezér is leszállt a lováról, és hasonló módszerrel vezette át. Leonnak bizony a látottak ellenére is igencsak remegett a térde, amikor le kellett lépnie a szakadék széléről. Józan esze azt súgta neki, hogy a többiek csak valami csoda folytán úszták meg, ő pedig le fog zuhanni a mélybe. Azonban semmi ilyesmi nem történt. Bár látta, hogy a „semmibe" lépett, határozottan szilárd talajt érzett a lába alatt, s amikor behunyta a szemét, teljesen olyan volt, mint eddig, mintha a hegyiúton mentek volna tovább.

Amikor átértek, Leon kinyitotta a szemét, és visszafelé bámult. A „szakadék” innen pontosan olyannak látszott, mint a túloldalról. Sőt, annyira pontosan olyannak, hogy még a nagy tetem, melynek az innenső oldalon kellett volna lennie, most is a túloldalt látszott. Micsoda illúzió!

A két kísérő eemsi is átért, és itt, az előzőhöz hasonló hegyiúton visszafelé indultak. A hegyiút szinte kísértetiesen olyan volt, mint a túloldalon; Leon felismert egy jellegzetes, emberformájú hatalmas fát, amit a túloldalt is látott. A keze meg volt kötve, nem tudta megdörzsölni a szemét, hogy káprázik-e. Aztán találkoztak az ismerős elágazó szurdokkal is, és most balfelé kanyarodtak. Hamarosan kiértek a szurdokból, és két hegylánc közötti síkságon vágtak keresztül. A roppant sík területet csak szórványos bozótok és kékeszöld fű borította. Balfelé meredeken emelkedő sziklafal látszott, jobbfelé sűrű trópusi őserdő. Itt fenn, északon! Hamarosan a buja dzsungel szegélyén haladtak, s egy szekérúton levágtak egy sarkot. Amikor a dzsungelből kibukkantak, merőben más táj fogadta őket, mint amikor behatoltak, pedig alig tíz percet lehettek az őserdő belsejében. Kifelé haladtukban az út sűrű bozót között vitt át. Karmellion megállította a csapatot, és felhívta rá a figyelmüket, hogy semmi esetre se haladjanak tovább az úton. Ezután jobbfelől beléptetett a sűrűbe, és a bozótok úgy nyíltak szét előtte, mintha csak parancsra cselekednének. A többiek követték őket. Csak jó száz méterrel arrébb tértek vissza az útra. Leon visszapillantott, és meglepetten látta, hogy az unikornisok jellegzetes nyomai, meg a mutáns hátasoké, plusz az ő és Ron gyalogos nyomai úgy vezetnek tovább az úton egészen idáig, mintha le sem tértek volna. Leon jól megnézte a kiesett útszakaszt. Nem látott semmi különöset, legfeljebb azt, hogy az utat körülvevő bozótból egymással szemben két faóriás emelkedik a magasba, mintha valamiféle természetes kaput alkotna. Nem vágyott rá, hogy kipróbálja, milyen meglepetés érheti az utazót abban a kapuban.

Aztán az erdőből kijutva érthetetlen rendszer szerint dombokat kerülgettek egy félórán át, s amikor az utolsó dombot is megkerülték, újra síkság terült el előttük egészen a szemközti hegyek lábáig, megközelítőleg három mérföldön át. Vagy kétmérföldnyire roppant széles folyó szelte ketté a síkságot, s e folyó túlpartján szinte a hegyek lábánál apró, kaptárszerű kunyhók tömkelege látszott, füst szállt fel, s parányi pontok mozogtak a kunyhók között.

- Keorath - mutatta büszkén Karmellion. - A cherubok fővárosa.

Griagrth türelmetlenül felhorkant, de nem szólt semmit. Léptetett tovább.

Ahogy közeledtek, Leon még sajgó lábáról is megfeledkezve, ámuldozva nézte az elétáruló, nyüzsgő települést. Sosem látott még életében afrikai falut, de mindig is pont ilyennek képzelte. Azzal a különbséggel persze, hogy itt a lombkunyhók egyike-másika két-három emeletes volt, s csak messziről tűnt lombkunyhónak. Na és persze, a falu - illetve a főváros - lakói nem meztelenül rohangáltak, és csak igen kevés volt közülük sötét bőrű.

Leon hamarosan rájött, hogy bár többszáz kunyhót lát, Keorathnak mégis csak egy része tárul a szeme elé, hiszen a kunyhók sora eltűnt két süveg alakú hegy közötti völgyben, s amikor közelebb értek, Leon azt is megállapította, hogy a kunyhókkal és nagyobb házakkal telt völgyből további szurdokok, völgyek nyílnak, ki tudja, milyen kiterjedésben.

Ám mielőtt beléphettek volna Keorathba, még egy akadály állta az útjukat: a legalább száz méter széles, örvényekkel teli folyó. Leon kíváncsian várta, mi következik, hisz gázlónak nyomát sem látta. A folyó minden pontján szélesnek és veszedelmesnek tűnt. A barnássárga víz tajtékot fröcskölve kavargott, száguldott meredek medrében; egyfajta köd vagy gőz ült a folyam fölött. Azonban ahogy közeledtek, ez a köd egyre tisztult, és hamarosan egy széles, biztosnak látszó fahíd bontakozott ki előttük.

Leon felkiált meglepetésében, ha nincs a szájában pecek. Azonban még jobban meglepődött, amikor a vezetőjük túllovagolt a hídon, és a masszívnak tűnő faalkotmány mellett belegázolt egyszarvújával a vízbe.

- Ne a hídon! - figyelmeztette a vendégeket.

A vízen való átkelés ha lehet, még furcsább volt, mint átgyalogolni a mély szakadék fölött. Ugyanis a víz ott fröcskölt a lovak marjánál, és Leon is érezte, hogy cipője teljesen átázik a barnássárga folyadéktól. Azonban a bokájáig sem ért, és a hevesnek tűnő sodrást egyáltalán nem lehetett érzékelni; mintha sekély állóvízbe gázolt volna.

Gyorsan átjutottak, és mire kettőt pislantott volna, máris elérték az első kunyhókat. Pucér purdék rohantak elő, kutyák ugatták meg őket, serdülők ugráltak körülöttük, a jól megépített kunyhókból asszonyfejek bukkantak ki, és némelyek vigyorogva, mások csodálkozva bámultak rájuk. Leon szédült a rendellenességek sokrétűségétől. Szép számmal akadtak olyan gyerekek is, akiken semmilyen torzulást nem tudott első látásra felfedezni, de a körülöttük gyülekező csődület kilencven százaléka eltérést mutatott. A legtöbben csak apróságokban különböztek egy normális embertől, mondjuk zöldes bőrszínben, szarvacskákkal, ezüstös hajjal, hegyes füllel, késpenge szemmel, göcsörtös orral, állcsücskön lévő szájjal, kiálló agyarakkal meg hasonlókkal, de akadtak számosan, akiket bizony Leon sehogy sem tudott volna megkülönböztetni az eemsiktől. Ezek az elenyésző számban lévő mutánsok ugyanolyan tagjai lehettek a közösségnek, mint az alig eltérők, mert beolvadtak a csőcselékbe.

Az érkezőket igen felemás fogadtatásban részesítették. A legtöbben éljeneztek, vagy csupán rikácsoltak, de voltak, akik csendesen bámultak a közönyösen lovagló eemsikre, s Leon a szeme sarkából olyanokat is felfedezett, akik kunyhójuk biztonságából az öklüket rázták az érkezők felé.

Kunyhók sokasága közti széles útvonalon egy hatalmas térre jutottak, ahol tucatnyi vaskos cölöp állt ki a földből, és mindegyiket valamilyen formára faragták. Ezek az emberképűre faragott cölöpök indián totem oszlopokat juttattak Leon eszébe. Vagy kínzócölöpöket? Erre gondolni sem akart.

Egyszerűen nem tudta elhinni, hogy itt, ebben az őszinte faluban éri utol a vég. Egyszerűen képtelen volt megalkudni azzal a ténnyel, hogy hosszú vándorlása most véget ér. Mert ha így lenne, mi értelme volt, hogy oly szerencsésen megmenekült a három félisten marakodásából és a legelképzelhetetlenebb veszélyekből is ép bőrrel mászott ki? Hitte, hogy neki szerepe van Cherubion sorsának alakulásában, s ez a hit tartotta benne a reményt.

A főtéren az eemsik leszálltak a nyeregből, és a lovuk kantárát morogva bízták az odasiető gyerekhadra. A főtér túlsó végén roppant kőpalota emelkedett; nem csak méreteivel, de pompájával is kirítt az eddig látott szerényebb kunyhók közül. Két eemsi megragadta Leon és az eszkimó fiú bilincsét, és a küldöttség után ebbe az irányba vonszolták őket. A palota tágas bejáratát két alabárdos mutáns őrizte. Egyiknek szőrös farkaspofája volt, a másik úgy tátogott, mint valami hal, szeme kidülledt. Jöttükre elléptek az útból, és igen mereven álltak.

Karmellion vezetésével hosszú folyosókon mentek keresztül, míg végül egy nagy ajtó előtt megálltak. Itt egy selyembe öltözött kétfejű ember fogadta őket. Egyik fejét meghajtotta Griagrth felé, a másikkal Karmellion felé intézte szavait.

- Ranim'aykhaym, Keorath királya várja önöket.

A mutánsvezér felhorkant, roppant karjával félresöpörte a kétfejű udvarmestert, s két satnyább lábával egyszerűen berúgta a kétszárnyú bejáratot. Bejelentésre nem volt idő. A mutáns bemasírozott a trónterembe.

Hatalmas, ellipszis alakú terem volt, a bejárattal szemközti falnál az emelvényen három lépcsőfok magasságában két trón nyugodott; az emelvényhez vörös brokátszőnyeg vezetett. A teremben díszes ruházatú mutánsok sorakoztak, és leplezetlen érdeklődéssel bámultak a belépők felé. Griagrth egyenesen a baloldali trónig törtetett, fellépett a lépcsőn, és megállt előtte.

A baloldali trónon egy szakállas, ősz hajú vénember ült, csillogó koronával a fején. Remegő bal kezében göcsörtös ébenszínű botot tartott, jobbjában egy diónyi gyémántot. Vörös palástja egész a bokájáig takarta aszott testét. Felvetette a fejét, és a kidüllesztett mellű hódítóra nézett.

- Keorath üdvözli Otoaak nagyúr megbízottját - nyekeregte erőtlen hangon. Nagyon vén lehetett már. - Én, Ranim'aykhaym, Keorath királya a kezedbe adom a hatalom jelképeit, mellyel barátságunkat kívánom kifejezni.

Előretartotta a fekete botot meg a gyémántot. Griagrth felmordult. Elvette az uralkodói jegyeket, az összegyűltek felé fordult, és a magasba emelte.

- Mostantól Otoaak védelme alatt álltok! - harsogta. - Minden fenyegetéstől megvédelek benneteket. Legyetek Otoaak hűséges szövetségesei és Cherubion urai lesztek! Eemsik és cherubok együtt fognak harcolni a giurok ellen!

Odalépett az üres trónhoz, ám mielőtt leült volna, a fekete bottal Leon és Ron felé intett, akiket a szolgák időközben behurcoltak és térdre kényszerítettek.

- Holnap - harsogta Griagrth sokat mondóan - feláldozzuk ezeket a giurokat Otoaak tiszteletére, s minden főember részesülhet a húsukból. Már most készítsétek el szolgáim útmutatásai szerint Otoaak oltárát, és holnap délre Keorath népe gyűljön össze a főtéren, hogy lássa, mint néz le rájuk Otoaak a magasból!

Leont és Ront kiráncigálták a nagy teremből, és négy cherub egy különálló kunyhóba hurcolta őket. Kötelességtudóan végezték dolgukat. Levették a foglyok szájáról a kötést, s a kezüket is eloldozták.

- Nem vagyok ellenségetek - sietett közölni velük Leon. - Önszántamból tartottam Keorathba, úgy fogtak el... Segítséget akartam kérni, hogy kiszabadíthassam egy fajtársatokat... Chloviát! Chlovia férje vagyok. És elrabolták őt tőlem.

Az őrök vezetője kifürkészhetetlen arccal pillantott rá.

- Maradj csendben! A saját érdekedben. - Leon értetlenül meredt rá. Nem tudta megállapítani, hogyan értette az ezüsthajú mutáns a kijelentését. Talán tud valamit, amit ő nem?

- Legalább azt mondjátok meg, ismeritek Chloviát? - kérlelte őket.

Az előbb szóló ráncos arcú mutáns, akinek akkora orra volt, hogy Pinokkió elbújhatott volna mellette, biccentett.

- Szökéssel ne próbálkozzatok! - tanácsolta jóindulatúan. - Többet tudhattok majd... ha eljön az ideje. Most táplálkozzatok.

Egy egészen apró termetű leány érkezett a kunyhóba, tökhéjban gőzölgő levest hozott, s hozzá fakanalakat. Az egészen piciny leányról második pillantásra ki derült, hogy törpe, s arcvonásai alapján vén matróna lehetett.

Ront nem kellett bíztatni, máris megragadta az egyik evőeszközt, és kanalazni kezdett a forró levesből. Leon - emlékezve Chlovia boszorkánykosztjára - valamivel óvatosabban merítette meg a kanalát, de nem érte semmi gusztustalan meglepetés. A leves ízletes volt, s kellemesen felmelegítette üres gyomrukat. Bekanalazták az utolsó falatig, s jól tették, mert nem kaptak második fogást.

Amikor végeztek, Ron elégedetten böffentett, majd legszebb mosolyát vetette az apró matrónára, hogy valamiféle repetát csikarjon ki belőle, de nem kapott. Az apró hölgy elvette tőlük a kanalukat, és eltűnt. Az őrök kinn álltak a kunyhó bejárata előtt. Nagyorrú vezetőjük dugta be a fejét.

- Most elszenderedek - közölte kifürkészhetetlen arccal. - Nem szeretnék arra ébredni, hogy szökésen kaplak benneteket. Ha észreveszem, hogy szökni próbáltok, meg kell ölnöm mindkettőtöket. Megértettétek, remélem?

Leon sápadtan meredt rá. Próbálta volna kiolvasni a mutáns rezzenéstelen arcából, hogy csakugyan felszólította őket arra, hogy szökjenek? Azonban a kiismerhetetlen tekintetből nem lett okosabb, s a mutáns feje máris eltűnt az ajtónyílásból.

Leon tanácstalanul nézett Ronra. A fiatal eszkimó még tanácstalanabbul nézett vissza, s legkülönbözőbb testrészeit kezdte dörzsölgetni rettentő nagy gonddal.

Leon sóhajtott, és járkálni kezdett az üres kunyhóban.

- Ron és Leon megszökik - közölte az eszkimó töretlen optimizmussal.

- Még ha sikerülne is észrevétlenül kisurrannunk a táborukból - latolgatta Leon -, arra semmi esélyünk, hogy a felszerelésünket visszaszerezzük. És azt sem tudjuk, merre induljunk ezen a mágikus csapdáktól védett földön. Ráadásul itt akartam segítséget szerezni...

- És nem kap Leon segítséget a fehér hajú kecskenéptől? - A maga őszinte módján jellemezte a szarvacskák tulajdonosait.

Leon a fejét rázta.

- Azt hiszem, a legnagyobb segítség, amit tőlük kaphatok, hogy behunyják a szemüket, míg szökünk... Már amennyiben jól értelmeztem a helyzetet.

Fel-alá járkált a megközelítőleg hat méter átmérőjű, szabályos kör alakú, földpadlójú helyiségben. Megszökni? A falat szemlélte. Karvastagságú karók egymás mellé szúrva a kemény talajba. Még szerszámok nélkül se telne különösebb erőfeszítésébe, hogy egy-két lécet meglazítson hátul, és kibújjanak a lyukon. De aztán hová?

Az ajkát harapdálta. Kipillantott az ajtónyílást elzáró faháncsfüggönyön. Késő délutánra járt az idő, a vérvörös nap lenyugodni készült a baloldali süveg alakú hegy mögött, s a kunyhók között meggyújtották az első tüzeket. Az ajtó mellől halk hortyogás hallatszott. Leon bőre bizsergett.

Letelepedett a lábát dörzsölgető eszkimó mellé, és a háncsfüggöny résein át a tűzbe révedve töprengett.

Ron egyetlen szó nélkül megmarkolta a könyökét. Az eszkimó tágra nyílt szemmel, mutatóujját ajka elé téve jelezte, hogy maradjon csendben, majd a kunyhó hátulja felé mutatott. Az egyik karó enyhén mozgott, mintha kívülről babrálná valaki.

Leon beharapta az ajkát. Időközben bealkonyodott, ám a beszűrődő fényben jól látta, amint két meglazított karó között kecses fehér kacsó jelenik meg. A karcsú ujjak megragadták az egyik karót, és kifelé húzták. Reccsenés hallatszott. Leon megrezzent, ám az őr odakinn csak még hangosabban kezdett horkolni.

- Fehér kecskenép segít Leonnak és Ronnak - örvendezett az eszkimó, és máris ugrott segíteni a fehér kezecskéknek. - Ron és Leon megszökik. Ron elmeséli majd Üveghegyben, hogyan lépegetett át láthatatlan szivárványhídon mélységes mély szakadék fölött. Leon tanúsítja.

Leon megbabonázva meredt az egyre táguló lyukra. A két kis fehér kéz Ron segítségével már a negyedik karót rángatta ki, s a rés lassan akkora lett, hogy kifért volna rajta egy emberi fej. Újabb két karó reccsent fülsértő hangossággal, s Leon minden pillanatban várta, hogy odakinn ordítozás kezdődik, fél Keorath odacsődül, és elfogják törékeny segítőjüket.

Ehelyett egy fej jelent meg a résben, vörös haja hófehér vállaira hullott, ezüstszínű szeme fakón fénylett a lenyugvó nap utolsó sugaraiban; a bájos vonások fölött a homlokon apró szarvacskák meredtek felfelé. Megmentőjük elégedetten elmosolyodott.

- Chlovia! - motyogta Leon döbbenten. El sem tudta képzelni, hogy kerülhetett ide a kis boszorkány.

És el sem tudta képzelni, hogy még nagyobb meglepetés is érheti - pedig az történt!

Az ezüst szemekben kislányos diadal villant, s a tűzszínű ajkak szóra nyíltak.

- Leon! - suttogta örömmel. - Csakhogy megtaláltalak. Mássz ki, ne üss zajt!

A dolog szépséghibája csak az volt, hogy karcsú fehér kezét Ron felé nyújtotta, s hozzá intézte szavait.

- Chlovia! - ismételte Leon még döbbentebben. Töprengésre azonban nem jutott idő, mert Ron további bíztatás nélkül mászni kezdett kifelé a résen, s máris kibújt. Leon még nem ocsúdott fel döbbenetéből, de ösztönösen követte társát.

Ám amikor kiért, majdnem visszamászott ijedtében. Egy három méter magas és roppant széles hústorony állt előtte a félhomályban, mintha ő maga is csak egy komor kunyhó lenne a többi között. Roppant szőrös mellkasa volt, cölöpszerű lábai, s válltól keskenyedő, rendkívül hosszú, hófehér karja, kecses kézfejjel. És ami a legborzasztóbb volt benne: fehér hattyúnyakán Chlovia aranyos fejecskéje ingadozott.

- A szentségit! - hátrált meg Leon. - Mit tettek veled, drágám?

- Pszt! - intette le a hústorony, és vállairól lelógó fekete köpenyét máris köré és Ron köré csavarta. Aztán a mellette álló két emberformájú alakhoz fordult. - Futás, Beron, hagyjatok jó mély nyomokat, és csaljátok őket Sósmocsárhoz, ott lerázhatjátok az üldözőket!

Leon dadogva bámult fel a koszos köpeny fedezéke alól a szörnyeteg Chlovia-arcába. Lassan tudatosult benne, hogy ez az alak itt nem Chlovia, és sosem volt Chlovia. De akkor...

- Ki vagy te? - nyögte. - Hová viszel?

- Hallgass már! - förmedt rá az óriás, könnyedén a könyökhajlatába kapta, s betakarta a köpenyével. - Ne rugdalózz te, mert szavamra itt hagylak! Leon testvér - mordult oda Ronnak -, szólj rá a pajtásodra, vagy itt hagyom!

Leonnak elállt a szava. Az eszkimó fiú szája fülig szaladt, és büszkén villantotta a tekintetét a köpeny alól dermedten bámuló Leonra. Aztán hagyta, hogy az óriás őt is felnyalábolja, s köpenyével betakarja.

Leon nem tudta, hogyan nézhetnek ki, de látta a közös árnyékukat, és elképedt tőle. Egy roppant széles, aprófejű szörnyeteg két hatalmas púppal a hátán, mintha ott hordaná a mellét.

A groteszk szörny megindult, s Leonba szörnyű rettegés költözött; kizárt dolog, hogy ne fedezzék fel. Lehetetlen! Aztán rájött, hogy mégis lehet: mutánsok közt vannak. Itt fel sem tűnik, ha valaki így néz ki, mint az ő hármasuk.

A hústorony döngő léptekkel haladt a homályba burkolódzó kunyhók között. Leon megkönnyebbülésére volt annyi esze, hogy a tűz fényét elkerülje. Minden lépésénél karjai ösztönösen mozogtak, s Leon fuldoklott verejtékes, szőrös testének rettenetes izzadtságszagától. Kellemetlen érzés volt. De behunyta a szemét, és azt képzelte, Balamud, a karmazsinszínű óriásdenevér ragadta el, s cikázik vele az égen, rátámadó repülők között. Ehhez képest a szorítás dacára a helyzete annyival volt jobb, hogy ez a szörnyeteg nem vájta belé a karmait.

Talán három tucatnyi kunyhót is megkerültek, amikor az eddigieknél jóval magasabb és szélesebb kunyhóhoz értek, mely előtt nem égett tűz. A hústorony lehajtotta bájos fejecskéjét, és bebújt az ajtónyíláson. Szinte azonnal lerakta terheit. Leon lába megroggyant. Szólni se tudott, csak tátogva bámult.

Az előzőnél jóval hatalmasabb helyiségbe kerültek, melynek közepén durva faasztal állt, mellette vaskos székek. S aztán egy halom rongy, mely méreteiből ítélve az óriás ágya lehetett. A falon különböző holmik lógtak: egy roppant méretű fakanál, egy hasonlóan nem kicsiny agyagkancsó, fakupák, különböző faragványok meg egy polc. A polcon kisebb serlegek sorakoztak, meg tányérok, tálak. A „rongyágy” túlsó végén egy istentelen nagyságú fapöröly hevert nyelével felfelé, és nyelének vége egy arasznyival Leon feje fölé nyúlt. A pörölyrész akkora volt, mint egy kisebb ember törzse, a nyele pedig combnyi vastag. Leon első pillantásra nem is tudta, mi az.

Az óriás lerakta őket, majd egy hatalmas pokrócot függesztett a bejáratra. Ron üdvözült mosollyal tipegett Leon orra elé.

- Tudom, mit akarsz mondani - előzte meg Leon. - Tanúsítani fogom a néped előtt, hogy minden így történt.

- Szőrös Szikla a hóna alatt mentette meg Ront - lehelte az eszkimó élvetegen. - Ron hatalmas kalandor. Diadalmasan fordult az óriás felé, de elállt a szava, mert a hústorony közvetlenül eléje lépett, lehajolt, hosszú - és csak látszatra vékony - karjaival átölelte a fiút, és szőrös melléhez szorította.

- Arrghhh... - nyögte Ron, mert az óriás halálos ölelése egy szuszra kipréselte belőle a levegőt.

Az óriás felkacagott, és szemernyi kímélet nélkül megdöngette az eszkimó hátát. A fiú belső szervei valószínűleg leszakadhattak.

- Leon! Leon! - mormolta az óriás. - Mindig ilyen sógorra vágytam!

- Chlo...via! - nyögte Leon olyan szenvedő arckifejezéssel, mintha a hosszú karok őt nyomorgatták volna. - Illetve... ki vagy te?

A hústorony Chlovia-arcán gyanakvás villant, és elengedte a szerencsétlen fiút, aki közben már majdnem megfulladt; de akinek az arcáról még most sem fagyott le a vigyor.

- Chlovis vagyok, Chlovia öccse. De te ki vagy, sokat dumáló idegen? - Leon, félve a roppant szorítástól meg a hátdöngetéstől, alig merte bevallani.

- Én... vagyok Leon Silver, Chlovia férje. - Összeszorított foggal várta miféle csontropogtató üdvözlésben részesül, de a hatalmas mutáns nem bántotta. Kicsit mintha csalódottnak tűnt volna.

- Kár! - sóhajtotta Chlovis. - Pedig már megkedveltem ezt a karakán kis fickót. - Szemmel látható fitymálással mérte végig Leont, majd valamivel elégedettebben a büszkén vigyorgó eszkimót. A fejét csóválta. Hova tette a szemét ez a Chlovia? Ezt se hittem volna!

Leon zavartan megvakarta a feje búbját.

- Én... mentettem meg Melan kegyetlen ítéletétől, s aztán összefonódott a sorsunk. Hosszú történet. A jégmezőkön éltünk egy... szóval, egy Üvegpiramisban. Aztán érkezett egy óriás denevér-szörnyeteg, és elrabolta. Bonyolult ez az egész... nem is tudom, hol kezdjem...

- Sehol - vonta meg a vállát a hústorony. - Nagyjából tudom, mi történt.

- Tudod? - képedt el Leon.

- Neked biztos nincs nővéred - állapította meg lekicsinylően Chlovis. - Különben te is telepatikus kapcsolatba léphetnél vele, ha az együttállások optimálisak.

- Mi? - Leon a fejét rázta. - Azt akarod mondani, hogy te telepatikus kapcsolatban állsz Chloviával?

- Egy frászt! - intette le a másik. - Mondom, hogy csak akkor, ha optimálisak az együttállások. Most nem. Legutóbbi üzenetváltásunkkor beszámolt arról, mi történt vele. Tömlöcben van. Javasolta, hogy itt várjak rád, mert te valószínűleg megpróbálsz majd eljutni Keorathba...

- Jól van? - tört ki Leon. - Mi van vele? Él még egyáltalán? Bántják?

Chlovis türelmetlenül rázta a fejét.

- Mondom, hogy fogva tartják. Nem kínozzák. Legalábbis eddig még nem kínozták. Leon izgatott lett.

- Hol tartják fogva?

Az óriás bután nézett rá, aztán vállat vont.

- Hát, azt meg honnan tudjam?

- Legalább az irányt! Melyik irányban tartják fogva? Északon? Délen? Vagy hol?

Chlovis bájos arcocskáján harag villant.

- Hogy tudsz ilyen hülyeségeket kérdezni? A telepatikus üzenetek itt formálódnak a fejemben, nem tudom honnan jönnek. Ugyanolyan erősségűek ha Cherubion másik végéből küldi őket, mintha itt ülne mellettem.

- Mikor lesz a következő együtt... izé... mikor léphetsz vele legközelebb kapcsolatba?

- Majd ha az együttállások ismét optimálisak lesznek. Tizenkét nap múlva. Három és fél perc időtartamig.

- Uh! - Leon összeomlott. - Ezek szerint... egy lépéssel sem jutottunk közelebb.

- Megtudtad, hogy él - vitatkozott bosszúsan Chlovis. - Üzente nekem, hogy ha fogságba esnél Keorathban, szabadítsalak ki. Megtörtént.

Leon elmélyülten nézett maga elé.

- Azt hiszem, arMegadownban tartják fogva. Tudod, merre van?

Az óriás arcára meghökkenés ült ki, és a fejét csóválta.

- Nem ajánlom. Az a hely nem neked való.

- Hogy érted ezt?

- Számosan léptek már arMegadown területére, de nem sokan tértek vissza. Ne menj oda!

- Akkor hova menjek? - kesergett Leon. - Ki kell szabadítanunk Chloviát! És ha az az arMegadown maga a pokol, én akkor is megpróbálkozok vele.

- Tőlem azt csinálsz, amit akarsz. Kiviszlek Keorathból és jó kezekbe adlak. Aztán szépen elköszönünk. Leon meghökkent.

- És a nővéred? Nem segítesz kiszabadítani?

- Ugyan. Tud ő vigyázni magára. Nagy kislány. Meg egyébként is, majd máskor nem szűri össze a levet egy olyannal, aki képtelen egyedül kihúzni a bajból! - A hústorony barátságos mosollyal Ronhoz fordult. Az eszkimó boldog vigyorral düllesztette ki a mellét.

- Ron hálás Szőrös Hegynek - közölte. Chlovis felnevett.

- Hé, te kis fickó, jó fej vagy. Akarsz a barátom lenni?

- Csak ha Szőrös Hegy nem ölelgeti többet Ront, mert azt Ron nagyon nem szereti. - Leon türelmetlenül fészkelődött.

- Azt mondtad, kiviszel minket Keorathból. Hová? És mikor indulunk? - Chlovis komolyan bólogatott.

- Indulunk azonnal, amint Miriarim megérkezik a felszerelésetekkel. Ellopja a palotából. Nagyon veszélyes. De Miriarim ügyes. Míg várunk, nesztek, maszkírozzátok ki magatokat! Így nem maradhattok.

A polcról apró tégelyt szedett elő, amelyben barna festék volt. S az ágyáról két rongycsomót is odaadott nekik.

- Mit kezdjünk vele? - értetlenkedett Leon. Chlovis mélyet sóhajtott; roppant melléből úgy tört fel a levegő, hogy a kunyhó teteje szinte beleremegett.

- Ez a Chlovia! Hogy mit eszik ez rajtad? Na, mindegy! Várj, megmutatom!

A barna festékkel bemázolta mindkettőjük arcát, méghozzá olyan fortélyosan, hogy Leon már csak bugyuta vigyoráról ismert rá az eszkimóra. Ronnak határozottan halfeje lett, s a fülei rendellenesen álltak el a fejétől. Leon nem látta ugyan magát, hiszen tükör nem volt a közelben, de el tudta képzelni, hogy ő se nyújthat valami épületes látványt. Megtapasztalta, hogy a barna valami nem csak festék, de egyben ragasztó is, mellyel Chlovis a magáéhoz hasonló apró szarvakat ragasztott a homlokára. A rongyokat pedig a hátukhoz dugta, és úgy tűnt, mintha púposok lennének. Aztán Chlovis morogva feláldozta egy-egy lyukacsos pokrócát, és amikor azt a hátukra terítették, Leon érezte, hogy már az anyja se tudná megkülönböztetni a Keorathban járkáló mutánsoktól.

Ám a festék-ragasztó mégsem lehetett túl jó, mert Leon egyik szarva kissé meglazult, és lekókadt. Ron odaállt elé, és a hasát fogta jókedvében Leon fintorai láttán. Leon azonban nem tudta ilyen humoros oldaláról felfogni a dolgot; mert mi lesz, ha a szarv pont valami kínos helyzetben kezd el lecsúszni?

Odakintről halk kiáltás hallatszott, s máris egy töpörödött vénasszony bújt be. Leon derekáig sem ért; Chlovisnak pedig még a térdéig sem. Csapzott ősz haja a vállára hullott, torz, egyszemű arc bámult fel alóla. Ledobta a két tarisznyát, a hátizsákot meg a fegyvereiket a keményre taposott földpadlóra, s szó nélkül távozott.

Ron halk sikkantással ölelte meg a holmiját, és a számszeríjat csókolgatta, úgy örült neki. Leon a szigonyáért nyúlt, Chlovis azonban felnyalábolta az egészet, és egy nagy pokrócba csavart mindent.

- Jobb, ha nincs nálatok semmi cucc, mert azzal gyanúsakká válnátok.

A karjára akasztott a batyut, és ráborította fekete köpenyét. Aztán kibújt a kunyhó ajtaján.

- Gyerünk!

Kunyhókat kerülgettek, üldögélő mutánsok mellett haladtak el, gyerkőcök rohangáltak körülöttük, szeretkező párokat riasztottak fel a bokrok közül, egy téren néhány kiskölyök valami rongylabdát rugdosott, mintha  futballabda lenne.

Az ifjú eszkimó szemmel láthatólag élvezte a dolgot, ragyogó arccal masírozott hatalmas barátja után, s még arra is volt gondja, hogyha tűz közelébe értek, vigyorogva sántítani kezdjen. Egészen olyan volt, mint Quasimodo, a Notre Dame-i toronyőr. Több kunyhó mellett is elhaladtak, s a homályos belső részekből többen is odaköszöntek Chlovisnak.

Nem arrafelé tartottak, amerről jöttek, sőt, éppenhogy el a folyótól, a két hegy közötti keskeny völgy irányába. S amikor a két hegy közé értek, a háttérben újabb alacsonyabb hegyek sorakoztak, majd magasabbak. A völgy további völgyekre, szurdokokra ágazott, s a kunyhók sora csak néha-néha szakadt meg egy-egy mérföldnyire.

Ám alig hagyták el a síkság utolsó kunyhóját, amikor mögülük a távolból éles kürtszó harsant fel. Leon meg rezzent.

- Mit jelent ez? - kérdezte rosszat sejtve. Chlovis megvonta roppant vállát.

- Otoaak áldozópapja most fedezhette fel, hogy hiába készített a tűz fölé nyársat...

5.

Gyors iramban haladtak, és látták, hogy mögöttük nagyobb tüzek gyulladnak Keorathban, s mindenfelé apró fekete pontok nyüzsögnek. Kisebb fények távolodtak az ellenkező irányba.

- Megtalálták a barátaink nyomát - vigyorgott Chlovis elégedetten. - Őket üldözik. Egész az ingoványig...

Felmásztak egy meredek hegynyergen, és a túlsó oldalon keskeny szurdokba jutottak, a végében tűz égett A lángok közelében három alak hasalt. Jöttükre felegyenesedtek, s Leon elszörnyedt láttukra. Sötétzöld bőrű, gyíkszerű lények voltak, de két lábon álltak, embernagyságúak voltak, négyujjú kezükben dárdát szorongattak.

- Megállj! - harsogta egyikük, és fenyegetően előrelépett.

Leon és Ron azonnal megtorpant, mintha földbe gyökerezett volna a lábuk, de Chlovis nyugodtan odalépett a gyíkemberhez, és megsimogatta a taréjos zöld fejet.

- Nyugi, hreeir bajtársam. Chlovis testvéred vagyok, az északi keorok népéből. Romin'yarak, a Bölcs már vár engem. Két napja jártam itt. Nem ismersz meg?

A gyíkember idegesen megrántotta szarus fejét.

- Kik ők? Eemsik?

- Ezek? - nevetett Chlovis. - Épphogy most mentettem meg őket az eemsik fogságából. Már mindenfelé keresnek minket.

- Hűs-völgybe ugyan be nem teszi a lábát egyetlen Elfajzott eemsi sem! - sziszegte az őrök szószólója, és utat nyitott nekik. - Ismered a járást?

Az út hamarosan lejteni kezdett. Kicsiny völgybe jutottak, melynek a jobb szélén náddal benőtt tó terült el, rajta cölöpökre épített nádkunyhók álltak szinte szabályos csigavonalban haladva a tó közepe felé. Középpontjukban egy nagyobb nádkunyhó állt.

- Ez még Keorath? - érdeklődött Leon.

- Tulajdonképpen Keorath része ez is, Hreeirath, a hreeirek völgye - felelte Chlovis szórakozottan, miközben lefelé tartottak a völgybe. - Igen, mi Rendellenesek sem vagyunk egységesek. Egyes népcsoportjaink elkülönülnek egymástól, s különböző völgyekben élnek. Meg se tudnám számolni, hány völgy és szurdok húzódik északi irányba, amelyek mindegyikében keorok, hreeirek, myrnek, azénok, bearvánok, ilstinek meg kisebb egyedek élnek. Mindannyian cherubok vagyunk, de különböző törzsekből. Én speciel keor vagyok, de élnek itt mindenfélék.

- De hát ezek... gyíkok! - suttogta Leon döbbenten.

- El sem tudom képzelni, hogy valaha ezek is emberek voltak.

- Emberek? - húzta el a száját Chlovis. - A nagy torzulás egyformán hatott az emberekre és az állatokra is. Ki tudná manapság megmondani, hogy kinek az őse volt egykor ember, és kié állat? A te ősöd mi volt? Én nem ismerem az őseimet.

Leértek a tó szélére. A kalyibák felől megláthatták őket, mert egy széles tutaj lebegett eléjük. Négy gyíkember és egy egészen különös mutáns állt rajta. Karcsú, nyúlánk fickó volt, keskeny állal, ferde szemmel, hosszú orral, csúcsos fülekkel. Lenszőke haja gubancosan hullott a fülére, fürge tekintete összevissza cikázott, ajkán furcsa félmosoly ült. Rojtos bőrzekét viselt, s kemény bőrnadrágot. A tutaj széle a partnak ütközött, és az emberhez hasonlító mutáns leugrott róla.

- Hahó, Chlovis! - kiáltotta örömmel. - Meghoztad a sógorodat? - Odasietett a szélesen vigyorgó Ronhoz, és a kezét nyújtotta a kéjmámorban úszó eszkimó felé.

- Leon Silver! Pont ilyennek képzeltelek. Üdvözöllek, testvér! - Leon komoran meredt maga elé. Unta már, hogy folyton összetévesztik.

- Én vagyok Leon Silver - morogta. - Ő, Ron, a szolgám.

- Ron nem haragszik - vigyorgott az eszkimó -, hogy Leon szolgájának nevezi. Ron Leon barátja. - Leon kihúzta magát.

- Chlovia férje én vagyok.

A mutáns bocsánatkérő pillantást vetett rá, és széttárta a karját.

- Sajnálom, testvér, mindig úgy gondoltam, abban a férfiban, akit Chlovia magának választott, van valami különleges, és hát... hm, szóval... a társad eléggé... Egyébként Volodyan vagyok, a Vándor, a keorok közül, akárcsak Chlovis testvérem. Legyetek üdvözölve mindketten. Romin'yarak szívesen lát benneteket.

Leon kissé neheztelve lépett a ringó alkotmányra, mely majdnem felborult, amikor Chlovis is rálépett hatalmas súlyával.

- Ki ez a Romin'yarak? Tud segíteni? - Chlovis a szemét forgatta ekkora tudatlanság hallatán. Volodyan azonban udvariasan válaszolt.

- Romin'yarak a hreeirek főnöke hosszú-hosszú évek óta. Éveinek számánál csak bölcsessége nagyobb; még a keor királyok is hozzá jönnek tanácsért.

A tutaj szélén álló gyíkemberek hosszú csáklyákkal irányították a széles faalkotmányt, és hamarosan a nádkunyhók közt siklottak. Mivel a kunyhók túl közel voltak egymáshoz, nem tudtak átvágni közöttük, végig kellett menniük a csigavonalon, hogy a középen álló hatalmas kunyhóhoz érjenek. Leon csak egészen közelről látta, hogy ez a ház valójában vastag gerendákból van, csak a külsejét és a tetejét borítja száraz nád. Ez volt az egyetlen építmény, melynek ablaknyílásain tűzfény világlott.

A tutaj megállapodott egy mólószerű fapallónál, és az utasok kiszálltak. Chlovis lába alatt recsegett a deszka, Leon alig mert fellépni. A víz fölötti deszkapadlót véges-végig gyékényszőnyegek borították, s ezen át egy hatalmas terembe értek, melynek a közepén égett a tűz, s a füst az épület tetején vágott résen át távozott. A füst túloldalán bársonypárnák között egy rettenetesen ráncos, a kortól barnult, töpörödött gyíkember ült, és hosszú szárú pipát szívott. Mellette kétoldalt megtermett, zöldbőrű gyíkemberek ültek a gyékényszőnyegeken, s keresztbe rakott úszóhártyás lábaik előtt tálcákon húsdarabok és poharakban vörös folyadékok sorakoztak. Épp vacsoráztak, s eközben furcsa cuppogó hangokat hallattak.

Jöttükre csend támadt, s a hüllőszerű alakok vizenyős tekintettel meredtek rájuk. Volodyan megkerülte a tüzet, a vénség elé lépett, és kissé meghajolt.

- Jó Romin'yarak, engedd meg, hogy bemutassam neked Chlovia férjét és hű társát. Lásd őket vendégül, mint barátokat, s a keorok hálásak lesznek neked. Nos, kettejük közül, a látszat ellenére nem az alacsonyabbik...

Romin'yarak közben nehézkesen feltápászkodott, s Volodyan azért hallgatott el, mert a töpörödött vénség megindult lúdtalpas lábain, s egész Leon elé lépett. Véreres szeme kimeredt, úgy vizsgálta. Aztán a hreeirek ősöreg főnöke térdre rogyott a megrökönyödött Leon előtt.

- Kevanaar! - motyogta reszelős vartyogó hangon. - A szerény szolga üdvözli otthonában visszatért mesterét.

A nagy teremben döbbent csend támadt. Minden szem feléjük meredt. Leon kényelmetlenül lépett hátra; nem tudta mire vélni a dolgot.

- Leon Silver vagyok - motyogta. - Chlovia férje. Segítséget kérni jöttem, és... Állj fel, kérlek, miért térdelsz előttem?

A vénség szeméből sárgás könnycsepp gördült ki.

- Nem hittem volna, hogy valaha is újra láthatom még egykori jótevőmet és nagymesteremet. - Romin'yarak feltápászkodott, és diadalmasan nézett végig a megdöbbent arcokon. - Boruljatok le istenetek előtt, gyarló halandók! Kevanaar visszatért közénk!

A gyíkemberek közt suttogás támadt, aztán egyikük váratlanul előrenyújtotta a kezét, s ültében arccal előre a padlóra borult. Egyenként követték a többiek is.

- Mi ez? - mordult fel Chlovis értetlenül, és szép arcocskája bambán meredt Leonra. Volodyan szemében bizonytalanság látszott. Ron üdvözült vigyorral rogyott le útitársa lábához.

- Megálljatok! - kiáltotta Leon ijedten. - Ez tévedés! Én Leon Silver vagyok, semmi közöm Cherubion istenéhez! Halandó vagyok, nem isten, keljetek fel! - Az öreghez fordult. - Szólj nekik, kérlek! Mondd, hogy tévedtél!

Az öreg gyíkember a fejét rázta.

- Nem tévedtem. Felismerem egykori mesteremet, Kevanaart.

Leon megütközve meredt rá.

- Hasonlítok Kevanaarra? Furcsa lenne. De nem én vagyok, higgye el! Az arcbeli hasonlatosság még semmit sem jelent...

- Arcok? - recsegte a vén gyíkember. - Rég nem tudom én már megkülönböztetni egymástól az arcokat. Ti, emberfajzatok mind olyan egyforma képűnek tűntök nekem. Nem, nem az arcod, hanem az aurád az, mely elárulja nekem kilétedet.

- Az aurám? - Leon sóhajtott. - Miért titkolnám el, ha valóban én lennék Cherubion istene? Miért hagytam volna, hogy az Elfajzottak foglyul ejtsenek? Ha Chlovis nem segít rajtam, ezóta már az áldozótüzük fölött pirulnék nyársra húzva. Miért engedtem volna ezt meg?

Az öreg lehajtotta a fejét.

- Kevanaar útjai kiszámíthatatlanok. „ - Várjunk csak! - lépett közbe idegesen Volodyan. Ő Leon. Nem Kevanaar. Nem lehet, hogy tévedsz, bölcsek bölcse? Nem akarlak megsérteni kétségeimmel, de nehéz elhinni, hogy Cherubion istene állna itt előttünk.

Az öreg meghajtotta lekókadó taréjú fejét.

- Nem sért a kétkedésed, Vándor testvérem. Ha nekem mondaná valaki, hogy Kevanaar eljött Hreeirathba, bizony kinevetném. Azonban hidd el nekem, bennem cseppnyi kétség sincs azirányban, hogy ki áll előttünk.

Talán a porhüvely más, de a lélek ugyanaz: Kevanaar, nem más!

- Ha így van - kiáltotta Leon bosszúsan -, akkor ez számomra is meglepetés! Csak azt tudom mondani, hogy tévedésről lehet szó. Ha Kevanaar lennék... én sem tudok róla! - A vénség nem jött zavarba.

- Úgy van. Te magad sem tudsz róla, mester. De hamarosan megvilágosul előtted korábbi kiléted, és akkor újra isteni mivoltodban tündökölsz majd.

- Kevanaar a mély űrbe távozott - vitatkozott Leon -, és tudomásom szerint a tanítványai elzárták a visszatérése útját. Kevanaar sohasem találhat vissza Cherubionba.

A vénség pár pillanatig lehajtott fejjel állt, mintha töprengene valamin, aztán felnézett, és sárgás szeméből mély hit sütött.

- Kevanaar maga nem is, de a lelke igen. Kevanaar lelke él benned, Leon Silver, s ez a lélek isteni erővel rendelkezik.

Leon a fejét csóválta, és nagyot fújt.

- Engem Sang hozott Cherubionba. Sang gyűlöli mesterét, ő volt az, aki elzárta a visszatérése útját, és beköltözött Kevanaar palotájába. Elkövethetett volna Sang ekkora hibát, hogy Kevanaar... lelkét hozza át ide? Vagy netalán úgy érted ezt a lélek-dolgot, hogy itt költözött belém az isten lelke? Hogyan? Mi módon? Én semmit sem vettem észre.

- A lélek örök, sohasem pusztul el. De egyetlen lélek sem képes kiszorítani egy másikat a porhüvelyből... legfeljebb nagyon erős mágiával. Ám ha ez történt volna, tudnád... s képtelen lennél előlem eltitkolni. Te Leon Silverként születtél, de Kevanaar lelkét hordozod magadban fogantatásod óta. Nagymesterünk ura volt az időnek és a térnek. Talán belelátott a jövőbe is, s látta, mily fondorlatot terveznek ellene volt tanítványai. S talán azt is látta, hogy eljön majd az idő, amikor egyikük, nevezetesen Sang egy idegen dimenzióbeli egyedet hoz Cherubionba, saját céljaira. Kevanaar előre látta ezt, s lelkét még megszületése előtt beköltöztette a leendő gyermek anyja testébe. Ám lelke még nem ébredt öntudatra, még nem jött el a megfelelő pillanat.

- Ezek szerint én Kevanaar gyermeke vagyok? - mosolyodott el Leon. - Szóval nem az igazi apámtól születtem?

A bölcs elkomorodott.

- Kár gúnyolódnod, mesterem. Az idő engem fog igazolni.

- Furcsa lenne! - röffentette közbe Chlovis. - Csak egy kicsit mesébe illő az egész.

Leon lehunyta a szemét, hogy kitisztuljanak a fejében kavargó gondolatok. Aztán elmosolyodott, és hitetlenül rázta a fejét.

- Hagyjuk! - tanácsolta. - Már zúg a fejem. Akár igazad van, bölcs, akár tévedsz, szívesen fogadom a segítségedet az asszonyom, Chlovia megmentésében.

Az öreg megbiccentette a fejét.

- Lehetőségeim szerint segítségedre leszek, mester. Most jöjj, foglalj helyet mellettem, s oszd meg velünk szerény táplálékunkat!

Odavezette a párnákhoz, és helyet biztosított számára. Időközben a földön hasaló gyíkemberek már visszaültek a helyükre, és tiszteletteljesen néztek rá. Leon mosolyogva, hitetlenül rázta a fejét.

A vénember tapsolt, háncsszoknyás gyíkhölgyek siettek be, tálcákon ételt és italt hoztak, s kiszolgálták az újonnan jötteket. Sült hal volt, csípős, fűszeres borral. Leon nem kérette magát. Még látta, hogy Chlovis megsimogatja az egyik felszolgáló gyíklány fenekét, roppant ölébe vonja, és hosszan sugdos a fülébe. A gyíklány hüllőszerű arcán pír terült szét. Kiugrott Chlovis öléből, s kiszaladt a teremből. Volodyan hangosan nevetett. A gyíklányok hamarosan visszatértek, és tizenhat tálcát raktak le Chlovis elé. Az óriás jó étvággyal látott hozzá.

- Azt mondod, Kevanaar a mestered volt? - dőlt hátra kényelmesen Leon, amikor befejezte a falatozást, és leöblítette a torkát a tüzes borral. - De hogyan lehet, hogy mégsem tartoztál a fő tanítványai közé? Sang, Choler vagy Melan nem említett téged. Én úgy tudtam, csak ők hárman voltak.

A fogatlan vénség furcsa csikorgó hangokat hallatott. Nevetett?

- Sang esetlen kis korcs volt még akkor. Choler?

Egy meztelenül rohangáló vad horda javasembere. És Melan? Egy kis csimpánz a fán, aki a Régiek fém játékszereivel babrált. Akkoriban én még ifjú voltam, s társaimnál fogékonyabb a hirtelen jött változásokra. Nem volt élelmünk, s Kevanaar segített rajtunk. Aztán megtanított, hogyan húzzam ki népemet az évszázados sötétségből, s ezért életem végéig hálás vagyok neki. Szerettem volna mellette maradni, de nem hagyhattam cserben a népemet akkor, amikor a világra még éjszaka borult... A mester elment, s azóta nem találkoztam vele.

- Éjszaka? - értetlenkedett Leon. - Miféle éjszaka? Napfogyatkozás?

- Nem - mondta az öreg lehorgasztott fővel. - Az előző kultúra pusztulását követő hosszú-hosszú éjszaka.

- Mikor volt ez? - szörnyedt el Leon. - Hiszen, ha jól értem...

- Négyszáz éve - felelte a vénség szemrebbenés nélkül. - Igen, az én életem hosszúra nyúlt, s láthattam, mint ébredt öntudatra népemben az intelligencia Kevanaar jóvoltából. Istenünk azt akarta, csatlakozzunk mi is a Cherubion-szövetséghez, de... mások másképp akarták. És mi a békesség hívei voltunk. Itt maradtunk Hreeirathban.

- Istenem! - csodálkozott Leon. - Mily sokat tudhatsz te Cherubion történetéről! Megoldódik végre az a sok rejtély, mely annyi idő óta fúrja az oldalam? Kérlek, mesélj el mindent, amit tudsz. Mi történt a Földdel? Miféle katasztrófa sújtotta? Mi van a többi kontinenssel? Mit tett Kevanaar? Mi ez a Cherubion-szövetség? És ti cherubok, a ti nevetekből származik Cherubion neve? Ó, el sem tudom mondani, mennyi kérdés tolul fel bennem.

Az öreg behunyta a szemét, és úgy tűnt, mintha aludna.

- Kevés az, amit én mondhatok. Itt éltem le az életem Hreeirathban, kevés hírt kaptam az események folyásáról. Nem lennél okosabb attól, mit tőlem megtudnál, hát jobb, ha hallgatok. Csak annyit mondhatok, ha meg akarod ismerni Cherubion igaz történetét keresd az Éj Könyvét!

- Az Éj Könyvét?

- E mágikus könyv rejti mindazt a tudást, amit Kevanaar birtokolt. Hogy hol található, senki se tudja, de aki megtalálja, hatalmas ismeretek birtokába jut.

- Legalább azt meséld el, hogyan emelkedett ki a néped, és mit tett Kevanaar?

- Ha Kevanaar lelke öntudatra ébred benned, úgyis tudni fogod - csikorogta a vénség.

- Óh!

Leon lehunyta a szemét. Ettől a matuzsálemtől nem tud meg semmit a múltról. Talán nem is emlékszik már. Kár erről faggatni.

- Tudnál segíteni nekem Chlovia kiszabadításában? - váltott témát.

- Lehetőségeim nem nagyok. Mondd el, mit akarsz tenni, s meglátjuk, miben lehetek szolgálatodra. - Leon töprengett.

- Chloviát arMegadownban kell keresnem. Odamennék, de nem tudom hol van. Te ismered azt a helyet? A vénség arcán ijedtség villant.

- Odamenni arMegadownba? Felelőtlenség lenne. Senki sem megy önszántából arMegadownba.

- Én igen - szögezte le Leon. - Elhatározásom végleges. Tudsz segíteni, hogy odajussak?

- Nem szabad - csikorogta Romin'yarak. - A halálodat leled.

- Te mondtad, hogy Kevanaar vagyok! - vágott vissza Leon. - Kitől kellene ott félnem?

- Ott kell csak igazán! - hördült fel Volodyan. - Az Éj Kardját Kevanaar ellen kovácsolták, s ez a mágikus fegyver arMegadownban van.

- Csakhogy én nem vagyok Kevanaar - váltott taktikát Leon. - És nem jut jobb az eszembe, mint hogy odamenjek. Oda tudtok vezetni?

- Odavezetni? - kacagott fel Volodyan. - Azt hiszed, visszajött arMegadownból bárki is, hogy elmesélje az utat? Annak az átkozott helynek a határáig is csak kevesen merészkedtek, s azok közül sem sokan élnek már. Leon az ajkába harapott.

- Mi olyan veszélyes arMegadownban?

- A Káosz erőssége a Cherubionban. Maga Kevanaar sem tudta elfoglalni soha, s a tanítványai rettegték. Még Otoaak is kerüli.

Leon eltöprengett a hallottakon. Otoaak? Az Elfajzottak? A bölcshöz fordult.

- Mi ez az egész? Mi történik Keorathban? Kik azok a fickók, akik úgy mentek oda, mintha ők lennének a királyok.

- Hogy kik? - kacagott fel Chlovis. - Ők az új szövetségesek. Otoaak elküldte a követeit Keorath királyához, s felszólította szövetségre. Ranim'aykhaym behódolt. A cherubok többsége mellette van, csak kevesen ellenzik. Otoaak itt akarja megünnepelni Éjsötét Napját, az eemsik szent ünnepét, mert egész Cherubionban itt a legerősebbek a mágikus vonalak. Grigaarth az ünnep előkészítésére érkezett, s nem sokkal Éjsötét Napja előtt megérkezik majd maga Otoaak is a legfőbb vezéreivel. Nagy áldozások lesznek.

- Miért léptek szövetségre azokkal az állatokkal? - csodálkozott Leon. - Keorath jól el van rejtve az idegenek elől. Otoaak sohasem talált volna ide.

Volodyan a fejét csóválta, Chlovis felnevetett. A kérdésre azonban Romin'yarak válaszolt.

- Három indoka is van annak, hogy Keorath behódolt - felelte. - Az első, hogy a mágiaismerő lényeket, mint Otoaak, nem tévesztenék meg a varázsálcák; sereget tudna vezetni Keorathba, s a környező völgyekbe. Kettő: a mutánsok természetes szövetségesei a mutánsoknak. Három: Keorath királya Otoaaknál is sokkal jobban fél más fenyegetéstől: Kevanaar tanítványaitól. Bármelyikük is kerekedett volna a másik kettő fölé, előbb-utóbb gondja lett volna rá, hogy elpusztítsa a mindig is független Rendellenes Népet. Ezzel a szövetséggel Keorathnak nagy esélye van rá, hogy a három félisten elpusztuljon, s akkor legalább egy fenyegetés alól fellélegezhet.

Leon alaposan megrágta az elhangzottakat,

- Eleinte azt hittem - mondta -, hogy a Rendellenesek és az Elfajzottak közötti különbség a külsőben rejlik. Azonban... - Chlovisra pillantott - most már látom, hogy nem a kinézetből lehet megállapítani, ki hova tartozik. De akkor mi képezi a különbséget?

Chlovis felkacagott, és a fejét csóválta.

- Majdnem saját bőrödön tapasztalhattad - vetette oda flegmán.

- Mi, Rendellenesek - magyarázta türelmesen Volodyan -, bármilyen legyen is a külsőnk, itt belül... emberek maradtunk. Ám az Elfajzottak... letértek arról az útról, melyre Kevanaar tanított mindannyiunkat, s elvetettek minden szabályt. Idegen isteneknek áldoznak, elfogyasztják egymás húsát, s a gyilkolásban, a pusztításban lelik élvezetüket. Az Elfajzottak minden más fajnál többre tartják magukat, s ki akarják irtani azokat, akik szerintük visszafogják őket a fejlődésben. Bennünket, bár lenéznek, megtűrnek, és egyelőre szükségük van ránk a harcukban. Bár most, Kevanaar távollétével, a három félisten fogságba esésével, nem sok ellenállásba ütköznek. Szabadon ölhetnek, gyilkolhatnak, mészárolhatják le a városok, falvak lakosságát.

- Emlékszem Otoaakra - merengett Romin'yarak. Ő sohasem hódolt be Kevanaarnak, s legalább akkora hatalommal rendelkezik, mint Cherubion három félistene. Halhatatlan, akárcsak Sang, Choler vagy Melan. Mágia védi, közönséges fegyverek nem fognak rajta., Egyetlen fegyver van, mely megölheti, s ez nem más, mint az Éj Kardja, melyet a mágikus erejű istenek és félistenek ellen kovácsoltak.

- Az Éj Kardja? - kiáltotta elégedetten Leon. - Még egy ok arra, hogy arMegadownba menjek!

- A halálodba! - közölte flegmán Chlovis. Leon vállat vont. Minden egy irányba mutat: arMegadownba. Nem tudta megmagyarázni, miért, de amióta először hallotta az arMegadown nevet, azóta odavonzza valami titokzatos erő. Mintha egy mágnes húzná magához hatalmas erővel; olyan erővel, mellyel nem bír, s nem is akar dacolni. Mostanra már teljesen megerősödött benne a meggyőződés, hogy szerepe Cherubion történetében nem véletlen, s ezáltal nem halhat meg csak úgy egyszerűen: neki még dolga van Cherubionban. Lehet, hogy...

- Holnap indulok arMegadownba - jelentette ki határozottan. - Milyen segítségre számíthatok? - A vénember bólintott.

- Kívánságod számomra parancs, mesterem. Megkapod a legnagyobb támogatást, amit adhatok: holnap megkérem a myrnek királynőjét, hogy gondoskodjon utadról, s beszélek az azénokkal, hogy bocsássák rendelkezésedre legjobb kalauzukat, aki elvezet arMegadown határáig.

- Csak a határig? - lepődött meg Leon. A vén gyíkember lehajtotta kókadt taréjú fejét, és szégyenkezve bámult maga elé.

- Nincs egyetlen keor, hreeir vagy azén sem, aki önszántából belépne arMegadown elátkozott területére mondta bűnbánóan.

Aznap éjjelre Leont egy kisebb nádkunyhóban szállásolták el, ahol gyékényágyon aludhatott. Elalvás előtt betotyogott hozzá egy fiatal gyíkleány, levette a szoknyáját, és mellé akart feküdni, de Leon elutasította. A nőstény sértetten távozott, s percekig sziszegett kintről az ablakon át.

Leon nem sokat aludt. Nem sokkal éjfél előtt ismét rémálom tört rá. Álmában egy dzsungel közepén állt, amikor a szokásos fémes ízt érezte a szájában. Azonnal hasra vetette magát, és egy megnyúlt árnyék suhant el mellette. A repülő szörnyeteg szinte súrolta a fejét, elsuhant fölötte. Leon felugrott, és berohant a dzsungel sűrűjébe. Ám futását lassította az aljnövényzet, indák csimpaszkodtak belé, tövisek akaszkodtak a ruhájába. Mire észbe kapott, már belegabalyodott egy tövises bozótba, mozdulni sem bírt. Ott vergődött csapdába esetten, amikor az amorf szörnyeteg lecsapott rá a levegőből. Leon érezte, hogy karmok csapnak az arca felé, és a szívébe jeges rémület markol...

Verejtékben úszva, sikoltva ébredt fel. Egy síkos, zöld test feküdt mellette, s sárgás szempár meredt rá a sötétben, szaruhártyás kezek markolászták a combját. Leont még inkább kiverte a verejték. Aztán rádöbbent, hogy az a gyíknőstény fogdossa, akit elalvás előtt kizavart magától. Bosszúsan ripakodott rá.

6.

Leon a lidérces álom miatt alig aludt valamit, s másnap reggel elgyötörten ébredt. A gyíknőstény fehér fogait villogtatta rá, s hártyás kezével Leon mellkasát tapogatta. Leon elhessegette magától. Megdörzsölte karikás szemét, és várta, hogy érte jöjjenek.

A reggeli ugyanolyan hús és bor volt, mint amit vacsorára kaptak. Alig volt ideje lenyomatni pár falatot, máris megjelent egy gyíkember, és felszólította, hogy készüljön az indulásra.

Amikor a tutaj megérkezett, kissé meglepődött. Volodyanon és Chlovison kívül a vén Romin'yarak is útra készen állt. A vén gyíkember sokatmondóan bólogatott.

- A hírvivőmet még az éjjel elküldtem Azenathba. Godefroy, az azénok legjobb kalauza Myrnathban fog várni ránk, mire odaérünk.

- Nagyszerű!

Amikor a csáklyások partra kormányozták a tutajt, Leon a vénséghez lépett, hogy elköszönjön tőle, de Romin'yarak tiltakozva emelte fel aszott karjait.

- Veletek megyek Myrnathba - közölte a vénség. Látni akarom, hogyan bánnak veled. Leon vállat vont, és indulni akart, ám Chlovis elkapta a vállát roppant mancsával.

- Várj csak, sógor, mindjárt itt a szállító!

- Mi?

Nem volt szükség válaszra, mivel az erdőből öt egyszarvú galoppozott elő. Csodálatos állatok voltak: kecsesek, ruganyosak, feszes izmaik kirajzolódtak csillogó bőrük alatt. Vagy fehér szőrük volt fekete sörénnyel, vagy fordítva - az ellentét szemet gyönyörködtetően hatott. Csavaros szarvuk sziporkázó elefántcsontszínben villogott, és borotvaélesnek látszott.

Az unikornisok odagaloppoztak hozzájuk, és engedelmesen várakoztak.

- Hahó! - kiáltott fel az eszkimó. - Ron utazik szarvas lovon! Ez igen!

Úgy tűnt, mindenkinek jut egy hátas, de az egyszarvúak igen furcsán viselkedtek: Ron elé kettő is odafarolt, Chlovishoz egy se. Ezen Leon egyáltalán nem csodálkozott. Chlovist egyetlen állat sem akarta a hátára venni. Az, amelyik végül lovas nélkül maradt, kénytelen-kelletlen odafarolt a hústorony mellé, ám fájdalmasan felnyerített, amikor Chlovis átkozódva felkapaszkodott a hátára. Az egyszarvú ugyanis láthatóan megroggyant alatta.

A hófehér állatokon nem volt nyereg, hátukon mégis kényelmes ülés esett, s nem volt szükség kantárra sem, engedelmesen mentek maguktól. Csak Chlovis hátasa maradt le a többitől, s olykor-olykor szinte emberi nyögéseket engedett meg.

Félórai poroszkálás után újabb keskeny szurdokba jutottak, ahol gyíkember őrök nyitottak utat nekik.

- Ez már Myrnath - közölte Romin'yarak -, az egyszarvúak völgye.

Leon ezen nagyon elcsodálkozott.

- Az egyszarvúaké? Nekik is külön...

- Myrnanda, az egyszarvúak királynője már vár téged.

Ez a völgy jóval nagyobb volt, mint a gyíkembereké, Keorath méreteit azonban meg sem közelítette. Itt nem voltak kunyhók vagy épületek, csak széles legelők és végeérhetetlen sötétzöld erdő. Ebbe az erdőbe hatoltak be egy kitaposott ösvényen. Leonnak többször is a hátasa nyakára kellett hajolnia, hogy a keresztbe nyúló faágak le ne sodorják.

A Chlovist cipelő egyszarvú érthető módon kissé lemaradt tőlük. Az óriás hosszan magyarázott valamit a hátasának, ám hangja egy idő múlva elmaradt mögöttük.

Hamarosan egy hatalmas tisztásra érkeztek, ahol több tucatnyi egyszarvú legelt; egész ménes. A tisztás túlsó szélén egy mamutfenyő árnyékában a füvön furcsa teremtmény hevert.

- Eljött! - kiáltotta lelkesen Romin'yarak. - Az ott Myrnanda mellett Godefroy, a legeslegjobb kalauz az összes cherubok között! Megkapta az üzenetemet, és eljött, hogy segítségedre legyen.

A különös alak nem volt más, mint egy hatalmasra nőtt csecsemő!

Leon bizalmatlan tekintettel méregette a különös figurát. Tehette: a másik semmi jelét nem adta annak, hogy figyelne rá, vagy hogy különösebben érdekelné őt a dolog. Csak üldögélt a földön továbbra is, földbarna ajkán idióta vigyor játszott, aránytalanul nagy csecsemőfejét jobbra-balra ingatta. Az egész alak sárgásbarna volt és csupa ránc; árkokkal barázdált hatalmas, kopasz fején itt-ott gyulladt pattanások virítottak. A tömpe ujjak valami komplikált, monoton ütemet kopogtak a földön újra meg újra. Leon megpróbálta kitalálni, milyen magas lehet, ha feláll. Aligha több egy méternél.

- Aszalt Hal - jelentette ki Ron. - Ron fog hívni őt Aszalt Hal. Guff... Gyoffró túl bonyolult.

Leon laposan visszasandított Romin'yarakra. Az öregen nem látszott, hogy megsértődött volna. Továbbra is mosolygott, és büszke képpel mutatott a Rendellenes Nép legjobb kalauzára. Lehet persze, hogy nem tudta, mi az az aszalt hal.

Az erdőből a legkülönfélébb külsejű mutánsok siettek elő, többnyire nők, és tiszteletteljesen köszöntötték Romin'yarakot, majd barátságosan körülvették Leont és társát. Igen furcsa figurák akadtak közöttük: halfarkukon csúszkáló hosszú hajú sellők, nevetséges vézna lábakon ugráló madárlányok, medveszerű, cammogó, szőrös alakok meg hasonlók. Néhány legelésző egyszarvú is közelebb húzódott, s értelmes tekintettel várták, mi történik. A három madárlány fecserészve ugrált összevissza.

Leon ingerülten harapott az ajkába; nem akart sértő megjegyzést tenni a csecsemőre.

- Most... mutatkozzak be neki? Romin'yarak a fejét rázta.

- Nem lenne különösebb értelme. Teljesen süket.

- Ja... vagy úgy!

Leon buzgón bólogatott, és azon morfondírozott magában, nem becsülte-e túl kissé a Rendellenes Nép képességeit. Rejtély, hogyan tudták megvédelmezni ezidáig a marakodó félistenektől a városukat, ha a legjobb hegyi vezetőjük egy süket óriáscsecsemő. Még nagyobb rejtély persze, hogyan fogja elkalauzolni ez a Godefroy őt és társát arMegadown határáig.

Úgy tűnt, az odasereglett mutánsok azt várták tőle, hogy túláradó lelkesedésben fog kitörni Godefroy láttán, mert most kissé csalódott képpel méregették. Még Romin'yarak arcára is az udvarias értetlenség kifejezése ült,

- Gyakran jár arMegadown felé? - kérdezte tőle Leon, csak hogy véget vessen a kényelmetlen csöndnek.

- Ó, még soha nem járt arra. Nem is igazán tud gyalogolni, túl satnyák a lábai.

Leon nagyot nyelt, megköszörülte a torkát, felmeredt az égre, és lassan, kimérten elszámolt magában tízig. Ennek ellenére közel járt a robbanáshoz, amikor váratlanul jóízű, érces kacagás harsant a lejtő felől.

Mindenki odanézett. Az ösvényen Chlovis állt kissé imbolyogva, a hasát fogta, és csorgott a könny a szeméből, úgy nevetett. Mellette kimerült egyszarvú hátasa nyelvét kinyújtva hevert a füvön. Szerencsétlen pára majdhogy a lelkét is kilehelte, míg az óriási fickót idáig cipelte. Chlovis a távolság ellenére fültanúja volt a beszélgetésnek, és eddig a másodpercig sikerült visszatartania nevetését.

Romin'yarak arca elsötétült, bozontos ősz szemöldöke összeszaladt, taréja harciasan meredt fel.

- Nem érzem teljesen helyén valónak a modorodat, Chlovis fiam. Ha nem látnád, épp fontos bemutatkozást eszközlünk sógorod és Godefroy testvér között!

Chlovis nagy porfelhőt felverve letrappolt a hegyoldalon, egyenesen Leon irányába. Leereszkedően megveregette Godefroy ráncos koponyáját. A csecsemő nagy, tengerzöld szemmel nézett föl rá, és kérdő hanglejtésű füttyöt hallatott.

- Leon külvilági - magyarázta Chlovis. - A bamba arckifejezéséből lerí, hogy nem respektálja az öreg Godefroyt. Nem magyaráztátok el neki, mi?

Többen egyetértően morogtak.

- Godefroy testvérnek kiváló a vizuális emlékezete mondta kellemes tenorján Volodyan. - Semmit sem felejt el, amit valaha látott. Képek sorozata van a fejében. Számos utazónk képes mentális üzenetküldésre. Visszasugározzák neki útjuk minden egyes percét, ő pedig elraktároz és feldolgoz mindent, jobban, mint maga az utazó.

Leon fellélegzett.

- Ezek szerint valaki mégis megjárta már közületek az utat arMegadownig.

- Úgy van.

- Akkor miért nem ő vezet? - Leon feszengett. Nézd, persze kényelmetlen ilyet mondanom... de nem tudom elhinni Godefroyról, hogy képes lenne rá. Lehet, hogy pontosan emlékszik mindenre, de olyan vézna és csenevész... nem tud se beszélni, se járni. Azt hiszem, csak hátráltatna. Önmagára se bír gondot viselni.

Volodyan, a Vándor sokat mondóan elmosolyodott.

- Tud ő vigyázni a bőrére, ne félj! Ami pedig az utat illeti: nagy szükséged lesz a képességeire, hidd el. Arrafelé minden kavics, minden fűszál halált lehel. Egy rossz lépés, és véged. Sem Melan számítógépei, sem Choler mágiája, de még a nagy Kevanaar sem volt képes kifürkészni arMegadown csapdáit. Csak úgy birkózhatsz meg velük, ha pontról pontra követsz valakit, akinek egyszer már sikerült. És az ember emlékezete gyarló. Az az illető is felejthet. Ezért van szükséged Godefroyra.

- És ki volt az közületek, aki eljutott arMegadownig?

- Történetesen: én.

Leon megütközve nézett Volodyanra, aztán megint csak leendő kalauzát vette szemügyre. Semmivel sem lett jobb a véleménye, de ezt nem mutatta ki.

Egy nagyra nőtt mutáns szólalt meg, akinek patái voltak, és hosszú, ezüst sörénye.

- Akkor, ha nincs ellenedre, külvilági, bemutatlak Myrnanda úrnőnek.

Elhagyták a tisztást, és egy döngölt földúton északkelet felé indultak az erdő szélén. Két oldalt szürke kőfalak emelkedtek. A kis csoport befordult egy sarkon, és kellemes, zöld pázsittal borított térség tárult eléjük, itt-ott félig karámra, félig nyári szállásra emlékeztető építményekkel. A pázsit szélén két egyszarvú állt őrt. Egyikük felvetette a fejét, és felnyerített.

A csoport azonnal megállt. Az ezüstsörényes férfi egyedül sietett tovább az egyszarvú felé. Leon követni akarta, de Romin'yarak úszóhártyás keze a csuklójára fonódott.

- Várj. A testőrök még nem ismerik a szagodat. Előbb be kell mutatnunk nekik.

Az ezüstsörényes különös, nyihogásra emlékeztető hangon tárgyalt a testőrrel, aki figyelmesen hallgatta, és időnként közbevetett egy-egy kérdő nyerítést. Nemsokára a másik strázsáló egyszarvú is csatlakozott hozzájuk, meg egy-két kíváncsi kószáló a közeli pázsitokról. Leonnak különös érzése támadt. Maguk a hangok nem sokban különböztek a közönséges lovakétól, de a rendszerük, a tudatos egymásutánjuk értelemről és intelligenciáról árulkodott. Bármi is történt a Föld múltjában, úgy tűnik, nem az emberiség az egyetlen faj, amelyik mutációknak volt kitéve.

A karámszerű épületek között volt egy, amely díszesebbnek és tekintélyesebbnek hatott a többinél, bár semmivel sem volt nagyobb vagy magasabb. A falát alkotó ágak szövevényébe friss vadvirágokat fontak, s az egész épület üde harmattól csillogott. Csak az egyik testőr tartott velük; aztán néhány méterre a bejárattól megállt, és érces, zengő harsonahangon felnyerített.

A bejárat gallyakból font boltíve alatt, a zöldes fénytől tarkálló félhomályban valami mozdult. Kecses, büszke lóalak bontakozott ki a sötétből. Leon először a hosszú, karcsú lábakat pillantott meg, melyeket hófehéren csillogó pihe borított, s egész teste pelyhes volt. Aztán tekintete feljebb vándorolt, elkalandozott egy pillanatra az izmok harmonikus játékán a széles mellkason, s megpihent az egyszarvú valószínűtlenül kék szeme párján. A lény tekintetétől elakadt a lélegzete. A szellő-lobogtatta óarany sörény szikrázó dicsfényt vont a nemes vonalú fehér fő köré, amelyben szinte világított a szemek azúrja. A testőr egyszarvú fanfárt nyerítve üdvözölte királynőjét.

- Leon testvér - szólt halkan az ezüstsörényes -, bemutatom neked Myrnanda úrnőt.

- Ööö... Leon Silver, örvendek - Leon sután tett egy lépést előre, és kezet nyújtott. Aztán észbe kapott, és fülig vörösödve húzta vissza a mancsát.

Szelíd, puha impulzus fodrozta végig elméje felszínét; hullámokat vert és szép csendben elült, mintha üveggyöngy pottyanna a kristálytiszta hegyi tó vizébe, és Leon meg volt győződve róla, hogy nem egyéb nevetésnél. Hatalmas egek, ez a lény telepata!

- Úgy ám, barátom - a szavak ezüstharangként csengtek a fülében, és biztos volt benne, hogy senki nem hallja őket rajta kívül. - Sokkal illedelmesebb gondolatokat küldeni, semmint ordítozva társalogni.

- Csodálatos - mondta Leon, és nagyot nyelt.

- Igen, az, csak kissé fárasztó. Nos térjünk rá jöveteled céljára. Hallottam, arMegadownba akarsz menni. Az azénok büszkesége, Godefroy mutatja majd utadat, s rendelkezésedre bocsátom három alattvalómat, hogy könnyítsek a rád váró nehézségeken. Ám mégha Godefroy úgy dönt, hogy elkísér is arMegadownba, az enyéim vissza fognak fordulni a határtól. Megtiltottam nekik, hogy a biztos halálba rohanjanak.

Leon arcán bosszús ráncok jelentek meg.

- Mitől olyan félelmetes az a hely?

- A totális entrópia uralja, minden a szertehullást szolgálja. Ám Myor Thurgos, arMegadown várának ura, az Éj Kardjának Őre a külső űr bajnoka. A semmi, a végső pusztulás híve...

- De Chlovia ott van! - szögezte le Leon. - És én akkor is odamegyek, ha magával Otoaakkal kell ott megküzdenem. S kiszabadítom Chloviát, mégha Choler kiszabadítása is érte az ár!

- Nem értem. Nem értem, Choler miért raboltatta el Chloviát, s miért veled akarja kiszabadíttatni magát a rabságból. Hiszen vannak xinafjai, sárkányai, lidércei, fertelmes szolgálói... Rosszat gyanítok, barátom, és óva intelek, légy résen! S óva intelek arra is, gondolkodj! Hogyan lehetne Choler arMegadownban Otoaak rabja, amikor oda még maga Otoaak sem meri betenni a lábát? Rettenetes csapdát gyanítok, barátom, ám e csapda lényegét nem értem. De hogyanis láthatnék bele Myor Thurgos gondolataiba?

Leon elképedten meredt a kecses egyszarvúkirálynőre.

- Choler nincs ott? Akkor... Akkor Chlovia mit keres ott?

- Honnan veszed, hogy Chlovia arMegadownban van?

- Choler denevére rabolta el, és ezt az üzenetet hagyta.

- Becsaphatott. - Leon a fejét rázta.

- Lehet, hogy becsapott, s lehet, hogy Chlovia máshol van. De hol kereshetném máshol? Az egyetlen támpontom arMegadown. Oda kell mennem, hogy megtudjam, mit várnak tőlem. Ha csapda, én besétálok. Chlovia nélkül úgysem ér semmit az életem.

- Úgy legyen! Járj szerencsével, barátom! Alattvalóim hűen fognak szolgálni arMegadown határáig.

A királynő hátat fordított, és lábait kecsesen emelgetve elsétált onnan.

Leon kissé kábán támolygott ki, de az üde szellő magához térítette. Most először továbbított valaki gondolatokat az agyába telepatikusan.

Volodyan bevezette egy facölöpre épült kunyhóba, s különböző ruhadarabokat vett elő, ösztönözve Leont, hogy válasszon. Leon először is alaposan megmosdott egy gőzölgő rézüstben, csak aztán látott neki az öltözködésnek.

Az eszkimók közt hordott ruházatából csak a szívós fókabőr csizmát tartotta meg, a többi túl meleg lett volna itt az enyhébb éghajlaton. Vastag, rugalmatlan szarvasbőr nadrágot húzott, amilyet Volodyan is viselt; tudta, hogy nem túl kényelmes, de annál strapabíróbb a sziklás hegyi terepen. A rojtos ing is szarvasbőrből volt, de puhábból és kevésbé érdesből, mint a nadrág. Föléje szegett bekecset kanyarított, széles karimájú kalapot nyomott a fejébe, és máris útra készen állt. Kicsit úgy érezte magát, mint aki most lépett ki valami ócska westernfilmből. Már csak a colt hiányzott az oldaláról, hogy teljes legyen az összkép.

Ron kukkantott be a kunyhó ajtaján, és elismerő vigyorral méltatta gazdája úti szerelését.

- Mester kész? Szarvas lovak vannak türelmetlenek.

- Azonnal - Leon felcsatolt magára egy széles bőrövet, amit vadászó griffmadarakat ábrázoló rézveretek díszítettek, mögéje tűzte az éles csontkést, hátára vetette tarisznyáját, bal kezébe kapta a két szigonyt, és odalökte Ronnak a kecskebőr útizsákot, amely főleg tartalék alsóneműt tartalmazott.

Aztán megköszörülte torkát, és fölszegett fejjel kilépett a myrnek vendégkunyhójából.

Három egyszarvú várakozott a kunyhó előtt; nem ugyanazok, melyek idehozták őket. Ragyogó szőrük sima volt és fekete, akár a frissen fényezett ébenfa, míg sörényük és spirálisan csavarodó szarvuk vakító hófehéren szórta a ráeső fényt. Kecsesebbek és ruganyosabbak voltak bármelyik arabs telivérnél, a homlokukon villogó éles szarv pedig veszedelmes fegyvernek ígérkezett.

A hátasok körül Ron, Volodyan és az ezüstsörényes szorgoskodott. Az egyszarvúk hátára nemeztakarót vetettek, aztán cifrán faragott, nagyon réginek tűnő, megsárgult csontnyergeket szíjaztak föl rájuk. A legnagyobb nyereghez egy fűzfavesszőből font, bonyolult, mózeskosárra emlékeztető alkalmatosságot is erősítettek, amiben a békésen szundikáló Godefroyt helyezték el.

- Ronnak tetszenek szarvas lovak - jelentette ki a fiatal eszkimó. - Igaz, fekete-fehérek, és lennének szebbek színesben.

Volodyan közben a barokkosan cizellált nyeregépítményhez lépett, és óvatosan megigazgatta a fűzfa kast.

- Míg Godefroy testvér fel nem ébred, csak menjetek egyenesen a kaskahi elágazás felé. Onnantól ő fog vezetni. Beszélni nem tud, füttyökkel és kézmozdulatokkal irányít majd, úgyhogy nagyon kell rá figyelned.

- És ha... ha leesik, vagy ilyesmi?

A Vándor vékony szemöldöke a magasba szökkent.

- Godefroy? Aligha. És ha mégis, nem hiszem, hogy megütné magát. Bizonyos szempontból ő a leghatalmasabb testvérünk itt egész Keorathban, beleértve a környező törzseket is. Ne féltsd, tud ő magára vigyázni!

Leon kissé kétkedően mérte végig az alvó óriáscsecsemőt.

- Az út első szakasza Főerőd hajdani befolyási övezetének a szélén vezet. Jelenleg mutáns támadásoknak kitett vidék, mindenütt Otoaak hordái fosztogatnak. A legtöbb falut már felégették, tehát nem hinném, hogy nagyobb csapatokban kószálnának. Két-háromszáz fő legfeljebb, és annak is csak a fele igazi kannibál. Ez az út veszélytelenebb része. Utána a Krokiun-hágóhoz értek, ahol Melan határerődjei rozsdállanak vagy száz éve. Onnantól fogva, és ezt vésd jól a fejedbe, a lábatokat sem tehetitek máshová, mint ahova Godefroy mutatja!

Leon visszanyomta fejébe a kalapját.

- Ez minden? - kérdezte.

- Igen.

Leon egy pillanatig némán nézett a mutáns ferde metszésű szemébe. Aztán Volodyan, a Vándor elmosolyodott azzal a furcsa, leheletnyi félmosolyával, és kezét nyújtotta a férfinek.

- Sok szerencsét, testvér!

Leon megszorította a kezét, aztán nyeregbe szállt. Megveregette az egyszarvú nyakát, mire az büszke, de tempós léptekkel megindult kifelé Myrnathból; a keorok fővárosával ellentétes irányba.

Csakhamar elmaradt mögöttük Myrnath völgyeinek dús pázsitja, s kétoldalt a Főszurdok egyre szűkülő, sziklás falai magasodtak. Az egyszarvúak gyakorlott lábbal kerülték ki a Rendellenes Nép védekezésül felállított hurokcsapdáit és farkasvermeit. Azon a ponton, ahol a Főszurdok szája olyan keskenyre zárult, hogy egyszerre csak egy ember fért rajta át, magányos őrszem üldögélt petrencerúdnak is beillő lándzsával a térdén, s a mellén göndörödő vörös szőrt vakargatta. Fél csizmáját lehúzta, s hatalmas lábujjai közt egy szerencsétlen patkányt szorongatott, aminek álmos hangon tartott előadást a Gamma típusú mutánsoknál tapasztalható pubertáskori zavarokról.

Amikor meglátta Leont, eleresztette foglyát, és vigyorogva talpon termett. A patkány megkönnyebbülten iszkolt el a sziklák közé.

- Nahát, kedves sógor! - dörgött mély basszusa. Látom, mégis elindulsz fölhajtani szeretett nővérkémet? - Leon megállította egyszarvúját.

- Nem gondoltad meg magad, Chlovis? Ha velem tartanál, nagyobb lenne az esélyünk...

- Szerintem te is hiába mégy - vont vállat a hatalmas mutáns. - Az a nő van elég lökött hozzá, hogy minden pácból kimásszon. Egyszer csak hipp-hopp, itt terem majd köztünk, te meg addigra rég sikeresen megöletted magad arMegadownban!

Leon kissé kedveszegetten babrálta hátasa hószín sörényét.

- Hát, akkor...

- Menj csak!

Az egyszarvúak vágtatni kezdtek. Leonnak kapaszkodnia kellett az állat sörényébe, hogy le ne csússzon a hátáról. A szűkület hamarosan eltűnt mögöttük, és az egyszarvúk továbbra sem csökkentették szédítő iramukat. A sziklafalak úgy suhantak el mellettük, mint a szélvész, az egyszarvúk patái szikrákat szórtak, és Leon hallotta köhögni maga mögött Ront a felvert porfelhőben.

Ekkor a kiszáradt vízmosás egy különösen éles kanyarulatában a továbbra is békésen alvó Godefroy nekisodródott a fűzfakas falának. Túlméretezett feje nagyot koppant rajta. A tengerzöld szempár lassan, kimérten kinyílt.

A száguldásnak abban a pillanatban vége lett. A három egyszarvú másodpercek alatt lefékezett. Csendben, mozdulatlanul álltak, oldaluk fel-le járt, sima szőrüket veríték verte ki. Leon érezte remegésüket.

Godefroy ráérősen megtornásztatta csenevész tagjait, aztán egy halk fütty kíséretében megcibálta Leon övét. Leon hátranézett. Az egyik satnya, földbarna kar egy szűk hasadékra mutatott a sziklafalban jobb felől, melyben durván kitaposott ösvény kanyargott fölfelé.

A három egyszarvú némán fordult a hasadék irányába.

A hasadék végén egy kékes levelű erdőbe jutottak, melyen széles szekérút kanyargott észak felé. Godefroy azonban nem ezt választotta, hanem egy gyökerekkel, bokrokkal benőtt keskeny ösvényt, mely északnyugat felé vezetett, s amelyen libasorban kellett haladniuk, hogy elférjenek. Nem is ösvény volt, inkább csak egy csapás, melyen rég nem jártak már vadak. Az erdő sűrű volt, néhány lépésnél nem láttak beljebb, és az ösvény gyakorta el-eltünedezett egy-egy nagyobb bozótban, azonban az elől lovagló Godefroy tévedhetetlen biztonsággal találta meg mindannyiszor az ösvény folytatását.

Délre egy kis patakhoz értek. Itt leszedték a nyergeket meg Godefroy mózeskosarát az egyszarvúak hátáról, és pihenőt tartottak. Az egyszarvúak legeltek, Leon és Ron pedig megettek egy-egy darab szárított húst. Godefroyt is kínálták, de az óriáscsecsemő elutasítóan füttyögött, lehunyta a szemét, és elaludt. Fél óra múltán felébredt, és intett, hogy menjenek tovább.

Este ismét letáboroztak, de nem gyújtottak tüzet. Az éjszaka langyos volt, s míg utasaik aludtak, az egyszarvúak felváltva őrködtek.

Reggel mentek tovább, s nem sokkal a déli pihenőt követően kijutottak az erdőből egy kékes színű szavannára. Ameddig elláttak, kékeszöld óriásfű hullámzott előttük. Eleinte csak az egyszarvúak marjáig ért, de ahogy egyre tovább haladtak a Godefroy által mutatott irányba, a fű teteje magasan a fejük fölé nyúlt. Dombokat másztak meg, völgyekbe ereszkedtek le, s ebben a ringó elszigeteltségben Leon egyre kényelmetlenebbül érezte magát. Godefroy azonban rendíthetetlenül szundított, és csak egy alkalommal ébredt fel nap közben, s akkor tett egy jelentéktelen iránymódosítást. Leon menet közben jobb híján Ronnal társalgott, vagy megpróbált aludni a nyeregben, ám az egyenetlen terep miatti zötykölődés minduntalan felébresztette.

Nem sokkal azelőtt, hogy leszállt az este, Leon megállította a hátasát, s fellépve a hátára lábujjhegyre állt, hogy kilásson a fűből. Azonban nem túl sokat tudott megállapítani, legfeljebb annyit, hogy valahol messze előttük mintha egy sötét vonal húzódna.

Folyó lenne? Majd holnap kiderül.

Visszaült a nyeregbe, és épp azon töprengett, letáborozzanak-e máris, vagy még menjenek egy félórányit, amikor furcsa érzése támadt.

- Mi ez a zaj?

Az egyszarvúak idegesen szimatoltak, és a fejüket forgatták. Godefroy kinyitotta a szemét, és kissé megemelkedett.

- Szél borzolja füvet - vélte Ron.

- Ez... nem szél...

A szél hosszú ideje hátba kapta őket, de a légmozgás nem volt olyan jelentős, hogy ilyen surrogást, zizegést okozzon.

Hirtelen fény derült a zaj forrására is. Seregnyi apró állatka rohant el mellettük, és egyre újabbak érkeztek. Mintha az eddig mérsékelten élőnek tűnő vidék egyszerre megelevenedett volna. Nyulak, egerek, farkasszerű, macskaszerű állatok rohantak ugyanabba az irányba.

Godefroy éleset füttyentett. Hátasa azonnal megugrott, és vágtatni kezdett.

Ekkor mar Leon is rádöbbent a riadalom okára.

- Füst! Ég a fű!

Őrült iramban vágtattak. Elől Godefroy egyszarvúja, a másik kettő kissé lemaradva. Leon igencsak kapaszkodott hátasa sörényébe, hogy a nekicsapódó ujjnyi vastag növények le ne sodorják a nyeregből. A füstszag egyre áthatóbban érződött, s Leonnak olyan érzése támadt, mintha egyenest a lángok felé robognának. Ez persze képtelenség volt, hacsak a füvet több oldalról is fel nem gyújtották.

Mindenesetre Leonnak nem volt ideje ilyesmin töprengeni. A fűrengeteg kéklő óceánként burkolta be, s Leonnak olyan érzése támadt, mintha hátasával együtt egy helyben állna, s a növényerdő rohanna felé őrült sebességgel.

Hogy egy óráig tartott-e az észvesztő menekülés vagy az örökkévalóságig, ki tudja. Hirtelen eltűnt előlük a kékes fűerdő, s mire Leon észbe kapott volna, a közeli lángok hőjéből egy széles folyó hűs vizébe csobbantak. A hullámok egy pillanatra összecsaptak a feje fölött, de máris kibukkantak, és az egyszarvú kétségbeesett erőfeszítéssel úszni kezdett a túlsó part felé. Godefroy és hátasa valamivel lentebb már túljutottak a folyó közepén, és a harmadik unikornis is feltűnt Ronnal a nyergében, nem sokkal mellettük. Mögöttük vörös lángok csaptak a sötét égre, s fekete füst fojtogatta őket. Seregnyi kis állat úszott a folyóban. Némelyiküket elkapta és elsodorta a nem túl erős sodrás.

Leon kimerülten dőlt az egyszarvú nyakára, és hátasa tempójából érezte, hogy az is már az utolsó erőtartalékait használhatja.

A túloldalon hogyan tudtak felkapaszkodni a meredek partra, azt Leon már nem tudta. Olyan kimerült volt, és annyira fojtogatta a füst, hogy nem érzett mást, mint, hogy görcsösen kapaszkodik hátasa sörényébe, s az végigterül vele a szilárd part bársonyos füvén. Leon leesett a nyeregből, és ott maradt arcát a fűbe fúrva. Hogy Ron is megúszta, arról hamarosan meggyőződhetett.

- Hű, ha én ezt otthon... - hallotta a fiú motyogását valahonnan a közelből, de a sötétben nem látta merről.

Ott maradt hát a fűben, és a kimerültségtől elnyomta az álom.

Álmában megjelent Chlovia, felé nyújtotta a kezét, és könyörögve kérte, hogy szabadítsa ki egy rablólovag várából. Aztán valami fényes világított a szemébe. Ám ez már nem álom volt!

Gépkocsi reflektorok tűztek a szemükbe, és elvakították őket. Leon az első pillanatban semmit sem látott; mintha fényfüggönyt húztak volna a szeme elé. Aztán a fényfüggönyből éles kontúrú alakok bontakoztak ki: szakadt, mocskos egyenruhájú katonák vették körbe őket, és rövid csövű fegyvert fogtak rájuk.

- Senki se mozduljon!

Leon meglepetten ült fel, de mire moccanhatott volna, már hátracsavarták a karját, és a földre kényszerítették. Bilincs került a csuklójára. Fél szemmel látta, ahogy a menekülni próbáló Ront ketten leteperik, és megbilincselik. Godefroy, az óriáscsecsemő viszont... Leon nem hitt a szemének!

Godefroy homlokából citromsárga fénysugár bújt elő, akár valami véget érni nem akaró, világító giliszta, vagy mint egy foszforeszkáló madzag. Villámgyorsan tekeredett le a fejéből, és a szál tetőtől talpig egy nagy tojás alakú ketrecet font a teste köré; egy tojás rácsszerkezetét világító citromsárga fémszálból.

A legközelebb álló borostás katona ijedten ugrott hátra, és két lövést adott le a fegyveréből. Leon először a sárga rács szikrázását látta, csak aztán hallotta meg a gellert kapott golyó fütyülését meg a fegyver durranását. Aztán máris újra szikrázott a citromsárga tojás a második lövéstől.

Az egyik gellert kapott golyó egy másik katona combjába fúródott, és az felkiáltott a fájdalomtól.

- Ne lőj, ostoba! - ordított egy tiszt. - Kötözzétek meg!

Ketten siettek teljesíteni a parancsot, de alig értek a tojás közelébe, sárga villám csapott ki belőle, és az egyik katona felkiáltott fájdalmában. Füstölgő bal karját ernyedten tartotta.

A Godefroyt körülvevő sárga tojásrács mögött jól látszott az óriáscsecsemő ráncos, barna arca. A szeme csukva volt, mintha aludna.

- „Tud ő magára vigyázni” - motyogta Leon. - Volodyannak igaza volt, Godefroyt nem kell féltenem.

Az egyik katona gyomorszájon vágta fegyvere tusával.

- Kuss! - mondta ellentmondást nem tűrően.
  
Leon ezek után nem kérdezte, hová vonszolják.

A várakozó tehergépkocsihoz vitték, két katona felugrott a platóra, kíméletlenül rántották fel Leont, hogy combjáról lehorzsolódott a bőr. A kocsi szélén húzódó padra ültették, Ront pedig mellé.

A többiek még nem másztak fel, tanácstalanok voltak Godefroy miatt. Az egyszarvúakkal nem volt sok gond, meg sem kíséreltek menekülni vagy a katonákra támadni. Vagy túl bambák voltak hozzá, vagy volt annyi eszük, hogy tudják, a fegyverekkel szemben nem sok esélyük lenne. A katonák hurkokat vetettek a nyakukba, és a kocsi hátuljához kötötték őket.

Egy csupaszőr katona, akinek valamilyen tiszti rangjelzés rikított a karján, farkasszemet nézett Leonnal, és a fejével az óriáscsecsemő felé intett.

- Ez meg miféle szerzet? - akarta tudni. Leon feljebb támaszkodott.

- A vezetőnk. Nem tud beszélni, de érti, mit mondanak neki... Tud vigyázni magára, kár kísérletezniük.

A tiszt összevont szemöldökkel meredt Godefroyra. Aztán visszafordult Leonhoz.

- Miért gyújtottátok fel a sztyeppét?

- Mi?

- Elfajzottak vagytok?

- Dehogy! - tiltakozott Leon. - Éppenhogy nem! - A tiszt a karórájára pillantott.

- Ha jót akarsz, parancsold meg annak a túlméretezett csecsszopónak, hogy szüntesse be az ellenállást. Ha nem, lángszóróval felégetjük...

Leon kételkedett benne, hogy a lángszóró hatásosabb lenne Godefroyjal szemben, mint más fegyverek, de ő is jobb szerette volna, ha nem kell lemondania a mutáns vezetőről.

- Godefroy! - kiáltotta.

Az óriáscsecsemő szeme felnyílt, és keze megrezdült a tojás alatt, mintha azt kérdezte volna Leontól, mit akar.

- Godefroy! - ismételte Leon. - Minket elfogtak. Velünk kell tartanod. Semmi hasznunk nem lesz abból, ha itt maradsz. Add meg magad és tarts velünk.

Az óriáscsecsemő valamit füttyentett, a tojás kissé felemelkedett a talajtól, és feléjük lebegett. A katonák felkiáltottak, s mire a tiszt megakadályozhatta volna, sortüzet zúdítottak a feléjük lebegő tojásra. Citromsárga szikrák pattogtak, gellert kapott lövedékek süvítettek mindenfelé a legfurcsább szögben, s a katonák gyorsan felhagytak a lövöldözéssel.

Eközben Godefroy - védőburkában - az egyszarvúja hátán lévő kosárba lebegett, és leereszkedett. A citromsárga tojás nem fénylett tovább.

- Godefroy jön velünk - mondta ki Leon a nyilvánvalót.

A tiszt bólintott. Felkapaszkodott a platóra, és intett a beosztottjainak is. Hamarosan mindenki elfoglalta a helyét, és az autó megindult; el a folyótól.

A tiszt hosszan szemlélte először Leont, majd Ront, végül visszafordult Leonhoz.

- Ha nem Elfajzottak vagytok, mit kerestek ennek a furcsa valaminek a társaságában?

- Utazók vagyunk - sietett válaszolni Leon, mert a szeme sarkából látta, hogy Ron szóra nyitná a száját. Godefroy Keorathban szegődött hozzánk. Elkísér bennünket az úton...

- Utazók? - fontolgatta a tiszt. - Merész vállalkozás útra kelni most, amikor a környék hemzseg az Elfajzottaktól. - Leon biccentett.

- Meglehet. De ezidáig még nem találkoztunk velük.

- Honnan... hová?

- A Kaskah-tó mellett van egy völgy... ott élünk elszigetelten a világtól. S most északra tartunk, hogy megkeressük egy eltűnt társunkat. Útközben meglepett bennünket a Rendellenes Nép, bevittek Keorathba. Ám ahelyett, hogy bántottak volna, segítséget ígértek, és megtiszteltek azzal, hogy rendelkezésünkre bocsátották Godefroyt, a legjobb vezetőjüket.

- Az én nevem Bart Rillan hadnagy. Titeket hogy hívnak?

- A társam Ron Kulukhon, én Mill Aloughi vagyok.

- Furcsa nevek.

- Számomra a te neved hangzik szokatlannak. - A tiszt töprengve nézett rájuk.

- Elszigetelt népcsoport a Kaskah mellett? Kicsit hihetetlenül hangzik. Az a senki földje. Nem élveztétek Melan védnökségét.

- Ki az a Melan? - kérdezte Leon ártatlanul.

- Nem emlékszel, Leon? - kotyogott közbe Ron segítőkészen. - Melan az a félisten, akiről beszéltél nekünk.

- Leon? - követelte a tiszt. - Nem azt mondtad, hogy a te neved...

Leon barátságtalan pillantást vetett az eszkimó fiúra.

- Mill Aloughi, de a keresztnevem igazából Milleon, a barátaimnak csak Leon. És tudom már, ki az a Melan... Kevanaar három tanítványának egyike, aki a technika nevezetű feketemágiában hisz...

- A tudományban. Az emberiség létében. Ellentétben Cholerrel, az átkozott feketemágussal, aki el akarja pusztítani a világot, s Sanggal, aki eszelős szórakozását éli ki.

Ron ismét mondani akart valamit, de Leon csúnya pillantást vetett rá. Az eszkimó a válla közé húzta a fejét. Leon reménykedett benne, hogy mostantól kezdve meg se fog szólalni. Titokban akarta tartani a kilétét, hisz ki tudja, mire készülnek Melan emberei.

- Most hová visznek bennünket? - szerette volna tudni.

- Bergson tábornokhoz.

Leon elgondolkodott. A név ismerősen csengett. Lehet, hogy bemutatták neki a tábornokot Főerődben indulás előtt? Ki tudja.

Dimbes-dombos vidéken haladtak, majd a felszín hamarosan vöröses kősivataggá vált, ahol magányos sziklák, kőtömbök emelkedtek az ég felé, s a távolban hegyek kék kontúrjai tűntek fel.

A teherautó mérsékelt tempóban haladt az egyenetlen terepen, kerülgették a sziklákat, s követték a kanyargós keréknyomokat. Egy szikár katona a gépkocsi orrában állt, és egy lapos távcsővel örökösen a homályosabb sziklákat kémlelte. Ha mozgásra gyanakodott, dübögött a sofőrfülke tetején, s a gépjármű óvatosabban haladt tovább. Aztán ha a veszély valótlannak bizonyult, újra gyorsított.

Leon az események gyors alakulása miatt csak most nézte meg igazán a katonákat. Koszosak, piszkosak, ápolatlanok voltak, valamennyiük arcát vaskos szakáll borította, ruhájuk rég nem láthatott vizet. Néhányuk hevenyészett kötést viselt a karján vagy a lábán, és kivétel nélkül csontsoványak voltak. Beesett szemgödrükből lángoló tekintetű szempár meredt elő, keveset beszéltek, inkább csak morogtak vagy horkantak, ha akartak valamit.

A tiszt észrevette a pillantását.

- Elfoglalták Főerődöt - magyarázta. - Mindenkit leöldöstek, alig maroknyian maradtunk. S azok a rohadt bestiák ki akarnak irtani valamennyiőnket.

- Az eemsik? - kérdezte Leon.

- Dehogy. Az Elfajzottak. Azok az átkozott mutánsok.

- Mi? - Leon elcsodálkozott. - Nem az eemsik az Elfajzottak?

- Nem értem.

- Úgy tudom, a mutánsok kétfélék, a cherubok a Rendellenes Nép, az eemsik pedig az Elfajzottak. Ezek az utóbbiak Otoaak mutánsai.

A tiszt vállat vont.

- Meglehet, a rosseb beléjük! Múlt éjszaka rajtunk ütött egy portyázó csapatuk, és megpróbálták ránk gyújtani a füvet. Hajszálon múlott, hogy időben megtaláltuk a gázlót a folyón. Amikor benneteket elkaptunk, azt hittük, ti voltatok, de aztán rájöttem, hogy ti is a lángok elől menekültetek.

Leon lehunyta a szemét.

- De még hogy!

A távcsöves katona felkiáltott. De nem kellett a sofőrfülke tetejét püfölnie, mert a vezető is észlelte a veszélyt, s fékezés nélkül nagy ívben elkanyarodott.

- A rohadt anyátok! - morogta a tiszt. - Vannak vagy kétszázan! Egy hosszú sziklacsoport mögül otromba hátasaikon vadul vágtató Elfajzottak bukkantak elő. Nagy iramban igyekeztek elvágni a kocsi útját.

A platón nagy mozgolódás támadt. A katonák a fegyvereiket szorongatták, és néhányan vasrudakat húztak elő az ülések alól. A tiszt Ron számszeríját nézegette, aztán rövid habozás után intett egy katonának, hogy oldja el Leon és Ron bilincseit.

- Tudtok bánni vele?

- Ron tud - bólogatott az eszkimó, aki meglepően hosszú ideig kibírta szó nélkül. Most azonban kipirult az arca. - Ron mesterlövész puskás nyíllal.

Leon kérdőn meredt a tisztre.

- Fogytán a muníciónk - felelte az. - Lehet, hogy közelharcra kerül a sor. Ha nem közéjük tartoztok, védjétek az életeteket!

- A szigonyom?

A támadó lovasok legyezőalakban szétterültek, a leggyorsabbak megpróbálták elvágni a kocsi útját, a többiek jobbról akarták oldalba kapni.

- Balra! - ordította a tiszt, és ököllel verte a fémkaszni tetejét. - Balra, az istenit!

A gépkocsi szinte két keréken fordult. A platón a katonák egymásnak estek. Leon nekicsapódott a mellvédnek.

A kocsi végéhez kötött három egyszarvú kétségbeesetten próbálta követni a manővereket. Godefroy tojáshálója, mely az elmúlt percekben szinte kifehéredett, most ismét élénk citromszínben izzott.

A mutánsok serege olyan üvöltözéssel, ordítozással vágtatott feléjük, mintha vérszomjas farkasfalka lett volna. Ormótlan alakok voltak még ormótlanabb bestiákon, és dárdákat, fejszéket, kardokat lóbáltak idomtalan végtagjaikban.

A gépkocsi teljes sebességgel robogott az ellenkező irányba. A katonáknak erősen kapaszkodniuk kellett a platón, hogy le ne röpüljenek az ugráló járgányról. S még jobban kellett kapaszkodniuk, amikor a teherautó nagy port verve fel fékezett. Az egyik egyszarvú felnyerített, és belerohant a kocsi hátuljába, hegyes szarva átfúrta a falemezt.

Balról egy hasonló nagyságú eemsi banda vált el a sziklától, és vérszomjas üvöltéssel vágtatott feléjük.

- Vissza! - ordította a tiszt. - Vissza, az istenit! Ám ekkorra már körös-körül otromba lovasok verték a port, s mindenfelől vad üvöltés hallatszott.

- Bekerítettek - suttogta Leon.

- Kitörünk! - rikoltotta a tiszt. - Húsz fokot jobbra!

Ott a legvékonyabb a sor... Leon nem várt engedélyre, egy kézhez kaparintott késsel sietősen elmetszette az egyszarvúakat rabul tartó szíjakat. A kocsi elfordult, és a jelzett irányba robogott.

- Letérdelni! Fegyvert vállhoz. Egyes lövés! Aki sorozatot lő, lenyakazom! Addig senki se lőjön, míg nem szólok.

- Godefroy! - rikoltotta Leon. - Védj meg minket! Már alig ötven méterre voltak a feléjük vágtató szörnyetegektől.

- Fejet behúzni! Vigyázz!

Surrogva, süvítve baljós nyílzápor zúdult a platón térdelőkre. Egy katona átfúrt torokkal zuhant hátra. Egy másik a vállába kapott egy göcsörtös nyelű dárdát; felugrott, megtántorodott, és lebukfencezett a kocsi mögötti porba.

- Tovább! - ordította a tiszt.

Az újabb nyílzápor két újabb áldozatot szedett. A mutánsok idomtalan hátasai szinte már a kocsi közvetlen közelében ágaskodtak.

- Tűz! Tűz, az istenit!

Fegyverek ropogtak, golyók süvítettek, sebesült állatok ordítottak, vademberek üvöltöttek. A kocsi orra nekicsapódott egy ágaskodó bestiának és elsodorta. Egy másik állat közvetlenül a plató mellé vágódott, lovasa, egy roppant szőrös alak hatalmas baltájával kettéhasította a tiszt koponyáját. Senkinek sem volt ideje megbosszulni, a kocsi zúgott tovább.

Az egyik unikornis rohantában felnyársalt egy mutáns hátast, s a lendülettől még métereken át sodorta magával, mielőtt az leakadt a kegyetlen szarvról. A fekete sörényű, fehér egyszarvú a földbe gázolta a sikoltozó lovast kíméletlen patáival. Godefroyból citromsárga szikrák pattantak a rátámadó Elfajzottakra, és akit eltaláltak, az ordítva hanyatlott le vagy húzódott vissza.

Egy rikító festékkel bemázolt testű, ágyékkötős törpe ugrott fel a platóra. Négy keze volt, háromban tőrrel hadonászott, a negyedikben méteres kardot forgatott. Mire a megdöbbent katonák odafordultak, kettőt már gyomron szúrt és a harmadik felé csapott a kardjával.

A kocsi közben áttörte a támadók vonalát, és gyors iramban távolodott tőlük. A mutánsok sorai szétzilálódtak, az üldözők belerohantak a szemből támadókba, és óriási kavarodás támadt.

A négykarú törpe ismét vágásra emelte véres kardját. Leon feléje döfött szakállas szigonyával. A törpe lehúzta a fejét. Leon elvesztette az egyensúlyát. A törpe éles hangon felröhögött. Két durranás. A törpe lebucskázott a robogó járműből a vörös porba. Leon megperdült.

- Kösz!

Még három katona volt talpon. Az egyik, egy néger őrmester lőtte le a törpét. Most az őket üldözőket szedegették lefelé a nyeregből pokoli nyugalommal.

Hol van Ron?

Leon döbbenten kereste a halottak közt. Nincs. Aztán meglátta. Az eszkimó fiú valahogy előremászott az utasfülkébe és most egy hatalmas, szőrös képű Elfajzottal birkózott. A sofőr ebben a pillanatban bukott ki a fülkéből. Hiányzott a feje. A kocsi irama lényegesen meglassult. Leon felkiáltott. Mászott előre. Ron és a mutáns szörnyeteg a kormánynál birkóztak. A kocsi mintha berúgott volna, összevissza kacskaringózott. Leonnak igencsak kapaszkodnia kellett, hogy le ne essen. Csak bírja ki Ron, míg odamászik!

A mutáns szörnyű sikollyal, szétvetett karral repült ki a vörös porfelhőbe.

- Utolérnek! - rikoltott fel az egyik katona halálra váltan. S leszedte a fejszével hadonászó farkasképű vadat, aki már készült felugrani a platóra.

A három egyszarvú nyargalt elöl. Godefroy szinte felágaskodott a kosarában, és intett satnya kezével.

Ron a kormányhoz csusszant, megragadta a fekete kereket, és diadalmas képpel rángatta. Leon végre be tudott mászni a fülkébe, bár kissé lehorzsolta magát Ron megittasult vezetési stílusa miatt.

- Engedj oda! - lihegte.

- Ron jól vezeti Guruló Szánt! - vitatkozott az eszkimó, és úgy kapaszkodott a kormánykerékbe, mintha az élete függne tőle.

- A francba! - üvöltötte Leon. - Nyomd a gázt! A kocsi alig vánszorog.

- Mi az a „gáz”? - érdeklődött Ron, s közben ösztönösen rátaposott a pedálra, hogy a magyarázkodni készülő Leon elharapta a nyelvét. A kocsi megugrott, és eszeveszetten robogott.

Godefroy éleset füttyentett, és ismét intett.

Leon hátrapillantott. Támadóikat maguk mögött hagyták, de a vöröslő porfelhő jelzi, hogy a mutánsok nem mondtak le ilyen könnyen a prédájukról.

Hirtelen kereszteztek egy régebbi keréknyomot. Leon a kormányhoz kapott, és oldalra rántotta, valósággal kicsavarta az eszkimó kezéből. Ron neheztelve meredt rá.

- Kövesd a nyomot! - magyarázta Leon. - És ne vedd le a lábad arról a pedálról!

- Ron tudja. Ron jól vezet. Ron mestervezető.

- Jó. De vedd le a bal lábad a fékpedálról! Arra csak akkor lépj rá, ha meg akarsz állni!

- Ron tudja.

Ron nem volt ügyetlen. S Leonnak eszébe villant, hogy feleslegesen izgult, hiszen tapasztalhatta, milyen mesterien tudja az eszkimó a szánt vezetni. S az nem sokban különbözik ettől a kocsitól.

Talán két órán át robogtak teljes sebességgel ebben a kövektől teleszórt sivatagban, amikor a táj jellege gyökeresen megváltozott. Mire észbe kaptak, már sárgászöld réten száguldottak, hamarosan bokorcsoportok közt haladtak, s a régóta közeledő kékes hegyvonulat most teljes valójában ott emelkedett előttük. Az út két hegy között vezetett. A vöröslő porfelhőt még látták maguk mögött, de oly messze volt, hogy egyelőre nem jelentett valós veszélyt.

Egy pataknál megálltak, az unikornisok verejtékezve vedelték a vizet, Godefroy vadul füttyögött és előre mutogatott. Leon az ajkát harapdálta. A három megmaradt katona idegesen vitatkozott egymással. A platón négy halott hevert. A többiek leestek. Muníció már alig maradt.

- Mennyire vagyunk a táborotoktól? - kérdezte Leon idegesen a néger őrmestert. A katonák összenéztek.

- Az attól függ...

- Mi a nyavalyától?

- Hogy a tábornok ott maradt-e, ahol hagytuk őket - felelte a termetes őrmester, és vért törölt le izzadó képéről. - Mert ha rajtuk ütöttek, és továbbálltak, lehet, hogy sose találjuk meg őket.

Leon töprengve meredt maga elé. Kissé megdöbbent, amikor az őrmester ráfogta a fegyverét.

- Mit jelentsen ez?

- Azt, hogy még mindig a foglyaink vagytok. Persze, jelentős érdemetek van abban, hogy kitörtünk a bajból, de... nem mehetünk üres kézzel a tábornok elé. Fel kell mutatnunk valamit.

- Minket?

- Úgy valahogy. De ne szívjátok mellre. Egyébként a nevem Harris, és ígérem, mellettetek leszek, ha a tábornok elé kerültök. Nekem... meg a társaimnak nincs semmi bajunk veletek. Sőt, nélkületek pórul járhattunk volna, de... szóval, érted, parancs az parancs.

Most a legfiatalabb katona ült a volánhoz, és bár sem Leont, sem Ront nem bilincselték meg és fegyvert sem fogtak rájuk, mindketten foglyok voltak. A kocsi ment tovább, és a három unikornis - bár most nem voltak a platóhoz kötözve - engedelmesen követte őket.

- Nekem arMegadownban van dolgom - mondta komoran Leon. - Elrabolták a feleségemet és ott tartják fogva. Azért indultam útnak, hogy kiszabadítsam. Segítsetek inkább, minthogy fogolyként tartotok.

Harris komoran meredt maga elé.

- Ha a tábornokot és a főcsapatot nem találjuk meg, és utalást sem arra, merre keressük, akkor... akkor az is előfordulhat, hogy veled tartunk. Bár... az igazat megvallva, nekem fogalmam sincs, hol az az arMegadown. Az biztos, hogy nem Melan birodalmában. Cholernél? Vagy Sang tartományában? Vagy a kontinens déli részén, a Senki Földjén? Leon a fejét ingatta.

- Tudomásom szerint Cherubion északnyugati csücskében. Csak annyit tudok róla, hogy egy rejtélyes rablólovag birtoka, ahol még nem sokan jártak. És nem sok jót tartanak róla. Godefroy... az az óriáscsecsemő tudja az utat. Ő elvezet.

A katona arca megrándult.

- Csak nem a Káosz Földjéről beszélsz?

- Káosz Földje?

- Nem sokat tudok róla, de azt beszélik, az a tartomány a rontás földje. A káosz uralkodik rajta, s épeszű ember nem lép be arra a területre. Amennyire tudom, azt a területet még a fővezér, Melan bajtárs is rettegte, s ellenfelei, Sang és Choler egyaránt féltek kiterjeszteni rá a hatalmukat. Ha ott van a feleséged...

- Nem tudom biztosan.

Harris hümmögött, és a fejét rázta. Aztán hosszú ideig nem szólt semmit. Ezután magáról és az övéiről kezdett beszélni:

- Én már beleszülettem ebbe a háborúba. Istenként tiszteltem és szerettem Melant, életemet is szívesen feláldoztam volna érte. Ha ő nincs, már rég elpusztultunk volna. Ő tartotta bennünk a lelket. S most? Melan fogságba került és minden gyökeresen megváltozott. Eddig csak Choler ellen küzdöttünk, s bár a helyzetünk egyre kilátástalanabbá vált, a remény még élt bennünk. Most meg visszasírjuk azokat az időket, amikor még a három félisten csatározása osztotta meg Cherubiont. Otoaak átkozott hordái a pokolnál is rosszabbak. Legyilkolták a szeretteinket, maroknyian maradtunk, s életünk merő rettegés. Otoaak ellen, az Elfajzottak ellen semmi esélyünk. Előbb-utóbb utolér bennünket a vég. Bergson tábornok egy tehetetlen, pipogya alak. Melan zsenialitására lenne szükségünk, hogy ellen tudjunk állni a vadaknak. Ám amíg Otoaak fogságában sínylődik, tehetetlenek vagyunk.

Leon nem válaszolt. Most már a hegyek között vezetett az útjuk szűk szurdokokon át, tágas völgyekben, s hamarosan egy hatalmas teknőbe értek, melyet kékeszöld fák uraltak. A kocsi egy patak partján lefékezett.

- Továbbmentek - állapította meg szomorúan Harris. - Egyetlen lehetőségünk van.

A sofőrülés alól egy dobozból vaskos pisztolyt szedett elő, és a levegőbe lőtt. Zöld színű jelzőfény kúszott fel az égre, és hullott vissza. Egy perc multán újabb jelzőrakétát lőtt fel.

És jött a válasz! Kelet felől hasonló zöld fény kúszott fel az égre.

A három katona kurjongatni kezdett örömében. Leon közönyösen figyelte. Felvillant benne, hogy jobb lenne meglépni kényszerű társaitól és folytatni a megkezdett utat, de aztán leküzdötte menekülési vágyát. Szó ami szó, az a kaotikus birodalom az északnyugati csücsökben nem túl bizalomgerjesztő. Jobb lenne katonai kísérettel behatolni, mint magányosan. Hátha rá lehetne venni a tábornokot.

Egy terv kezdett formálódni Leon agyában.

- Gyerünk! - mondta, mintha csak ő lenne a parancsnok.

Fél órán belül elérték a tábort. Körülbelül harminc gépjárműből, hatvan-hetven katonai sátorból és különféle berendezésekből állt. A táborban szinte csak férfiak járkáltak, csak néha tűnt fel egy-egy nő, gyerekek viszont egyáltalán nem rohangáltak a sátrak között. És állatok sem. A tábor rendezettsége szöges ellentétben állt azzal a szertelenséggel, melyet Leon a cherubok falvaiban tapasztalt. Ez katonai tábor volt.

Jöttükre mindenfelől szakállas fejek bújtak ki a sátrakból, s egész kis csapat kísérte őket egy tankszerű járműhöz. A páncélozott harceszközből egy szikár, karvalyorrú tiszt bújt elő.

Leon megdöbbent. Most már beazonosította magában, kit takar a Bergson név. Ez volt az a tiszt - egykor még századosként szolgált -, akiről Melan is tudta, hogy Choler bűbája alatt áll, és a feketemágus parancsainak engedelmeskedik. S ha így van...

Leon válla legörnyedt. Harris jelentést tett. Bergson összehúzott szemmel méregette Leont és Ront, aztán figyelme a kissé távolabb álldogáló egyszarvúakra és a citromsárga tojással körülvett Godefroyra irányult. Aztán újra Leont méregette.

- Magát már láttam valahol - szögezte le. Leon a fejét rázta.

- Nem emlékszem, hogy láttam volna a tábornok urat a Kaskah környékén... és én most hagytam el először kicsiny telepünket.

A tábornok Harrist faggatta.

- Azt mondja, őrmester, segítségükre voltak?

- Igen, uram. Nélkülük nem tudom, hogy vágtuk volna át magunkat a mutánsokon.

- De hiszen az a fickó is mutáns!

- Godefroy a Rendellenes Nép tagja - magyarázta sietve Leon. - Tudja, uram, a mutánsok sem egyformák. Ö nem tartozik ahhoz az Elfajzott csürhéhez, akiket Otoaak hozott magával a másik kontinensről. Godefroy jószándékú. Gyűlöli az Elfajzottakat, s ezt be is bizonyította. A csatában nem egyet megölt közülük.

- Így van - bizonygatta Harris.

- Jól van - mérlegelte a tábornok. - Ezek szerint nagy segítségünkre lehetnek a mutánsok elleni háborúban. A helyismeretük, a bátorságuk, a tettrekészségük... kamatozhat nálunk. Álljanak be közénk, és segítsenek megmenteni Cherubiont a behatoló vadak ellen. Segítsenek fenntartani az emberi civilizációt!

- Készséggel tennék így, uram - feszengett Leon. De mint már beosztottjainak kifejtettem, az én szemem előtt most mindössze egyetlen cél lebeg: kiszabadítani elrabolt szerettemet az ellenség fogságából. Északon, arMegadown várában tartják fogva, s én azt reméltem, öntől nyerhetek segítséget a kiszabadítására... S ha együtt, az ön seregeivel hatolnánk be arMegadownba, bizonyára sikerrel járnánk. S ez önöknek is hasznos lehetne. A feleségem cherub. Talán rá tudná venni a cherubokat, hogy szövetségre lépjenek önökkel az Elfajzottak ellen. Bergson a fejét rázta.

- Segítséget nyújtani egy Cherubion szempontjából ilyen jelentéktelen aprósághoz nem áll módunkban. A mi legközvetlenebb feladatunk az életben maradás, s a vezetőnk, Melan fővezér kiszabadítása, aki Cherubion közepén raboskodik, egy mutánsoktól jól őrzött várban. S ahhoz, hogy kiszabadítsuk, nem elég a bátorság. Fővezérünk fortélyos módon üzent nekünk. Tudjuk, hogy csak egy módon szabadíthatjuk ki: meg kell találnunk egy Leon Silver nevezetű embert, mert ő az egyetlen, aki képes a kiszabadítására.

- Hogyan? - kérdezte Leon összeszoruló torokkal, és szúrós pillantást vetett Ronra, hogy meg ne merjen szólalni. - Ki az a... hogy is hívják, hogy ilyen jelentős szerepe lenne.

A karvalyorrú vállat vont.

- Én csak annyit tudok, hogy a Fővezér parancsba adta Leon Silver megtalálását. Nyilván van az illetőnél valami varázsszer, mely dacol azzal a mágikus kötelékkel, amivel Otoaak fogva tartja mesterünket. Gondolom, az Éj Köve...

- Elképzelhető... - krákogott Leon. - Nos, uram, öntől függ, mi lesz velem. Ha követeli, beállunk önökhöz, ám... nem tudnék tiszta szívvel harcolni mindaddig, míg a kedvesem fogságban sínylődik.

A tábornok biccentett.

- Mi nem vagyunk mutáns állatok. Ön szabad, kedves barátom. Segítséget nem nyújthatunk, de én személy szerint sok sikert kívánok a kedvese kiszabadításához! Szabadon távozhat a táborunkból bármikor, és ugyanilyen szabadon beléphet sorainkba, ha úgy dönt, hogy tenni kíván valamit Cherubion sorsáért.

- Köszönöm, uram.

- Még annyit, kedves barátom... ha megtudna valamit ennek a bizonyos Leon Silvernek a hollétéről, kérem, értesítsen bennünket valami módon!

- De mi módon? Önök tovább fognak vándorolni. Hol találhatom meg magukat?

A tábornok széttárta a kezét.

- Dél felé fogunk vonulni. Az illető varázsszerével vagy anélkül megkíséreljük kiszabadítani Fővezérünket. Vigyen magával egy jelzőpisztolyt, s ha keres bennünket, lője fel. Talán megtalál minket.

Leon biccentett.

- Akkor én és a társaim most...

- Járjanak sikerrel!

Harris átnyújtotta Leonnak a jelzőpisztolyt, és adott hozzá egy maroknyi töltényt is. Aztán Leon és Ron visszakapta a hátizsákját meg a fegyvereit. Közben a tábornok már egész mással foglalatoskodott.

- Hát akkor... - sóhajtott Leon, és kezet nyújtott Harrisnak. - Örülök, hogy megismertelek. Talán találkozunk még.

- Ezt én is remélem! - vigyorodott el Harris. - Rendes fickó vagy.

Ekkor egy kicsi terepjáró robogott be a tábor központjába. Egy szürke egyenruhás, széles vállú, izmos óriás ugrott ki belőle, hosszú pallossal a kezében. Arcvonásai, hosszú haja ismerős volt Leon számára.

- Bahat! - suttogta ösztönösen. - Nem, ez nem lehetséges!

Az óriás megtorpant, csak egy pillantást vetett Leonra, máris szélesen elvigyorodott.

- Elfogni! - mondta. - Marhák! Ez itt Leon Silver, akit mindenhol hajszolunk!

- Bahat! - makogta Leon.

- Nem! - nevetett az óriás android. - Baöt. Egyszer már mondtam neked, hogy én egy korábbi prototípus vagyok. Az ötös verzió.

Két katona megragadta Leont, és bekísérte egy nagy sátorba. Baöt hívására a tábornok hitetlenkedve jött oda.

- Maga Leon Silver?

Leon dacosan kihúzta magát.

- Igen, Bergson tábornok, én vagyok az, akit keresnek. Azonban nem hiszem, hogy segíthetek.

- Dehogynem! - vigyorgott Baöt. - Először is szépen elmondod, hogy került hozzád az Éj Köve. Elmeséled, mi történt az utatokon, amelyre indultatok.

- Jól van - mondta Leon. - Hosszú út volt az Éj Kövének helyéig. Végül eljutottunk arLiannonba, az Ősi Lelkek Nyugvóhelyére. Sámán meghalt; Choler denevére végzett vele. Bahat meghalt; Melan időzített bombája felrobbant a belsejében. Melan... illetve az, akit ti Melannak hittetek, szintén elpusztult; Choler cselvetésének áldozata lett. Melan nem más... mint az a kis majom, aki állandóan ott lógott a nyakában annak, akit ti Melannak hittetek...

- Folytasd! - mondta rezzenéstelenül az android. - Mi történt az igazi Melannal?

- Aztán eljutottam az Ősi Lelkek Nyugvóhelyére - folytatta bizonytalanul Leon. - Ott kiderült, hogy a mindenhatónak hitt Éj Köve nem egyéb, mint egy kicsiny varázsszer, mely arra jó, hogy viselőjét bármely csapdából kiszabadítsa, és elrepítse egy bizonyos helyre. Az egész Éj Köve körüli mizériát Sang eszelte ki, hogy ezzel csapdába csalja ellenségeit. Már-már sikerrel járt volna, ám az események úgy fordultak, hogy a marakodó félistenek sakkban tartották egymást. Ekkor érkezett Otoaak a bandájával. A három félisten bénultan állt; egyik sem engedett. Az Elfajzottak legyűrték őket. Én azt hittem, meghaltak. Csak később tudtam meg, hogy fogságba kerültek. Én... az Éj Köve segítségével el... elteleportáltam arra a bizonyos helyre. Aztán a sors úgy hozta, hogy vissza kellett térnem. Elrabolták tőlem Chloviát. Ki kell szabadítanom arMegadownból. Ha kell, átadom az Éj Kövét, de nekem...

- Nem - mondta Baöt. - Melant fogod kiszabadítani. - Leon tátott szájjal bámult a jelenlevőkre. Melan emberei mindannyian komoly, ünnepélyes arccal néztek rá: a szenvtelen Baöt, Bergson tábornok, egy rókaképű őrnagy, de még az a katona is, aki Leon karját fogta. Leon végre megtalálta a hangját.

- Szóval... egyedül én lennék képes legyőzni Otoaakot, és kiszabadítani Melant? Egyedül én használhatom az Éj Kövét?

- Úgy van! - vágta rá Baöt. - Melan kimondottan téged akar. Tud valami olyasmit rólad, amit még te magad sem. Nem vagy te olyan jelentéktelen figura, Leon Silver, mint amilyennek hiszed magad!

Leon érdeklődve meredt az androidra.

- Mit tudsz rólam?

- Mindent, amit Melan tudott.

Bergson tábornok megemelte a fejét. Kérdezni akart valamit.

Ekkor egyszerre rémítően sok minden történt. A sátor teteje fülsiketítő robajjal behasadt fölöttük. A Leon karját markoló katona feje hirtelen sziporkázó tűzijátékká robbant szét, a rókaképű őrnagy pedig eltűnt egy hasadékban, amely minden figyelmeztetés nélkül nyílt meg a lába alatt. Baöt képe meg sem rezzent. Fegyvere egyszerre csak a kezében termett, és villámgyors sorozatot küldött a katona elhanyatló teste mögé. Valami otromba és sötét dolog felvisított; fura színű vércsöppek szóródtak szerteszét.

Leonnak megijedni sem maradt ideje. A következő pillanatban acélos karmok ragadták meg a vállát, s gyomorkavaró lendülettel lódultak meg vele a kettészakadt sátorponyva tetőn keresztül az éjszakai égbolt felé. A régi, behegedt sebek felszakadtak a vállán; a fájdalomtól színes karikák táncoltak a szeme előtt.

Egy másodpercbe se telt, míg a látása kitisztult, de máris szédítő magasságban találta magát. Épp csak egy pillantást vethetett a főhadiszállásul szolgáló sátorra még, amint elmaradt alattuk. Harris gépfegyvere tüzet okádott egy Robin Hood-ruhás alakra, ám annak teste minden látható károsodás nélkül nyelte el a lövedékeket, s jobbjában kéken izzó karddal vagdalkozott. Hullottak a rárontó egyenruhások. A rókaképű őrnagy már eltűnt a frissen nyílt sírgödörben, s Bergson tábornok is belecsúszott. Kétségbeesetten kapaszkodott a hasadék szélébe; valami bentről mintha húzta volna lefelé! Baöt megfontoltan elhátrált mellőle, s rövid sorozatokkal pásztázta a sátor maradványait. Bergsont két odarohanó katona kirángatta. Aztán a jelenet eltűnt alóluk, s Leon fejében összecsapott a fegyverropogás és a szörnyű ordítozás kábító lármája. Valami odalenn zöldes fénnyel felrobbant; a füstfelhőben hatágú sátáncsillag körvonalai bontakoztak ki...

Choler! Choler harcosai rajtaütöttek a táboron, hogy megkaparintsák őt! És Balamud...

Leon egy pillantást vetett fölfelé a lobogó zöld lángok fényében, mert a karmok szorítása kényelmetlenül durva volt a vállán. Elakadt a lélegzete. Vaskos, háromujjú hüllőmancsok tartották a levegőben, s a csillogó pikkelyekkel borított has ívén túl vészjósló vörös szempár tekintett rá komoran az alvilági fényben.

Egy wyvern! Choler sárkányszörnyetegének karmai közé került!

Sötét árnyék suhant át rajtuk, s ahogy lefelé pislantott, egy másik cakkos szárnyú hüllőalak kontúrjait látta kirajzolódni a zöld lángok hátterében. Aztán még egyet. Szóval nemcsak egy van belőlük! A vállát markoló szörnyeteg éles ívben elkanyarodott, s ugyanakkor alattuk narancsszín torkolattüzet okádva felugatott egy légvédelmi löveg. A másik wyvern, amit az imént pillantott meg, szörnyű rikoltással lángokba borult, és zuhanni kezdett.

Én élve kellek nekik, gondolta torkában dobogó szívvel. A wyvern, hogy a légelhárító ágyúk össztüzét elkerülje, nyaktörő tempóban száguldott a tábor középpontja felé. Terepszínű egyenruhás katonák ugrottak alattuk védőállásaikba a homokzsákok mögé. Leon szerette volna remélni, hogy mindegyikük tudja: az egész hercehurca őérte folyik, ezért neki sértetlennek kell maradnia.

A wyvernre valóban nem lőttek. Leon azonban valahol messze elöl látni vélt kikapaszkodni az egyik sánc mögül egy ezüst overallos alakot, aki Baötre emlékeztette. A hangyányi figura egy használaton kívül álló tábori reflektorhoz rohant a nyüzsgő katonák között, fölfelé billentette, és várt, míg a közelébe érnek. Aztán bekapcsolta a világítást.

Leon szeme előtt három-négy szupernova villant fel. Sikoltva kapta arca elé a kezét, s kiáltását bömbölve visszhangozta a hatalmas wyvern. Leon szemét vér futotta el, de a gyomrát összerántó görcsből látás nélkül is tudta, hogy zuhannak.

A rúgkapáló wyvern bukfencet vetett a levegőben, Leon került felülre. Épp idejében, mert egy másodpercre rá a becsapódás pokoli ereje még így is kis híján ripityára törte minden porcikáját. Kábultan, magatehetetlenül feküdt a vonagló szörnyetegen, könnyező szeme előtt színes fénypászmák ropták táncukat.

Golyószóró kerepelt valahol a közvetlen közelben, rikoltások, ordítások, sikolyok hallatszottak, egy láthatatlan valaki hörögve elzuhant. Aztán nagyon csúnya, nedves zajok következtek, mintha egy átázott gyapotbálát szaggatnának szét markológéppel. Meleg folyadék fröcskölt Leonra. Ekkor újabb, leírhatatlan üvöltés harsant, perzselő lángok csaptak fel a közelben, és a félig eszméletlen Leont valami a magasba rántotta. Hideg fém tépte föl bőrzekéjét, aztán hasmánt rálökték egy nyálkás, pikkelyes felületre, ami alatt mintha roppant izmok mozogtak volna pattanásig feszülve.

Csak lassan tért vissza a látása. Az iszonyatos ricsaj elmaradt mögöttük, csak a szél fütyült a füle mellett. Hunyorogva meredt lefelé az elsuhanó éjféli tájra. Iszonyú szédülés fogta el.

Fokozatosan ébredt tudatára környezetének. Egy wyvern nyakán feküdt keresztbe vetve. A bestia különösen nagy és erős volt, s olyan sebességgel szelte a levegőt, hogy Leonnak hányingere támadt tőle. Ezenkívül ennek a wyvernnek - ellentétben az előzővel - lovas is ült a hátán, mert Leon érezte, hogy egy vaskos mancs markolja a derékszíját, nehogy véletlenül lecsússzon.

Kicsit félrefordította fejét, és egy oszlopszerű, szőrös comb imbolygott a látóterébe. Körülbelül olyan vastag lehetett, mint az ő dereka. Alul cserzetlen bőrből összerótt, vasalt csizmában folytatódott, amelynek orrából hatalmas acéltüske meredt elő. A csizma szilárdan állt a wyvernnyereg kengyelében, és legfeljebb ha fél méterre volt Leon arcától. Leon nem mert feljebb nézni! Az arc nélküli lovas brutális, hörrenésre emlékeztető hangot adott ki, és a wyvern teste megfeszült. A szárnycsapkodás abbamaradt; siklórepülésben suhantak tovább, ráncokkal barázdált, meredek szirtfalak villantak el mellettük a sötétben. Leonnak az az érzése támadt, alacsonyabbra ereszkedtek... talán, hogy elrejtőzzenek valami elől? Újra elfordította a fejét, ezúttal a másik irányba, amerre haladtak.

Egy darabig semmit sem látott, csak a wyvern hosszú, kígyózó nyakát, meg a szűk kanyon falait, amelyben repültek.

Aztán felbődült egy motor, rotorok verték a levegőt fülsiketítő robajjal, s egy sziklahasadékból terepszínű harci helikopter emelkedett ki, oldalán a Technokrata jelével.

A wyvernlovas marka abban a pillanatban megszorult a gyeplőn; Leon látta, amint a sárkányfajzat szája szélét a zablánál vér futja el. Csakhogy a szörnyeteg siklórepülésben haladt, s nem tudott idejében a magasba húzni. Roppant szárnya izomszakasztó erőfeszítéssel emelkedett-süllyedt, de a helikopter alulról felfelé haladtában elsuhant előtte, s a fedélzeti nyílásból vérvörös torkolattűz lobbant.

Akárki volt a lövész, pokolian jól tudott célozni. Leon hallotta, amint a wyvernlovas reszelősen hörögve felordít, s érezte, ahogy az irdatlan test előbb összerándul, majd hátrahanyatlik és elernyed mögötte. A sorozat gyakorlatilag kettéfűrészelte, de nem zuhant ki a nyeregből; valószínűleg oda volt szíjazva. Egy hatalmas, horgas, kékacél lándzsa hullott pörögve a szurdok mélyére. Leon kétségbeesetten kapaszkodott a wyvern csúszós pikkelyeibe.

A bestiát úgy tűnt, megzavarta gazdája váratlan eleste. Nem folytatta a megkezdett manővert, ugyanabban a magasságban suhant tovább, egyenesen előre, s idegesen billegtette a szárnya hegyét. Melan pilótája nem habozott kihasználni az alkalmat. A helikopter megismételte az előbbi manővert; villámgyors lendülettel ferdén elhúzott a wyvern orra előtt, s a fedélzeti gépfegyver kattogva tüzet nyitott - ezúttal a sárkányfajzat vörösen parázsló szemére.

Csakhogy a wyvern okosabb ellenfél volt, mint hitték.
  
Nyaka a lecsapó kobra fürgeségével villant félre a lővonalból; néhány kósza lövedék roppanó zajjal szakította be a vállán a pikkelyeket, de komoly baja nem esett. S épp abban a pillanatban, mikor a tehetetlenségi erőtől hajtott helikopter odasodródott eléje, eltátotta roppant állkapcsát, és...

Leon elvakultan, megperzselt képpel kapta hátra fejét a narancsszín tűzözön elől, amely vulkánként tört elő a fenevad irdatlan pofájából. A helikopter pilótájának villámgyors reflexei lehettek; mire a wyvern tűzsugara berobbantotta a benzintankokat, ő már messze a szurdokfalak fölött járt a katapultszékben. Társainak viszont nem volt ilyen szerencséje. A helikopter szemkápráztató, sokszínű tűzijátékkal robbant darabjaira; a lángok bömbölése és a fémcsikorgás elnyomta a borzalmas halálordításokat. A wyvern nyaktörő manőverrel kerülte ki a szerteszét záporozó roncsokat, közben sérült válla miatt majdnem nekicsapódott a kanyon falának. Leon halálra váltan kapaszkodott.

A sárkányszörny baljósan sziszegve stabilizálta röptét. Szájából és orrlyukaiból füst gomolygott. A vörös szempár rosszindulatú izzással villant ide-oda, aztán megállapodott a katapult alig kivehető fémes csillogásán a magasban. A roppant szárnyak megemelkedtek.

Leon persze tudta, hogy alapjában véve mindegy, a két vetélkedő hatalom közül melyik keríti kézre, mégsem bírta elnyomni magában az őszinte szánakozást, amit a szerencsétlen pilóta iránt érzett. Egyedül, fegyvertelenül, egyetlen darab szegényes vászonnal, hogy lefékezze szörnyű zuhanását, semmi esélye nincs a gyilkos wyvernnel szemben.

Ekkor azonban egy pillanatra leesett az álla. A katapult fölött ugyanis nem színes ejtőernyő nyílt ki, mint az várható lett volna, hanem szürke kondenzcsík jelent meg a faránál, és a pilóta elszánt magabiztossággal megindult vele - a wyvern felé!

A bestia kihívóan odabömbölt a törékeny alkalmatosságnak, amely eltörpült mellette, akár a szirti sas körül lábatlankodó darázs. Ekkor azonban koncentrált, rubinszínben izzó fénysugarak szisszentek feléje az éjszakában, s az egyik sistergő zajjal fúrta át szárnya érzékeny bőrhártyáját. A darázsnak fullánkja is volt.

A wyvern fájdalmasat rikoltott, s egy pillanatra egyensúlyát vesztve ingott meg a levegőben. Leon ujjairól roppanva hasadt le két köröm, és fejjel lefelé csúszni kezdett. Kétségbeesetten kapott valami fogódzó után; ép baljával rátalált a halott wyvernlovas derékövére, és elkeseredett erőfeszítéssel ülő helyzetbe húzta magát.

A szurdok fenekén égő helikopterroncs alvilági fényében egy vérbe borult arcba meredt. A lelőtt wyvernlovas csapott, busa homlokán vaskos kosszarvak ékeskedtek, s a gorillaszerű állkapocsból fölmeredő vadkanagyarak a brutálisan kiugró pofacsontokig értek.

Ez már túl sok volt Leonnak. Egy kába pillanatig tágra nyílt szemmel meredt a lidércnyomásos pofába, aztán elájult.

Leon elméje hosszasan lebegett az eszmélés küszöbén. Először annak ébredt tudatára, hogy köves felületen fekszik valami kellemetlen szagú tócsában, és a hátát fájdalmasan nyomja egy kiszögellés. Aztán tudatosult benne, hogy rettenetesen fázik, bal oldala pedig furán bizsereg.

Kinyitotta a szemét. A virradat fénye szúrós kardokkal támadta retináit. Pislogva igyekezett fókuszálni tekintetét.

Kavicsos sziklapárkányon feküdt, félig ülő helyzetben, háttal a wyvern roppant dögének támaszkodva. A kiszögellés egy szörnyű lőtt seb feltépett pereme volt, a rossz szagú tócsa pedig egy hatalmas pocsolya alvadt sárkányvér. Leon tetőtől talpig be volt fröcskölve vele.

Egészében véve, bár mindene sajgott, sértetlennek tűnt, ha azt a különös bizsergést nem számítjuk. óvatosan, kissé félve sandított le a bal oldalára. Majd elakadt a lélegzete a megdöbbenéstől.

A bekecse zsebei körül seregnyi lilliputi emberke szorgoskodott, fel-alá mászkálva rajta. Arasznyiak ha lehettek: rikító színű, kockás apródruhát és miniatűr csörgősipkákat viseltek. Nevetséges játékkardokkal voltak felfegyverkezve, és fintorogtak, miközben át kellett gázolniuk a sárkányvéren. Sipító, csicsergő hangon társalogtak egymással.

Leon kába aggyal nézte, amint Melan halott katonájától származó zsebszámológépe négy pöttöm fickó hátán eltűnik egy egérlyukra emlékeztető odúban. Egy másik emberke a fésűjét igyekezett a vállára vetni, míg két további derékszíjának griffmintás rézcsatjával bajlódott.

- Igen - jegyezte meg egy kellemes bariton -, ez már a Káosz földje.

Leon felnézett. Néhány lépésnyire tőle ismerős alak állt tarka erdőjáró ruhában; vörös fürtjeivel hanyagul játszadozott a hajnali szél. Keskeny álla volt, hosszú, hegyes orra és csúcsos füle. Barátságosan mosolygott, ám a szájából kivillanó hófehér, fűrészes cápafogsor nem igazán járult hozzá a kedvező összhatáshoz.

KwYeor volt az, Choler xinafja!

Leon elsápadt, és reszketve megpróbált arrébb araszolni. A csörgősipkás kis fickók méltatlankodva csicseregtek. KwYeor rájuk vetette álmatag tekintetét, aztán kunkori orrú cipőjével beletaposott közülük kettőt a vértócsába. A többiek magas hangon visítozva menekültek odújukba.

KwYeor ismét Leonra nézett, s lábával megérintette a sárkány tetemét.

- A wyvernek faja alighanem kihalásra ítéltetett Cherubionban - mondta komoran. - A világ egyetlen wyvernkirálynője fekszik itt... Marv Fletch ölte meg. Melan legjobb embere. Veszett egy fickó volt. Alig hiszem, hogy találnának még egy olyan tisztet a légierő élére, mint ő. Ami azt illeti, nincs is rá túlzott szükségük. Ez volt az utolsó helikopterük.

Leon nagyot nyelt, és igyekezett megacélozni magát.

- A vetélkedés eldőlt hát. - Határozott hangon akart megszólalni, ám száján csak rekedt károgás jött ki. Gondolom, most csatlakoznom kell hozzád Choler kiszabadítására. - KwYeor mélykék szemében harag lobbant. Törékenynek tűnő kezének egyetlen mozdulatával talpra rántotta Leont. Szorítása hihetetlenül erős volt.

- Te mocskos kis féreg! - sziszegte. - Nem akarod elárulni, hogyan lehet kiszabadítani a magisztert? A Fekete Anya megjövendölte, hogy te ismered a módját. De ne hidd, hogy zsarolhatsz vele! Ki fogom szedni az agyadból a titkot... az utolsó morzsáig!

- Az Éj Köve az! - nyöszörögte Leon nyomorultul. - Odaadom...

Aztán úgy érezte, hogy a feje atomjaira hullik szét. Ordított. Idegpályái lángokban álltak. A kín fortyogó lávaként égette minden porcikáját; olyan érzése támadt, mintha egész teste egyetlen óriási köröm volna, amit krétás iskolatáblán húznak végig csikorogva.

Összeesett. Kínlódva vonaglott a földön, minden egyes lélegzetvétel gyötrelmes szenvedés volt neki.

KwYeor ott állt fölötte, mélykék szeméből maró gúny tüzelt, s égetett mint a tűz.

És ekkor Leonban megpattant valami!

Először csak úgy érezte, mintha hűs hullámok terjednének szét valahonnan a tarkójából kioltva a fájdalom lángját, csillapítva az esztelen rettegés érzését. Aztán a hullámok melegre váltottak; nem kínzón forróra, hanem magabiztos, erőteljes melegre, amely lüktetve járta át az ereit, új energiával töltötte el meggyötört testét. A félelem eltűnt, s mint valami világmély kút fenekéről, tört fel a helyébe valami más érzés: a gyűlölet...

Vicsorogva egyenesedett föl Leon Silver, tetőtől talpig sárkányvérrel borítva; alakját élénkzöld energia villogta körül sisteregve. A fenyegető mozdulat, amellyel ellenfelére emelte kezét, ösztönös volt, csaknem öntudatlan; a különös szavakat sem értette, melyek mély basszus hangon szakadtak föl az ajkáról. KwYeor mélykék szemében hirtelen ébredt félelem villant. Az erő élénkzöld hullámokban lüktetve áramlott ki Leon kezéből, s könyörtelen energiasugár fonódott KwYeor nyakára. Leon érezte, hogy támadása csekély ellenállásba ütközik, de aztán az ereje ellen emelt mentális pajzs egy csapásra szerterobbant.
  
- Pusztulj hát! - dörögte Leon; és ha igazán magánál lett volna, halálra rémül a saját hangjától.

KwYeor térdre roskadt. Vadul gesztikulált, valamit motyogott, s kezéből kék energiasugár lövellt ellenfele felé. Leon azonban szabad baljával gyors mozdulatot tett, és izzó energiaháló materializálódott körülötte, amin sisteregve fröccsent szét a xinaf támadása. A következő pillanatban a zöld fénysugáron újabb impulzus futott végig elsöprő erővel, mint valami szökőár, s KwYeor fuldokolva terült el a sziklán.

- Gan'yara! - zihálta. - Boszorkányanya! Segíts!... Leon oldala mellett egy másik lény alakja kezdett formálódni, egy olyan lényé, akiben tapinthatóan fortyogott a hatalom, akárcsak KwYeorban - vagy ŐBENNE. Igazság szerint meg kellett volna rémülnie, ám a testében pezsgő energia nem hagyott teret ilyesminek. Félfordulatot tett a wyvern döge felé, s míg jobbjával irgalom nélkül szorongatta tovább a xinafot, szabad kezét a roppant tetemen alakot öltő ködgomolyra emelte. Szeme szilaj örömmel parázslott az új kihívás, az új ellenfél láttán.

A ködgomolyból telt nőalak bontakozott ki: magas, gyönyörű asszony, hollófekete hajkoronával, hófehér lepelben.

- Fekete Anya! - nyögte KwYeor. - Segíts! - Leon Silver kivicsorította a fogát, szeme zöld lángot vetett. A nő egyetlen pillantással felmérte a helyzetet. Egy másodpercig mintha mérlegelt volna, aztán üres tenyerét mutatta Leon felé, s tekintete megpihent a földön fetrengő xinafon.

- Ostoba voltál, KwYeor - mondta érdes basszushangon. - Épp ideje, hogy nálad érdemesebbek lépjenek a helyedbe!

Ezzel eltűnt, csak egy egyre halványuló sátáncsillag fénylett még egy darabig a wyvern tetemén, ahol állt.

Leon csalódott haraggal fordult vissza egyetlen megmaradt ellenfeléhez. Arcát rémítő vicsorba torzította az indulat, szeme szikrákat szórt, a haján Szent Elmo tüze táncolt. A zöld fénysugár hirtelen sziporkázva lobot vetett. KwYeor felsikoltott, összerándult, és nem mozdult többé.

Az élénkzöld energia lassan szertefoszlott a levegőben. Leon csak állt a párkányon, bután bámult saját kezére, és hagyta, hogy a hajnali szél vadul cibálja szakadozott bőrbekecsét.

Rettentően kimerült volt, alig bírt megállni a lábán. Úgy érezte, mintha egy vashámor kohója hunyt volna ki a kebelében. Fölemelte tekintetét, és hitetlenkedve meredt a holttestre a csizmája előtt. KwYeor arca lilára színeződött, füléből, orrából és szája sarkából vér szivárgott.

Csak most kezdett derengeni neki, mit is művelt. Szellempárbajban végzett a feketemágus xinafjával, a Boszorkányanya pedig megfutamodott előle! És az az energiaháló, amivel kivédte KwYeor támadását, gyanúsan emlékeztetett arra, amit Godefroy szokott maga köré szőni...

S ha ő ilyen roppant mentális energia birtokában van, az jelent valamit! De hogy nem tudott róla ezidáig? Egyszer már rátámadt KwYeor a mentális erejével, és majdnem szétégette az agyát. Akkor képtelen volt ellenállni. Most viszont igen. De hogyan?

Elképedéséből csicsergő hangok zökkentették ki. Lenézett maga elé. A tarka ruhás kis fickók előbújtak az odújukból, és buzgón nekiláttak kizsebelni KwYeort. Hárman azonban odaóvakodtak eléje, és rendkívül tisztelettudóan levették csörgősipkájukat. Leon letérdelt, hogy jobban lássa őket.

A legterebélyesebb emberke csivitelő díszbeszédbe kezdett, amiből Leon ugyan egy szót sem értett, a szónokot azonban ez szemmel láthatólag nem zavarta. Mondandóját széles taglejtésekkel kísérte: előbb KwYeorra mutatott, aztán két társának összetiport holttestére az időközben kérgesre száradt vértócsában, megint a halott xinafra, majd Leonra, s legvégül arra az aranyszínben csillogó tárgyra, amit kísérői vonszoltak magukkal. Azok lerakták a tárgyat Leon elé, majd mindhárman meghajoltak, fejükbe nyomták csörgősipkájukat, s kimért méltósággal elsiettek, nehogy kimaradjanak KwYeor zsebeinek kiforgatásából.

Leon értetlenül vette föl az ajándékot. Egy arany ANKH-kereszt volt az, amelynek felső szára hurkot formázott. Roppantul réginek tűnt, és kétségkívül értékes lehetett. Leon vállat vont, és zsebrevágta. Aztán fölállt, hogy körülnézzen.

A sziklapárkány egy kiterjedt, széles ívű hegyvonulat belső szegélyén helyezkedett el, amely hatalmas, zöldellő völgykatlant ölelt körül. A völgy valahogy furcsának tűnt Leonnak, bár nem tudta volna megmondani, miért. A közepén egy kisebb magaslaton fekete várkastély emelkedett némán, fenyegetően. Komor bazaltbástyáin nyoma sem látszott mozgásnak, s a csönd, amely sötét fellegként ülte meg, valahogy nem volt természetes.

Ez a hely valóban nem lehetett más, mint arMegadown.

A sziklapárkányról keskeny, köves ösvény vezetett le a völgybe. Leon, az eseményektől kissé még kábán, lassú léptekkel megindult rajta.

Ami történt, szörnyű sokkot okozott neki. Még sohasem ölt embert, különösen nem egy félisteni lény nagyhatalmú bizalmasát. Azonkívül pedig a mód, ahogy ezt megtette... Régi énje egyszerre csak szertefoszlott, eltűnt, ő pedig másodpercek leforgása alatt átalakult, mintha valaki más költözött volna a testébe, egy könyörtelen, magabiztos hatalom. Talán valaki megszállta? A három félistenen kívül, akik fogságban senyvedtek, csak Otoaakról és Myor Thurgosról tudott volna ilyesmit feltételezni, azt meg el nem bírta képzelni, hogy nekik mi okuk lenne segíteni rajta. Csak nem Kevanaar karja nyúlt vissza hozzá a végtelen űr mélységein keresztül?

Vagy... lehetséges, hogy ez az erő mindvégig benne szunnyadt valahol, és az életveszély érzése váltotta ki ébredését?

Akárhogy is legyen, ez lényegesen megkönnyítette küldetését. A várkastély elég komornak tűnt ugyan odalent, ám korántsem annyira, mint a rettenetes Monarakh, és aki győztesen került ki a Choler két tanítványával vívott küzdelemből, annak igazán nem jelenthet különösebb nehézséget. Ront, az egyszarvúkat és Godefroyt persze elveszítette; ki tudja, mi történt velük Melan lángokban álló táborában, élnek-e még egyáltalán. De Leon, most először, mióta Cherubionban időzött, nem rémült meg a kilátástól, hogy egyedül marad. Széles vigyorra húzta a száját. Hát, igen, neki nincs mitől félnie...

- Hahó, Leon! Leon Silver!

Csodálkozva nézett fel. Míg tűnődött, jókora utat tett meg lefelé; az ösvény most vízmosásokkal szabdalt, hatalmas lejtőn kanyargott. Egy szurdoknyílásban bal felől szürke-zöld ruhába öltözött nyúlánk alakot pillantott meg, hatalmas íjjal a hátán.

- Volodyan! - kiáltotta meglepett örömmel. - Téged meg mi szél hozott erre, cimbora?

A Vándor gyors léptekkel elindult feléje; ahogy közelebb ért, látni lehetett, hogy ajkán a megszokott, ferde félmosoly játszik.

- Keorathban sokan aggódtak miattad. Minden felbolydult a távozásod óta. A mágus és a technokrata maradék erői rettenetes csatákat vívtak az Elfajzott Néppel, féltünk, hogy belekeveredsz, és valami bajod esik. Így hát elhatároztam, hogy utánad jövök segíteni.

- Kedves tőled - mondta Leon kissé gőgösen, és kezet nyújtott. - De nem kell féltened. Tudok én vigyázni magamra!

Volodyan egykedvűen vállat vont, és torkon ragadta a meglepetten felhördülő Leont.

- Nocsak! - mondta a Vándor félmosollyal. Az ujjai szorítása olyan volt, akár egy acélsatu. Leon fuldokolva, lélegzet után kapkodva csapkodott maga körül. A mutáns színtelen szeme egykedvűen tekintett az övébe. Leon kétségbeesetten próbálta bevetni új mentális hatalmát, de rájött, hogy a szellemi koncentrációt igen komolyan akadályozni tudja, ha az embert egy megtermett bulldog erejével és makacsságával fojtogatják. Fegyver persze nem volt nála; Melan táborában mindent elvettek tőle, és KwYeor halála után túl nagy magabiztosság töltötte el újonnan szerzett mentális képességei iránt, semhogy magához vette volna a halott xinaf fénylő varázskardját. Most csak ököllel tudta csépelni elkeseredetten ellenfele bordáit. Azok viszont egyszerűen engedtek a nyomásnak, mintha gumiból lettek volna, s ez a legkevésbé sem zavarta Volodyant. Leon fuldokolva küszködött egy korty levegőért; szeme előtt szivárványkarikák lebegtek, a világ kezdett elmosódni körülötte...

Reccsenő zaj hallatszott. Volodyan teste összerándult. A szorítás Leon nyakán hirtelen meglazult. A mutáns csodálkozó, bamba képpel meredt áldozatára, s a szájából kiálló vaskos nyílvesszőhegy mögül bugyogva sűrű, fekete vér dőlt. Aztán lehanyatlott. Leon kivörösödött torkát masszírozta, és félkönyékre támaszkodva, zihálva szedte az éltető levegőt.

Ismerős füttyögés hallatszott. Egy kőszikla mögül Ron jelent meg, kezében Opatiiki számszeríjával. A nyakában Godefroy ült, sárgán izzó energiahálója mindkettőjüket bevonta. Az eszkimó ifjú bíztatóan vigyorgott Leonra, és megrázta a számszeríjat.

- Volt jó lövés - jelentette ki büszkén. - Eddig még csak kétszer próbál. Mindkétszer menni mellé. De csak kicsit.

- Ron - hörögte Leon. - Hogy kerültök ide?

- Volt nagy tűzijáték, őrök szaladni el. Ron lát Leon bátran harcol, hatalmába kerít nagy zöld dögöt. Tarka ruhások lelő zöld dög. Leon azonban szerez másik zöld dögöt, hogy elrepüljön vele.

Leon gyanakodva pislogott a kölyökre. Ez most gúnyolódik, vagy komolyan gondolja?

- Ron nyakába vesz Aszalt Hal, és elindul megkeresni szarvas lovakat. Aszalt Hal mond, erre jöttek. Megkerestük nyílpuskát. Ron lelőtte Ronda Fickót.

Leon a nyakát dörzsölve tápászkodott fel.

- Miért támadt rám Volodyan? Én azt...

Pillantása a hullára tévedt, és elakadt a szava. Nem a Vándor teste hevert a földön. Egy vézna, szőrtelen fickó terült el előttük nyílvesszőtől átfúrt fejjel. Bőre mészfehér volt, petyhüdt tagjai leginkább nyersgumira emlékeztették Leont. A képéből nem sok maradt, de az is elég undorítónak tűnt ferde szemével, alacsony homlokával, lefittyedt ajkával. Csak egy bőr ágyékkötőt viselt.

- Ez nem Csúcsos Fül - magyarázta Ron, teljesen fölöslegesen.

- Alakváltó! - szisszent föl Leon, s összevonta szemöldökét. - Mostantól alaposan résen kell lennünk. Ha idejében felismerjük őket, nem árthatnak nekünk. - Lapos pillantást vetett Ronra. - Ezentúl használni fogom titkos hatalmamat. Rettentő veszélyes ugyan, de a helyzetünk kritikussá vált.

- Titkos hatalom? - ámuldozott a fiú. Leon ünnepélyes arccal bólintott.

- Nézd! - mondta, és koncentrált.

Egy darabig semmi sem történt, aztán zöld hab verte ki a szája szélét, színes lidércfények kezdtek táncolni a hajában, és szeme összevissza cikázott, arca rettenetes grimaszokra torzult. Végül felhagyott a próbálkozással.

Godefroy trillázva füttyögni kezdett, Ron pedig elvigyorodott.

- Van nagyon hatásos - jegyezte meg. - Ettől az ábrázattól még nagy zöld dögök is szaladni el.

Leon letörölte magáról a nyálas habot, miközben arca körülbelül ugyanolyan zöldesre vált. Úgy látszik, újonnan fölfedezett mentális képességeinek jót tenne még egy kis tréning.

- Induljunk! - mondta határozottan.

Godefroy, továbbra is harsányan füttyögve, kikapcsolta védelmező energiahálóját, s fürkész szemmel körülnézett. Aztán megkopogtatta Ron vállát, és jobbra mutatott, egy sziklás vízmosásra, amely nem igazán látszott könnyen járhatónak. Az eszkimó habozás nélkül nekieredt.

Leon maga elé képzelte, amint Godefroy Keorath valamennyi telepatikus mutánsának szétsugározza az előbbi jelenetet, és sietve követte őket. Frissen szerzett önbizalmán mutatkozni kezdtek az első repedések.

Az út nem bizonyult annyira nehéznek, mint Leon kezdetben hitte. Godefroy éber szemmel figyelt, s halk füttyökkel, apró kézmozdulatokkal irányította Ront, aki fürgén és frissen lépkedett. Ami Leont illeti, ő többnyire öt-hat méterrel lemaradva botladozott mögöttük; fázott, éhes volt és szakadt róla a veríték. Ennek ellenére nagyon ügyelt rá, hogy pontosan Ron nyomában haladjon; eszébe jutottak az igazi Volodyan figyelmeztetései...

A kavicsos vízmosásban leereszkedtek a völgykatlanba, ahol kilencven fokos fordulatot tettek, és vagy fél óráig masíroztak úgy, hogy közben egy mákszemnyivel sem kerültek közelebb arMegadown várának komor árnyékához. Utána egy sekély csermelyhez értek, s Godefroy ellentmondást nem tűrően beleparancsolta őket. Hosszú gázolás következett folyásirányban; a víz rettenetesen hideg volt, Leonnak vacogott a foga, pedig a napkorong izzasztó hevű sugarakat záporoztatott a hátára. Hogy miért kellett a patakban haladniuk, arra is fény derült. A part menti feketészöld növények bűzlő füstfelhőket eregettek feléjük, s Leon egyetlen szippantástól fuldokolni kezdett. A piros és sárga szirmú, kecses virágfejekből pedig apró tűk pattantak ki, és záporoztak feléjük; de nem érték el őket. S ez volt a szerencséjük, mert egy alkalommal Leon látta, hogy egy ilyen tű egy menyét formájú állat nyakába fúródik, s a szőrös kis lény azon nyomban szörnyű sivítással, görcsökben rángatózva terül el a füvön. A föld alól csápok bújtak elő, és a gyilkos virághoz vonszolták az áldozatot. Leon most már örült, hogy nem a növények közt haladnak, mert még a kékes lombú fák is feléjük nyújtogatták göcsörtös ágaikat, alig tudtak kitérni előlük.

- Micsoda elátkozott vidék! - sóhajtott Leon. - Az ott elöl meg rothadó mocsár?

A patak egy mesterséges tóba torkollott, amelyből csatorna vezetett a várat körülvevő vizesárokhoz. Godefroy utasítására azonban félúton kimásztak belőle. Szelídnek tűnő, pipacsos rét következett. Egy ízben bal felől színpompás pillangóraj röppent fel a fűből; Godefroy azonnal megállította Ront, és energiahálót vont maguk köré. Leon homlokát ráncolva meredt a pillangókra, ám azok játszi könnyedséggel kergetőztek a virágok fölött, és semmi jelét nem adták, hogy mások lennének, mint aminek látszanak. Leonban azonban csöppnyi kétség sem volt veszedelmes voltukról. Az eszkimó nyakában lovagló óriáscsecsemő egy idő múlva megnyugodott, és mutatta, hogy indulhatnak.

A vár lassan kezdte árnyékába vonni őket, s közelről még fenyegetőbbnek tűnt, mint a sziklafalról nézve. Komor, fekete bazalttornyok magasodtak tiltóan a különös csöndben; a balusztrádák és bástyafalak bonyolult kavalkádja felett félelem bűze fertőzte a levegőt. Leon csontjaiban érezte a hely emberidegen auráját, és megborzongott.

A bejutás nem tűnt annyira nehéznek, mint tartott tőle. A vasalt felvonóhíd le volt eresztve, a sötét boltozat mélyén roppant torok gyanánt ásított a nyitott kapu. Ez viszont mintha arra utalt volna, hogy várják őket; Leon fürkész pillantást vetett társaira, és az a benyomása támadt, hogy még Godefroy is elbizonytalanodott.

Ott álltak mind a hárman kábán, szinte bénultan a felvonóhíd pallója előtt. Leonnak eszébe jutott Chlovia mosolya...

- Hát akkor... - köszörülte meg a torkát, és egy elszánt lépést tett előre. Ron követte.

A kapuboltozat elnyelte őket. Amikor kibukkantak a belső udvarba, mintha még a napsugarak is mások, fenyegetőbbek lettek volna. A gyilokjárókról porfir vízköpők vicsorogtak le rájuk. Körös-körül különféle épületek emelkedtek, de Leon szeme - maga se tudta, miért, csak az egyikre szegeződött. A nagy öregtoronyra, amelynek a kapuja szintén nyitva volt.

Felsietett a fekete márványlépcsőn, és bekukkantott az egyiptomi sötétségbe.

- Pusztulj, fattyú! - hörögte egy hang, és elmosódott ezüstfehéren megvillant valami az orra előtt: egy feléje tartó kardpenge. Felkiáltott, behunyta a szemét, és...

A kard sisteregve olvadt szét a Leon körül keletkező energiaburkon. Leon úgy érezte, mintha forró, fűszeres bor áradna végig lüktetve erein. Kinyitotta a szemét, s az zöldes lángot vetett.

A kard gazdája, egy nagydarab férfi, tetőtől talpig fekete lemezpáncélban, riadtan hőkölt vissza előle. Leon most már látta a többieket is. A folyosónyílásokból, az ajtók mögül özönlöttek: zömök, tagbaszakadt harcosok sötét vértezetben, villogó pengékkel. A Káosz népe:

Myor Thurgos csatlósai.

Leon körül ott villódzott a zöldes mentális burok, mely védte. A veszedelem váltotta ki belőle ezt a védelmet. Most kevésbé zavarta meg az érzékeit, nem csinált belőle más személyiséget, mint az első alkalommal. Elszántan nézett a fekete sisakrostélyokra, aztán megindult a terem hátulja felé, ahonnan csigalépcső kanyargott a torony felsőbb régióiba.

A lovagok dühödten rontottak neki. Leon csak zöldes fénnyel bevont karját emelte fel védekezésképpen, és kardok olvadtak szét energiapáncélján. Voltak, amelyek csak szikrát szórva lepattantak védőburkáról, ezek mágikus pengék lehettek. Ártani azonban egy sem tudott neki. A harcosok megpróbáltak elébe tömörülni, hogy testükkel zárják el a lépcsőhöz vezető utat, de az energiaháló érintésére a vértezetük zölden felizzott, és ordítva menekültek. Leon lekapott egy kardot a falról, és úgy vágott utat köztük, mint valami gyorscirkáló, s nyomdokvizében ott haladt Ron és Godefroy, citromsárga védőburokban.

Egy hatalmas fickó vetette magát rájuk a lépcsőről, kezében kétélű csatabárddal. Godefroy ujjai hegyéből sötétzöld sugarak lövelltek elő, és elektromos sercegéssel körülvillogták a támadót. Az egy pillanatig üvöltve lógott a levegőben, aztán egyszerűen eltűnt, csak az árnyéka maradt ott a kőbe égve. Leon gondolkodás nélkül felviharzott a lépcsőn.

Félhomályos teremben találta magát, gumitestű albínóalakok vették körül. Alakváltók. Egyikük viperává alakult, a bokája köré tekeredett, és átkígyózott az energiaháló vonalai között. Leon lecsapott rá a kardjával, s sikerült lenyesnie a szív alakú fejet. Aztán egy másik alakváltó termett előtte, szeme láttára öltött kétméteres, hüllőszerű ősszörny alakot. Leon előrelódult, védőburka sziszegve feszült neki valaminek, és a fenevad bömbölve hátrált. Megperzselt pikkelyek szaga terjengett a levegőben. Oldalt egy újabb üres tekintetű, fehér arc bukkant föl; Leon kifelé szúrt, az energiaháló egyik szemén keresztül. Az arc vérbe borult, és eltűnt. Valahol zöld lángok lobbantak heves intenzitással, fényük egy másodpercre szörnyeteg árnyékokat rajzolt a falra, amint az alakváltók lassan közrefogták őket. Leon mintha meglátott volna egy ajtót a pillanatnyi fényben, és elkeseredetten vagdalkozva megindult feléje. Hallotta maga mögött Ron számszeríjának kattanását. Egy roppant árnyalak derengett föl mellette, és lesújtott rá valami otromba szerszámmal, ami ugyan olvadt fémcseppekké robbant széjjel, de az energiaháló recsegni-ropogni kezdett a szörnyű csapás alatt. Leon az árnyalak felé vágott a karddal, meglátta maga előtt az ajtót, ösztönösen feltépte, és bebotlott a mögötte ásító tökéletes sötétségbe. Csak energiaburkának zöldes fénye világított, de az nem adott nagy fényt. Falakra sehol sem esett a gyér világ; jókora terembe kerülhettek. Zihálva megállt, és hátranézett. A nyitott ajtón Ron bukott be, nyakában az ernyedten lógó Godefroyjal. Az alakváltók nem üldözték őket. A mutáns abban a pillanatban megszüntette a védőhálót, amint túljutottak a küszöbön, és kis híján leesett a térdre hulló fiú hátáról. Az elmúlt percek eseményei nagyon sokat kivehettek belőle.

Leon maga is érezte, hogy nehezére esik már fenntartani az energiaburkot. Az alakváltók nem jöttek utánuk, úgyhogy ő is hagyta lassan kihunyni. Ron hátrakukkantott.

- Sápadtarcúak nem követ minket. Miért nem? - A választ azonban nem Leon adta meg, hanem a sötétből felharsanó hideg, gúnyos kacaj. Két kéz ragadta meg hátulról Leont, és úgy vágta a falhoz, mint valami macskakölyköt. A kard csörrenve hullott a földre.

Leon felordított fájdalmában; úgy érezte, minden csontja ripityára tört. Felnézett, s egy vörös szempárt látott parázslani azon a helyen, ahol az előbb még ő állt. Ron rémült nyikkanással kapott a számszeríjhoz, ám a semmiből egy csontfehér kéz bukkant elő, és úgy szájon vágta, hogy hanyatt esett. Aztán a vörös szemek Leon felé fordultak, s közeledni kezdtek. A sötétből egy sorvadásig sovány, bő lebernyeges alak bontakozott ki, előretartott kezén hosszú karmok meredeztek.

Leon kétségbeesetten igyekezett koncentrálni, de a látvány és az előző sokk túlságosan felkavarta. A szörnyeteg közeledett. Vörösen parázsló szeme semmi jót nem ígért. Leon a zsebébe túrt, ösztönösen fegyvert keresett. Keze hideg, fémes felületet ért; megragadta a tárgyat, és vadul előrántotta.

Hirtelen éles fény vakította el. A szörnyeteg rémülten felvisított, és hátraugrott. Leon elkeseredetten igyekezett kipislogni szeméből a könnyeket. Amikor újra kezdte érzékelni környezetét, lenyűgöző látvány tárult eléje.

Egyfajta trónteremben volt: hosszú, kongó, boltozatos csarnokban, melynek mennyezete az árnyékba veszett. A falakon kétoldalt vaskos viaszfáklyák sorakoztak, de egyik sem égett. A fény a kezében tartott ANKH keresztből, a piciny manók ajándékából sugárzott. Üres trónszék állt vele szemben, s a nyöszörgő szörnyeteg a trónus lábánál kuporgott, fekete lebernyegét a fejére húzva.

Ron vérző szájjal tápászkodott fel, és visszasegítette a nyakába az izgatottan füttyögő kis mutánst. Rajtuk kívül egy teremtett lélek nem volt a teremben.

- Leon Silver!

A mély basszus a hátuk mögül dördült fel, a terem egyetlen ajtajából, amin keresztül bejutottak. Leon megpördült, s abban a pillanatban sikerült védőburkot vonnia maga köré. Godefroy sem késett a reagálással: Ront és őt sziszegő energiahurkok fonták oltalmazó hálójukba.

Az ajtóban egy sötét páncélos alak állt, akinek láttán Leonnak elakadt a lélegzete. Több mint két méter magas lehetett, roppant hordómellkasa és robusztus tagjai mégis azt a benyomást keltették, mintha zömök és tömzsi lenne. A lemezvértezet, a lecsapott rostélyú sisak, a fekete bőrcsizma, a páncélkesztyű minden porcikáját hibátlanul takarta. Még a szeme sem világolt a sisak védelmében; Leonnak egy szörnyű pillanatra az jutott eszébe, hogy egy életre keltett üres lovagi páncéllal néz farkasszemet. Ám a rémalak hatalma nemcsak a fizikai síkon lehetett nagy; legalábbis erre utaltak a vértezetét körülnyaldosó feketéslila lángnyelvek. Feje körül sötét dicsfény izzott, s a kard, melyet gúnyos tisztelgéssel emelt ellenfele felé, a leggyönyörűbb fegyver volt, amit Leon valaha látott. Denevérdíszes markolatán, kékacél pengéjén sustorgó köd gyanánt futkározott a gyilkos energia.

Csönd volt. Csak a legyőzött szörnyeteg nyüszítése hallatszott a trónszék felől.

- Myor Thurgos! - suttogta Leon rekedten. Való igaz, méltó ellenfél Cherubion akármelyik félistenének! De akkor is... hát kicsoda ő, Leon, ha nem KwYeor legyőzője, aki átverekedte magát egész arMegadownon, lebírta azt a lebernyeges fenevadat, és arra késztette a vár urát, hogy személyesen szálljon vele szembe... kicsoda ő, ha nem... Felkapta a földről az elejtett kardot.

- Hiú remény! - mennydörgött a Káosz lovagjának basszusa. - Ez itt az Éj Kardja! Senki sem győzhet le engem a váramban, a kardommal a kezemben!

Szabad kezét a magasba lendítette, mire egyetlen ropogó zajjal lobbant lángra az összes fáklya a teremben, a talizmán pedig égetni kezdte Leon kezét. Reflexszerűen elhajította. Hallotta a háta mögül a vámpírszörny vicsorgó hördülését, de nem esett pánikba. Az energiaháló megvédi minden támadástól, ő pedig addig bevetheti mentális hatalmát, és...

Myor Thurgos halálhozó fürgeséggel lendült előre. Ron nyílvesszeje koppanva pattant le mellvértjéről, Godefroy felől citromsárga szikra pattant a rárontó lovag felé. Az Éj Kardja sisteregve védte ki a szikrát, és fémes csikorgással szelte keresztül Godefroy védőburkát! Kettéhasította a mutáns óriáskoponyáját és földre taglózta a szerencsétlen Ront. Az ajtónyílásból tódulni kezdtek befelé az alakváltók albínófigurái. Leon egy pillanatig bénultan állt. A vámpírszörny karmos ujjai hátulról megragadták energiahálójának rácsait. Rekedt üvöltés, égett hús bűze - ám a szörnyeteg mindennek dacára kitartott. Leon előre akart ugrani, de védőrácsánál fogva a szörny visszarántotta. Mozdulni sem tudott. Kétségbeesetten emelte fel szánalmas kardját. Myor Thurgos gigászi alakja tornyosult előtte. A Káosz lovagja ütésre emelte a lángoló kardot, kongón felkacagott, és... az Éj Kardja felizzott!

A lovag furcsa, leírhatatlan mozdulatot tett, s maga ellen fordította fegyverét!

A bíborszínű kard recsegve hasította be a sisakját, s szilánkokra zúzta alatta Myor Thurgos koponyáját!

7.

Leon döbbenten állt. A vámpír elengedte a mentális burkát, és csontfehér karját felvetve, rikoltozva menekült.

A fekete lovag térdre rogyott, aztán döndülve nyúlt el a padlón. Még egyszer utoljára erőlködve feltérdelt, páncélja rostélyán vér buggyant ki, aztán sisakos feje koppanva hullott vissza a gránitra. A kard bíbor színben izzott vaskesztyűs kezében.

Döbbent csend támadt; a katonák leengedett fegyverrel, tátott szájjal álltak, a vámpír már eltűnt. Aztán egyszerre megtört a dermedtség. Néhányan fenyegetően megindultak Leon felé. Az egyik fehér alakváltó most háromméteres gorillaszerű, négykarú lénnyé alakult.

- A kardot!

Leon nem tudta, ki kiáltott, de nem is kereste a hang forrását. Mielőtt a félelmetes alakok rátámadtak volna, előreugrott, és megragadta a lila színben villódzó kard markolatát, és megpróbálta kicsavarni a lovag vaskesztyűs kezéből. Ám előző gazdája még halálában is olyan erővel szorította, mintha magával akarná vinni a túlvilágra.

Leon rángatta. A fenevadak morogva közeledtek. Nem voltak túl biztosak a dolgukban, különben egyszerűen rárontottak volna. Ám úgy tűnt, egyre bátrabbak lesznek. Ron ostobán vigyorogva hátrált fel a lépcsőn, el a szétroncsolt fejű Godefroytól, mintha tőle rettegne leginkább. Számszeríját egyik szörnyetegről a másikra fogta.

- Ron lő - bizonygatta. - Ron mindjárt lő.

- Leon! - sikoltotta egy női hang. - A kardot! Gyorsan!

- Nem engedi!

- Vágd le a kezét!

Ron számszeríjából pengve röppent ki a rövid vessző, és döngő hangot hallatva fúródott a négykarú gorilla szőrös mellébe. Iszonyatos ordítás rázta meg a palota márványtermét. A támadás megkezdődött! A szörnyek rohanva vetették magukat áldozataikra.

Ron a szigonya vastagabbik végével gyomron vágott egy sárkánypofájú fickót, aztán félreugrott egy karomcsapás elől, és szigonyával próbálta fedezni társát. Leon egyetlen csapással elmetszette a halott lovag vaskesztyűs csuklóját, eldobta fegyverét, és a következő pillanatban a varázskard máris a tenyerébe simult, Hogy ő hajolt-e le érte, vagy a kard szökkent a kezébe, ezt nem tudta megállapítani, de az biztos, hogy a pallos amint a kezében termett, önálló életre kelt. Surrogva hatalmas félkört írt le a támadói felé, és bíborszínű szikrákat szórt mindenhová. A szörnyek riadtan ugrottak hátra. Leon testében rettenetes energia áradt szét. Mentális védőburka úgy megerősödött, hogy szinte lángolt, s zöld tűz övezte alakját. Bíborszínű pallosa szinte táncolt a kezében, mint egy szabadjára engedett tüzes paripa. Valósággal húzta maga után Leont, s a levegő csak úgy surrogott a vad csapásoktól.

Ebben a pillanatban egy fiatal nő perdült Leon és ellenfelei közé. Karcsú volt, hosszú vörös haja szinte lebegett a levegőben, szűk bőrszoknyát viselt, s barnás színű bőrvértet. Mindkét kezében lángoló fáklyát tartott, azzal hadonászott. Leon csak a hátát látta, de eltátotta a száját meghökkenésében, s az utolsó pillanatban sikerült visszafognia tomboló pallosát.

- Chlovia!

- Vissza! - kiáltotta a lány hevesen. - Térdre, ebek fattyai! Alázkodjatok meg új uratok előtt!

A varázskard rakoncátlanul ugrált, Leon alig bírta visszatartani. A lány hangjában olyan erő csengett, hogy Leon már-már letérdelt volna a felszólításra.

S a szörnyetegek, akikkel eddig harcolt, egymás után ereszkedtek féltérdre, s hajtották le a fejüket a megadás jeleként. Már csak néhány makacs alakváltó meredt ellenségesen Leonék felé.

- Ki merészel dacolni az Éj Kardjának Lovagjával? - kiáltotta a lány. - Myor Thurgos halott. A Kard új Lovagot választott! Ő Leon Silver, arMegadown ura, az Éj Kardjának Lovagja, az Egyensúly Őrzője! Ti a Kardra esküdtetek, és a Kard Leon Silvert választotta!

Leonnak minden porcikája bizsergett. Mióta a bíborszínű kard markolatát megragadta, még erősebbnek, hatalmasabbnak érezte magát, mint azóta, hogy mentális erőinek használatát felfedezte. A kard engedelmesen simult a tenyerébe, mégis mintha húzta volna előre.

Leon lépett egyet, és felemelte pallosát.

- Enyém a kard, enyém a hatalom! - kiáltotta. - Aki nem engedelmeskedik, halál fia!

Most már mindenki féltérdre ereszkedett, s Leon a szeme sarkából látta, hogy Ronnak sem kell biztatás. Az eszkimó is térdelt, és száját tátva meredt rá. Chlovia szembefordult Leonnal. Arca kipirult, szemében furcsa tűz égett, s vonásait egyfajta átszellemültség lengte be, úgy nézett fel Leonra.

Leon szétvetett lábbal, magasra emelt karral állt, veszedelmes pallosából gonosz bíborszínű szikrák pattogtak, egész alakját ragyogó zöld fény burkolta be. Impozáns, lenyűgöző látványt nyújtott. Minden porcikájából erő sugárzott, s látta e kisugárzó hatalom lenyomatát a hódolattal felé emelkedő arcokon. Még Ron, a hűséges Ron is áhítattal meredt rá.

- Enyém az Éj Kardja! - harsogta Leon győzedelmesen. - Az uratok vagyok! Engedelmeskedni fogtok nekem!

Helyeslő morgás válaszolt.

- Enyém az Éj Kardja! - ismételte önmagát. - És ti most felesküsztök nekem...

- Egy frászt! - súgta Chlovia, elég illetlenül elrontva ennek az ünnepélyes pillanatnak a fénypontját. - Nem kell eskü! A Kardra már felesküdtek, a viselőjére külön nem fognak!

- Akkor - mondta Leon kizökkenve fennkölt mivoltából - most távozzatok! Mindenki térjen vissza a feladatához, melyet jöttöm előtt végzett! Majd hallani fogjátok parancsaimat!

Az alakváltók és a lovag megmaradt testőrei eltűntek, csak a kiterített hullák, Godefroy és Myor Thurgos megcsonkított teteme maradt ott Chlovián, Ronon és Leonon kívül. A hatalmas bronzajtó döngve záródott be a távozók mögött. Leon csak most döbbent rá, hogy a hadakozás közben Myor Thurgos kardot markoló vaskesztyűs keze végig ott lógott a markolaton.

Egy fekete ruhás, jól ápolt szakállú udvaronc jelent meg. Leon utálkozva nyújtotta az udvaronc felé új fegyverét.

- Szedesd le róla ezt a valamit!

Az udvaronc döbbenten ugrott hátra, aztán remegve nyújtotta finom kezét a Kardért. Chlovia azonban idejében közbevetette magát, és eltolta az udvaroncot.

- Nem! - mondta határozottan. - Ha a Kardot kiadod a kezedből, halott ember vagy arMegadownban! Ezt jól jegyezd meg, Leon! Akinél az Éj Kardja, azé minden hatalom!

- Chlovia! - suttogta Leon. A szétáradó energia még mindig ott lüktetett a testében, különösmód mégis erőtlennek érezte magát. Ám ez az elgyengülés csak egy pillanatig tartott. - Chlovia! Szerelmem!

A lány a mellére vetette magát, és átölelte Leon derekát. Hosszan csókolóztak. Amikor szétváltak, Ron jelent meg kitárt karral Chlovia előtt, és barátságosan bólogatott a lánynak.

- Ron is örül megmenteni Chloviát! - Átölelte a lányt, és szeretettel hozzádörgölte az orrát.

- Ron Kulukhon! - nevetett Chlovia. - Te is itt vagy? Észre sem vettelek!

Az eszkimó megbántottan húzódott hátrébb. - Pedig Ron jobban harcolt, mint Leon Silver. Sokkal jobban. - Leon hitetlenkedve rázta a fejét.

- Alig hiszem! Nem hiszem el! Túl gyorsan történt! Chlovia... Mi ez az egész? Mi történt velem? Mi történt veled? Mi történik itt egyáltalán? És... leszedi végre valaki ezt a véres csonkot, vagy így kell hordanom a kardot örökre?

Chlovia felnevetett.

- Segíthetek, nagyuram?

Lehajtotta vörös hajú fejét, szarvacskáit a kard felé fordította. A vaskesztyűs ujjak egymás után nyíltak ki, s a véres csonk csattanva hullott a gránitpadlóra. Leon utálkozva nézett utána.

- És most...

- És most vedd le a Kard hüvelyét a Lovagról, és csatold fel magadnak, hogy legyen hol tartanod a hatalmat adó fegyvert. Hogy ne nyomd vele a hátam, valahányszor megcsókolsz...

- Chlovia!

- Sokadjára mondod a nevem! Mi van? - Leon a fejét rázta.

- Olyan jó kimondani.

Közben a fekete komornyik felcsatolta új gazdája derekára az aranyozott hüvelyt. Leon csak most döbbent rá, hogy mentális pajzsáról rég megfeledkezett, és nem veszi körbe zöld fényburok a testét. A kard viszont még mindig bíborban izzott. Beledugta a hüvelybe. A fegyver engedelmesen csusszant bele, s érdekes módon nem érezte derekán a súlyát.

- Parancsol valamit, nagyuram? - kérdezte udvarias meghajlással a komornyik. - Talán ha javasolhatnám, fáradjon át a tükörszalonba, míg rendbe tétetem a tróntermet.

- Igen. Mi a neved, ember?

- Rowlins, nagyuram. Ha bármit kíván, csengessen értem. Minden teremben található bársonyzsinór az ön széke közelében. Erre tessék!

A komornyik egy díszes folyosón átkísérte őket egy minden oldalról tükörrel kirakott terembe, melynek fényes padlóját vastag szőnyegek borították. A helyiség a mennyezeten át kapta a természetes megvilágítást, ám az egész terem olyan fényárban úszott, mintha reflektorok világították volna meg.

Leon egy bársonypamlagra telepedett, Chlovia odabújt hozzá, és a borostás arcot simogatta.

- Nem gondolod, hogy meg kellene tisztálkodnod, kedvesem? - búgta. - Akarod, hogy megfürdesselek?

- Mint Monarakhban? - nevetett Leon. - Akkor inkább a halál!
  
- Tudod jól, hogy lemondtam a boszorkányi előmenetelről.

Leon egész testét vad bizsergés járta át, annyira kívánta, hogy kettesben maradhasson a feleségével, és legalább annyira kívánt egy meleg fürdőt. Azonban leküzdötte a vágyát.

- Chlovia... ha jól értelmezem, én arMegadown ura lettem azzal, hogy megszereztem a Kardot. Így van?

- Pontosan.

Leon ismét csak hitetlenkedve mosolygott, és a fejét csóválta.

- Hihetetlen! El kell hinnem, mert... el kell hinnem, mégis képtelen vagyok ezt felfogni. Zúg a fejem. Annyi minden történt az elmúlt napokban.

Pár mondatban elmesélte, milyen kalandos úton jutott arMegadownba. A lány az ölébe vette a fejét, és a haját cirógatta. Ron egy idő múlva megunta, felállt, és kijelentette, hogy megpróbálja megkerestetni a szarvas lovakat.

- És most nem tudom, mit gondoljak - töprengett hangosan, amikor befejezte kalandjai összegzését. Romin'yarak szerint én valamilyen megmagyarázhatatlan módon Kevanaar vagyok, vagy legalábbis Kevanaar lelkét hordozom magamban. Eleinte nevettem az állításán, de aztán a mentális erő... Mindaddig nem is gyanítottam, hogy rendelkezem mentális erővel, míg KwYeor rám nem támadt. Aztán valahogy fölé kerekedtem. Érted, Chlovia? Az én mentális erőm hatalmasabbnak bizonyult Choler egyik nagyhatalmú xinafjának mentális erejénél. Még a mentális pajzsát is szétromboltam. Iszonyú erőt éreztem magamban. Akkor és ott elhittem, hogy én vagyok Kevanaar! Most pedig megszereztem az Éj Kardját, s ki tudja, ezzel ismét micsoda hatalomra tettem szert. Ki fogsz nevetni, Chlovia, de nem érzem már magam ugyanannak az esetlen bábu Leon Silvernek, mint akit megismertél. Leküzdhetetlen erőt, előre elrendelt sorsot érzek magamban, és egyre inkább megerősödik bennem az a gondolat, hogy nem csak Sang találomra kiválasztott játékszereként kerültem Cherubionba.

- Én ezt sosem hittem - mondta a lány komolyan. Én első találkozásunkkor megéreztem, hogy döntő szerepet fogsz játszani Cherubion életében.

Leon felkönyökölt, és komolyan nézett a lány ezüstszínű szemébe.

- Chlovia, te hiszed, hogy én lennék Kevanaar? A lány ránevetett.

- Ezt te magad sem hiszed.

- És ha én kezdem elhinni?

- Akkor nem irigyellek. Az Éj Kardját egykoron épp a Kevanaar-félék ellen kovácsolták. Ha te lennél Kevanaar, a sorsod meg lenne pecsételve.

- Micsoda?

- Ha te lennél Kevanaar, az Éj Kardja kíméletlenül elpusztítana. Arra kovácsolták, hogy ne tűrje el senki hatalmát, s pusztítsa el azt, aki Cherubion népe ellen vét. S Kevanaar azzal, hogy távozásával ilyen háborúba taszította népét, a Kard első számú áldozata. Illetve a második számú. Előbb Otoaak következik.

Leon töprengve nézett a lány szemébe.

- Téged az a denevér rabolt el és hozott ide. Mi történt veled az eltelt idő alatt? Mi olyasmit tudsz, amit én nem, pedig tudnom kéne?

Chlovia elkomorodott.

- Sokat, Leon. Nagyon sokat. Tudom, hogy Cherubion léte nagy veszélyben forog, és azt is tudom, hogyan lehet megmenteni. Azt is tudom, ki mentheti meg: senki más, mint az Éj Kardjának Lovagja!

Leon nyugodtan fogadta a bejelentést.

- Vagyis én. Folytasd!

- Leon! Tapasztaltad, mi folyik szerte a világban. Otoaak mutánsai ideözönlöttek Amrikból, gyilkolnak, pusztítanak, feldúlnak mindent. És egyre csak özönlenek, mintha kifogyhatatlanok lennének. A cherubok időlegesen még biztonságban vannak tőlük, de Cherubion minden más népének fennmaradása kétséges. S az is marad mindaddig, míg Otoaak él, és Kevanaar három tanítványa fogságban van. Otoaak legalább olyan hatalmas, mint Kevanaar volt, egykor az istenünk sem bírt vele. Otoaak gyakorlatilag sebezhetetlen, nem fogják sem Melan népének puskái, sem Sang rabszolgáinak nyilai, sem Choler mágikus támadásai. Otoaakot egyetlen fegyverrel lehet elpusztítani...

- Az Éj Kardjával!

- Ám nem elég Otoaakot elpusztítani. Korcs népét vissza kell zavarni oda, ahonnan jöttek. És ők millióan és millióan vannak. Az Éj Kardjával... bármilyen hatalmas vagy is, nem lehetsz ott mindenhol, nem győzhetsz mindenütt. Egymagadban kevés lennél hozzá, még ha Kevanaar valamilyen megtestesülését hordoznád is magadban.

Leon az ajkába harapott.

- Tehát?

- Egy megoldás van, Leon. Az Éj Kardjával a kezedben meg kell ölnöd Otoaakot, és... - A lány lesütötte a szemét. - Ki kell szabadítanod valamelyik félistent!

Leon felugrott, és járkálni kezdett a puha szőnyegen.

- Pont te mondod ezt, aki mindig is arra bíztattál, hogy ne szolgáljam egyiküket sem?

- Ne szolgáld! - kiáltotta a lány hevesen. - Szolgáljon ő téged! Az Éj Kardjával a kezedben erősebb leszel bármelyiküknél, majdnem olyan erős, mint ők hárman együttvéve. Rákényszerítheted az akaratod arra, akit kiválasztasz! Az ő hatalmával egyetemben harcba szállhatsz az Elfajzottakkal.

Leon egy pillanatra lehunyta a szemét.

- Azt mondod, képes lennék dacolni bármelyikük hatalmával?

- A Kard hatalma sokkal nagyobb, mint képzelnéd.

- És nekem kell eldöntenem, hogy Sanggal, Cholerrel vagy Melannal kötök szövetséget, igaz? - A lány kissé gunyorosan pillantott rá.

- A döntést neked kell meghoznod.

- Te melyiküket engednéd szabadon?

- Te vagy az Éj Kardjának Lovagja, nem én.

- Te viszont a feleségem vagy, Chlovia - mondta Leon komoran. - Segítened kell. - A lány szomorúan nézett rá.

- Tudom. És szeretnék is segíteni, de... nem tudok. Leon, most még nem tudok.

Leon tűnődve vizsgálgatta a lányt.

- Megváltoztál, mióta nem láttalak. Régebben mindig volt tanácsod, mindig tudtad, mit kell tennünk. Most... talán bűbáj alá kerültél?

- Egy frászt! - kacagott a lány. - Csak arról van szó, hogy én szívem szerint mindhárom gazembert hagynám megrohadni Otoaak tömlöcében a világ végezetéig. Csakhogy ha így tennénk, megpecsételnénk Cherubion sorsát. A cherubok a szövetségeseid lesznek, ha eljön a szükség ideje, de önmagában ez még kevés. Sajnos, Cherubionnak szüksége van az egyik félistenére. És ha engem kérdezel, én csak azt tudom mondani, hogy az ne Choler, ne Sang és ne is Melan legyen! Viszont mégis hármójuk közül kell egyet kiszabadítanod! Ezért nem tudok a segítségedre lenni. Cholert nehéz egyezségre bírni. Sang fondorlatos. Melan pedig veszedelmes.

Leon visszaült a pamlagra, magához húzta Chloviát, és töprengve meredt maga elé.

- Érdekes, most nem irtózom attól, hogy útnak induljak - mondta mintegy magának. - Pedig azt hittem, egy életre elegem lett a kalandokból. Ám most, hogy... erősnek érzem magam, szinte heves vágy gyötör, hogy kimutassam a hatalmam. Miért van ez, Chlovia?

- Mert aki valóban erős, nem szereti rejtegetni.

- Ha legyőzzük az eemsiket, mi lesz? Én leszek Cherubion királya, te meg a királynéja? Hol fogunk élni? Itt, arMegadownban, Monarakhban, Főerődben, Kevanaar egykori kastélyában vagy Keorathban?

- Ezen még nem gondolkoztam.

- Tudod, nekem mi jár a fejemben már régóta? Ha mégis én lennék Kevanaar, miért nem ismertek fel a félistenek? Romin'yarak azt mondta, pontosan úgy nézek ki, mint Kevanaar. Márpedig ha ,így van, a három tanítványnak is fel kellett ismernie. És ha felismertek, miért nem mondták el nekem? Miért nem említették egy szóval sem, hogy hasonlítok egykori mesterükre? Vagy hogy én vagyok az egykori mesterük.

Chlovia megsimogatta Leon fejét.

- Ne töprengj most ilyesmin, drágám! Pihend ki magad, és majd tiszta fejjel gondold át a dolgokat!

- Nem. Azt hiszem, most képtelen lennék pihenni. Annyi minden nyugtalanít. Itt vagyok egy veszedelmes vidék kellős közepén, egy várban, melynek én vagyok az ura, és amelyről semmit sem tudok. Fogalmam sincs, engedelmeskednek-e nekem azok, akikkel nem sokkal ezelőtt még verekedtem, fogalmam sincs, mit kellene tennem, fogalmam sincs, mit tegyek... Nem, nem pihenhetek!

Chlovia ismét elmosolyodott.

- Nem kell félned, kedvesem. Velem vagy, és ezen a helyen a legnagyobb hatalom őrködik a biztonságod fölött: a Kard.

Leon bizonytalanul nézett a lány ezüstös szemébe.

- És te? Még egy szót sem szóltál arról, hogyan kerültél ide, és mi történt veled az eltelt idő alatt.

- Mint tudod, az óriásdenevér elragadott. Nem tudtam védekezni. Napokon át hurcolt magával az óceánon át. Jégtáblákon és kis szigeteken pihentünk, hallal táplálkoztunk. Aztán iderepült velem a várba. Myor Thurgos „vendége” lettem, s a lovag jól bánt velem. Ő úgy tudta, hamarosan érkezni fog valaki a kiszabadításomra, akinek az a sorsa, hogy az Éj Kardja által pusztuljon el. Én azonban nem féltettelek.

- Nem féltettél?

- Egy csöppet sem. Ugyanis a denevér megsúgta, hogy mi volt a célja az elrablásommal. Tudtam, hogy megszerzed a Kardot. És úgy is lett. A Kard új gazdára lelt.

Leon a fejét rázta.

- A Kard... Úgy beszélsz a Kardról, mintha egy élő dolog lenne... Chlovia csodálkozva nézett rá.

- És... nem az?

- Ezek szerint a Kard volt az, aki megszerzett engem, és nem én őt? Chlovia vállat vont.

- A végeredmény szempontjából ez nem fontos. Leon felállt, kihúzta a bíborszínben izzó kardot a hüvelyéből, és elmélyülten tanulmányozta. Súlyos fegyver volt, mégis kellemes fogású, és nem igényelt különösebb erőt tartani. A súly dacára Leonnak olyan érzése támadt, mintha egy fából faragott gyerekkardot tartana a kezében. Persze a kard egyáltalán nem úgy nézett ki, mint egy játékfegyver. Igenis veszélyes formája volt, még akkor is, ha az izzástól eltekintünk. Közel egy méter hosszú, majdnem tenyérnyi széles pallos, vércsatornával, tenyérbe illő markolattal, míves aranyozott kosárral. Az éle akár a borotva. Leon nem sok kardot látott még életében, de el sem tudta képzelni, hogy egy pallos ilyen veszedelmes külsejű is lehet. S még egy jellegzetessége volt e fegyvernek: a hegyénél kissé ki volt csorbulva.

Leon lélegzet visszafojtva meredt a kardra, mely egyre mélyebb bíbor színben lüktetett, mintha a szíve dobogna.

- Kezdek megijedni ettől a fegyvertől - motyogta. Chlovia bólintott.

- Semmiképpen sem szabad lebecsülnöd őt. Hűen szolgálja a te akaratod, de neked is szolgálnod kell az ő akaratát.

Leon háta borsódzni kezdett.

- Azt mondod, a Kard eszközévé kell válnom. A lány a fejét rázta.

- Nem. Nem kell és nem is szabad az eszközévé válnod. De uralkodnod sem szabad fölötte. Addig, amíg Cherubion javát akarod, nem lesz nézeteltérés köztetek, kettőtök akarata meg fog egyezni. Jó szolgálatot fogtok tenni egymásnak. És én biztos vagyok benne, hogy te alkalmas vagy a feladatra.

Leon sóhajtott.

- Bár én lennék ilyen biztos. Csakhogy én semmit sem tudok.

A lány mintha kissé elrévedt volna.

- Réges-rég - kezdte merengve -, amikor az emberek nem tudtak tovább békében élni Cherubionban és a többi kontinensen, és a Nagy Katasztrófa elpusztította a világ nagy részét, akkor kovácsolták az akkori istenek legnagyobbjai az Éj Kardját, hogy legyen egy erő, amely biztosítja, hogy Cherubion kiemelkedjen a hosszan tartó éjszakából, és a népekre újra felvirradjon a fejlődés napja. Az akkori istenek tudták, hogy távoztuk után megint lesznek olyanok, akik isteni hatalomra tesznek szert, s ezek között lesznek olyanok, akik e hatalmukat nem Cherubion javára használják. S az ilyeneknek pusztulniuk kell. Az Éj Kardja az a fegyver, mely ott lebeg minden nagyra törő halandó feje fölött, arra szolgál, hogy segítse az elnyomottakat az elnyomókkal szemben. Az Éj Kardja Cherubion népének érdekeit szolgálja, az egyensúlyt, az Éjből való kiemelkedést. Az Éj Kardjának Lovagja a fejlődést és vele a békét védelmezi. Neki kell vigyáznia arra, hogy a népek jó úton haladjanak, s közbe kell lépnie, ha Cherubion létét veszély fenyegeti. Myor Thurgos hosszú évtizedeken át kitűnően őrizte Cherubion felemelkedését. Ám egyszer csak a sötétből megjelent Kevanaar, aki e fejlődést meggyorsította, s Cherubion élete megváltozott. A szétszórt apró néptörzsekből gyorsan fejlődő birodalom lett, és megszűnt a más kontinensekről érkező mutánsok fenyegetése is. Kevanaar elűzte Otoaakot, visszavert minden támadást, és Cherubion virágozni kezdett. Kevanaar uralkodása alatt az Éj Kardjának közbeavatkozására gyakorlatilag nem volt szükség, s Myor Thurgos is megváltozott a tunya évek alatt. Közönyös lett kiszabott feladataival szemben, csak saját boldogulására gondolt, a Kard erejét saját hatalmának megszilárdítására használta. A miorfokat, a Kard segítésére itt hagyott alakváltókat megtörte, s a hosszú évszázadok alatt a miorfok elkorcsosultak Myor Thurgos hatalma alatt, és ma már teljes mértékig őt szolgálták. Hogy a Kard hatalma mekkora? Maga Kevanaar sem merészelt belépni arMegadown területére, annak ellenére, hogy ő a Kard céljait szolgálta. S Kevanaar uralkodásának hosszú évszázadai alatt Myor Thurgos olyannyira hanyatlott, hogy már akkor sem volt hajlandó közbelépni, amikor újra szükség lett volna az Éj Kardjának közreműködésére. Kevanaar eltávozott. Cserbenhagyta népét, és ezzel olyasmit tett, amivel Cherubion léte ellen cselekedett. Tanítványai a távozását követően szinte azonnal marakodni kezdtek, és Cherubionra ezzel még sötétebb Éj köszöntött, mint amiből kiemelkedni igyekezett. Így hát Kevanaar e cselekedetével az Éj Kardjának első számú ellenségévé vált, s így váltak hasonlóképpen a Kard ellenségeivé Kevanaar áruló tanítványai: Choler, Sang és Melan. Az Éj Kardjának el kellett volna pusztítani őket, hogy Cherubion újra az Éjből való kijutás útjára léphessen: ki a háborúskodásból. Ám dacára a Kard minden igyekezetének, Myor Thurgos, a Kard tulajdonosa nem volt hajlandó közbelépni, nem volt hajlandó elhagyni biztonságos birodalmát, ahol ő uralkodott. Ezért kellett a Kardnak úgy döntenie, hogy Lovagja személyének meg kell változnia. Addig kutatott Myor Thurgos utódja után, míg meg nem találta. Téged választott.

- A Kard? - lehelte Leon. - Engem? Hogyan?

- Téged választott - ismételte a lány. - Emlékezz az álmaidra! Mindig is láttad álmaidban a Kardot, ahogy érted nyúl. Felkészített a feladatodra. Aztán elrabolta azt, akit legjobban szeretsz, és megmondta, hol keresd. Tudta, hogy értem fogsz jönni. Mert ha nem jöttél volna, nem lennél alkalmas a rád rótt feladatra. Ám te eljöttél, minden akadályon át. Megerősödve, magabiztosan, mint ahogy jönnöd is kellett. És a Kard döntött. Meg kellett szabadulnia Myor Thurgostól. Megölte. Most te vagy az Éj Kardjának Lovagja, Leon! Felfogtad, micsoda felelősséget jelent ez?

Leon döbbenten meredt a lányra.

- Azt akarod mondani, a Kard ölte meg a lovagot?

- Talán nem láttad?

- Chlovia... Amit elmondtál, honnan tudod?

- Hogy honnan? Hogy honnan? Hát, tőle! - A bíbor színben villogó varázskardra mutatott. - Hogy honnan? Hát, tőle!

Leon eltátotta a száját.

- A Kard... beszél?

- A Kard? - nevetett Chlovia. - Egy frászt! Először én is meglepődtem, de... nézd!

Leon döbbenten meredt a kezében tartott fegyverre. Az izzó kardot mintha bíborszínű köd lengte volna körül, s mire Leon egyet pislanthatott volna, a kavargó köd egy háromméteres rémalakká állt össze: egy kiterjesztett szárnyú karmazsinszínű denevér bámult rá.

- Bala... Talamud! - nyögte Leon, és védekezően emelte maga elé a kardját.

A denevér vörös szeme szikrát hányt. Tett egy lépést Leon felé kurta lábán.

- Leon Silver! - mondta furcsa torz hangon, erősen sejpítve. - Vártam már eszt a percet!

Leon csak most ocsúdott. Igazából azt sem tudta, mit cselekszik, felemelte a kardot, és a denevér felé sújtott. Az azonban egyik szárnyával könnyedén félresöpörte, és a súlyos fegyver tompa koppanással hullott a vastag szőnyegre.

- Cak nem képszelted? - selypítette a denevér gúnyosan. - Hogyan isz képszelted, hogy a kard megszebezhet engem?

- Te? - krákogta Leon. - Te vagy...

Chlovia átölelte Leont, és szinte suttogta a fülébe.

- Ő Balamud... az Éj Kardja, pontosabban az Éj Kardjának lelke!

- Bala... mud? - hápogott Leon. - Balamud meghalt... abban a csatában a barlangban. Bahat beleeresztett egy sorozatot, erre berepült egy alagútba. Valami szörnyű bestia szájába. Hallottuk a sikoltását...

- Örömömben szikoltottam - motyogta Balamud. Ha hiszitek, ha nem, abban asz alagútban találtam egy barlangi tarajoszgyíkot. Szörnyű ritka. Ész ráadászul asz a kedvenc eledelem. Persze, hogy felszikítottam asz örömtől, amikor megláttam.

- És a csámcsogás? - követelte Leon.

A hatalmas denevér szégyenlősen lesütötte torz fejét.

- Nem tudok cukott szájjal enni. Ész szajnosz, úgy belemerültem asz élveszetekbe, hogy el isz feledkesztem a catáról. Elvégre nem mindennap ehetek barlangi tarajoszgyíkot. Cak a nagy robbanászra figyeltem fel. De addigra úgy teleettem magam, hogy moszdulni szem bírtam. Szürgőszen emésztenem kellett.

Leon hitetlenkedve rázta a fejét.

- Azt mondtad, te Talamud vagy, Balamud nyers kecskéket evő sógora.

- Hazudtam.

- Balamud az Éj Kardjának a lelke - suttogta Chlovia. - Csak azért rabolt el, hogy téged idecsaljon.

- Nem lett volna egyszerűbb, ha engem rabol el?

- Szemmi eszetre szem - jelentette ki a denevér. - Biszonyítanod kellett rátermettszégedet. Ész azzal biszonyítottad, hogy szikerült eljutnod arMegadownba.

Leon alaposan megnézte a túlméretezett karmazsinszínű denevért. Eszébe jutott, milyen mókásnak találta Monarakhban. Most egészen más volt. Mintha pár centit nőtt volna azóta. Dacára előbbi szégyenlősségének, Leon fenyegetőnek látta. Egy hatalmas, háromméteres karmazsinszínű szörnyeteg, hatalmas bőrszárnnyal, karmokkal, agyarakkal.

Eddig jóformán észre sem vette az agyarait!

- Te vagy a titkos xinaf - vélte Leon. - Így már értem. Legalábbis azt hiszem, hogy értem.

- Cak voltam - közölte Balamud. - Mivel Choler fogszágban van, két xinafja pedig halott, ninc értelme jelen időben beszélni. Igen, én voltam a titkosz xinaf. De voltam én mász isz. Éltem Sang palotájában, tanultam Melan technikai feketemágiáját. Végül Choler várában kötöttem ki, ész céljaimnak megfelelően alakítottam asz ügyeket. Keresztem Myor Thurgos utódját. Ész téged szemeltelek ki, Leon Silver.

- Miért engem?

- Chlovia elmondta, mire kovácolták a Kardot, mire készítettek engem. Asz én feladatom, hogy Cherubion fejlődészére ügyeljek, ész megszüntesszem a gátló tényeszőket. Aszonban én cak a Kard belszejében tudom kinyilvánítani asz igaszi erőmet, ész a Kardot forgatnia kell valakinek. Myor Thurgos már nem felelt meg e feladatra; szaját céljai voltak. Keresznem kellett valakit helyette. Eszért jártam a világot. Bejártam Cherubiont, ész keresztem, ki asz, akiben érszek elég erőt ész elég igaszszágérszetet, hogy alkalmasz legyen. Amikor elragadtalak Sang palotája mellől, még nem tudtam, hogy te leszel a kiválasztottam. Hogy erkölcileg alkalmasz lennél a feladatra, aszt éresztem, de asz erőt hiányoltam belőled. Cak akkor döbbentem rá a tévedészemre, amikor már késző volt. Otoaak bandái betörtek Cherubionba, a három féliszten fogszágba eszett, ész megkeszdődött asz a szörnyű mészárlász, aminek nem lett volna szabad bekövetkesznie. Myor Thurgosnak szembe kellett volna szállnia Otoaakkal. Nem tette. Moszt már nagyon szürgősszé vált, hogy megtaláljam Myor Thurgos utódját. Te voltál az egyetlen jelöltem. Elraboltam Chloviát, ész tudattam veled, hogy hol kereszd. Még nem voltam bisztosz benne, hogy helyesz-e a választászom. Aszt mondtam magamban, ha eljössz Chloviáért, ész szikereszen eljutsz ide, te leszel asz Éj Kardjának Lovagja. Ha nem, nosz, úgy mász jelöltet kellett volna keresznem. Szerencére eljutottál idáig.

- És most? - kérdezte Leon. - Úgy véled, megfelelek az elvárásoknak? - A denevér megvonta szőrös vállát.

- Egyelőre ninc jobb nálad. Rajtad áll, szikerül-e teljeszíteni a feladatod. Chlovia már elmondta, mi lesz a dolgod. Eljutni arMenienbe, megölni Otoaakot, kiszabadítani valamelyik félisztent, szövetszégre lépni vele, ész kiűzni Cherubionból asz Elfajszott hordákat. Asztán ha a választottad nem felel meg az elvárászoknak, ész nem a Hosszú Éj megszüntetészére törekszik, meg kell ölnöd.

- Igen - mondta Leon. - Elég könnyűnek hangzik. De vajon tényleg könnyű lesz?

- Könnyű vagy nehész, eszt kell tenni. - Chlovia a homlokát ráncolta.

- És a cherubok? Azt mondtad, Cherubion felemelkedésének sorsa a cherubok kezében nyugszik. - A denevér biccentett.

- Ha a háború véget ér Cherubionban, ha asz Elfajszottak visszatérnek Amrikba, ha nem lesz már a Hármak Háborúszkodásza, ha nem él zarnok, a cherubokra kell figyelni, mert ők hordosszák a Hajnal felé veszető út kulcát. Ők lehetnek asz eszköszök abban, hogy asz emberiszég Hosszú Éje mihamarabb véget érjen, ész új hajnal virradjon Cherubionra.

Éjszaka baldachinos ágyban aludtak, és annak dacára, hogy Balamud teljes biztonságot ígért, Leon alig-alig hunyta le a szemét. Hajnalig szeretkezett Chloviával, a köztes időkben pedig terveikről, elképzeléseikről súgdostak egymásnak.

Reggel megbeszélésre gyűltek össze a tanácskozóteremben, egy hosszanti helyiségben, amelynek a közepét egy hatalmas terepasztal foglalta el. Leon érdeklődő pillantást vetett a terepasztalra, és egy hatalmas kontinens kicsinyített mását látta rajta.

Ha Cherubion a Föld valamely kontinense volt, fel kellett volna ismernie, melyik, de csak tanácstalanul szemlélte. Valószínűleg nem Észak-Amerika, hiszen sejtése szerint az volt az a kontinens, melyet Amrikként emlegettek, s az Elfajzott mutánsok birodalmának tartottak. S mivel minden elképzelés szerint az északi féltekén kell lennie - lévén, hogy az Üvegpiramis az Északi-sarkon van -, nem lehet más csak Európa maradványa. De milyen Európáé? Ki tudja hogyan változott a kontinens az eltelt évszázadok vagy évezredek alatt? A tenger földrészeket nyelhetett el, új szárazföldek bukkanhattak elő. S ráadásul ott van az a sokat emlegetett Nagy Katasztrófa, mely akár az egész Föld geográfiáját megváltoztathatta. És meg is változtatta. Ha Cherubion Európa maradványa, eléggé megváltozott. Leon hiába kereste a jellegzetes nyúlványokat; az olasz csizmát, a Balkán-félszigetet, a Brit szigeteket, Skandináviát, helyettük csak egy nagyjából háromszög alakú kontinenst látott, mely inkább hasonlított Afrikára vagy Dél-Amerikára, mint Európára vagy Eurázsiára. S bár e makettről képtelen volt megítélni a kontinens valós kiterjedéseit, az az érzése támadt, mintha Európa, Ázsia és Afrika furcsán összeolvadt együttese lenne. Ám ahhoz túl apró volt.

Tisztán látszott rajta a Kaskah, és arMegadown területe is jelentősnek tűnt; s ha Leon ezt vette alapul, az egész kontinens nem lehet nagyobb, mint Ausztrália. Viszont Ausztrália túl messze volt az Északi-sarktól, hogy Cherubion lehessen.

Az egyetlen megoldás abban látszott, hogy a Nagy Katasztrófa idején a tengerek a szárazföldek nagy részét ellepték, s Európából mindössze ennyi maradt. De hogy miért hívják Cherubionnak? Erre csak az elmúlt sötét évszázadok túlélői adhatnának választ.

Négyen hajoltak a terepasztal fölé. Chlovia érdeklődve, Leon töprengve, egy Al'thang nevű alakváltó - aki arMegadown kapitányaként mutatkozott be - tisztelettudóan, és Ron Kulukhon, akit nem lehetett kizárni a megbeszélésből, fontoskodva. Balamud, arra hivatkozva, hogy túl sok időt töltött távol a Kardból és fel kell készülnie a nagy csatára, az Éj Kardjában nyugodott. Hogy ebben a formában is hallotta, miről folyik a beszélgetés, azt Leon erősen gyanította.
  
Al'thang, az alakváltó-kapitány karcsú, csonttalan kezével a kontinens közepére mutatott, egy kör alakú jelölésre. Lehunyta hosszú szempillájú szemét, s bütykös fejével biccentett.

- Ez itt arMenien, a vár Sang egykori birodalmának területén, ahol Otoaak erős őrizettel fogva tartja Cholert, Melant és Sangot. Ha gyors ütemben haladunk, jó hátasokon, és nem ütközünk ellenállásba, két hét alatt eljuthatunk oda. - A kapitány várakozóan nézett Leonra, mintha kérdésre számítana. Ám amikor senki sem szólt, folytatta. - Kémeink jelentették, hogy hamarosan kedvező alkalom kínálkozik. Otoaak főembereivel együtt útra készül. Valamilyen ünnepre.

Leon fejében világosság gyulladt.

- Keorathba. Az Éjsötét Napjának megünneplésére. Mikor lesz Éjsötét Napja?

- Húsz nap múlva - mondta Chlovia, és csodálkozva nézett Leonra.

- Ez azt jelenti - folytatta az alakváltó -, hogy Otoaak és legerősebb csatlósai egy héten belül útra kelnek arMenienből Keorathba, s a foglyok gyakorlatilag jelentős védelem nélkül maradnak.

- Jelentős védelem nélkül, mi? - kételkedett Leon. Hány eemsi marad az erődítményben? Húsz-harminc? - A kapitány kényelmetlenül megrántotta karcsú vállát.

- Mit számít bármennyien maradnak is az Éj Kardjának Lovagjával szemben? Mindössze egyetlen eemsi marad, aki problémát jelenthet, Otoaak jobbkeze, egy bizonyos Illoraq nevű kapitány. Ő az egyetlen, aki rendelkezik annyi mágiával, hogy szembe merészeljen szállni az Éj Kardjával.

- Illoraq? - ízlelgette Leon. - Szembe merne szállni az Éj Kardjával? Miért, az Éj Kardja nem legyőzhetetlen?

- Nincs legyőzhetetlen fegyver, nincs legyőzhetetlen erő, nagyuram. Az Éj Kardja hatalmat ad, de hiba lenne azt hinni, hogy elpusztíthatatlan.

- Nem vagy még elég jártas a mágiában, Leon - mondta Chlovia halkan. - Bizony, a mágia sem egyforma. Felidézője erejétől függ, s ha sokat használja a varázserejét, a hosszú harcban még a leghatalmasabb varázsló is legyengül. Még Choler, a mágia nagymagisztere sem dacolhatna folyamatosan mágikus támadásokkal. A mágia olyan mint a mentális erő, akad erősebb és akad gyengébb. Ám még a leggyengébb mentális erő is úrrá lehet a legerősebb mentális pajzson, ha a pajzsot hosszú időn át folyamatos támadás éri. S legyen mégoly erős is az Éj Kardja, a folyamatos használattól ereje egyre apad. Ezért kell most Balamudnak állandóan a Kardban tartózkodnia, hogy minél nagyobb tömegű erőt tudjon összegyűjteni a nagy összecsapásra. A Kard erejéhez mérten négy-ötszáz halandó támadása mit sem számítana, de egyetlen Illoraq is meggyengítheti olyannyira, hogy a következő támadások katasztrofálisak legyenek.

- Illoraqon kívül hány eemsi fog arMenienben maradni?

- Kémeink megközelítőleg hatszázra becsülik a számukat. Többnyire közönséges eemsik, a legminimálisabb erőkkel, maximum ha húsz képzettebb akad köztük, de egyikük neve sem vált ismertté.

Leon lustán bólintott.

- Tehát?

- Holnap hajnalban útra kelünk arMenienbe. Egy kis csapattal észrevétlenül átvághatunk az eemsik által uralt területeken, egyenesen a birodalom szívébe, a Menien-várba. Csak arra kell vigyáznunk, hogy ne találkozzunk Otoaak északra zarándokló csapatával, mert az túl nagy erőt képviselne velünk szemben. Otoaak ereje önmagában is felérhet az Éj Kardjával, ám ha vele vannak hatalmas fővezérei, a küldetésünk eleve kudarcra lenne ítélve. Éppen ezért folyamatosan felderítőket fogunk kiküldeni, és igyekszünk egy ilyen összecsapást mindenképpen elkerülni. Előfordulhat, hogy kisebb-nagyobb eemsi portyázókkal találkozunk, de ez nem okozhat igazi gondot. El fogunk jutni arMenienbe.

- Bízom benne - mondta Leon magabiztosan. - És ha odaértünk, megostromoljuk a várat?

- Ron nagy hős lesz - jelentette ki az eszkimó még magabiztosabban.

- Talán érdemesebb lenne először csellel próbálkozni - kockáztatta meg Al'thang.

- Csellel?

- Csapatunk alig ötven főnyi lesz - magyarázta az alakváltó. - Az Éj Kardjának Lovagja természetesen megbirkózhat bármilyen komoly túlerővel, de mi... légyünk is bármilyen elszántak és jó harcosok... ha nyolcan-tízen körbevesznek bennünket, nem sok esélyünk marad. A küldetés sikerrel járhat, nagyuram, de kísérőid valamennyien ott pusztulhatnak. Ezért gondoltam inkább cselre.

- Igen. Mondd!

- Nem szabad elfeledkezned a képességeinkről, nagyuram. Tetszés szerint tudjuk változtatni a kinézetünket. Felvehetjük az ő alakjukat...

- Ah... - Leonban csak most világosodott meg, mire gondol az alakváltók kapitánya. - Úgy érted, csellel bejuthatunk, s ha már benn leszünk... Remek! Jó ötlet!

- Ha útközben sikerül foglyokat ejtenünk, kifaggatjuk őket, felvesszük az alakjukat, és valahogy bejutunk. Éjszaka kinyitjuk a kaput, és bejuthattok ti is, nagyuram.

Leon elgondolkozott.

- Az alapötlet nem rossz. Lesz még időnk finomítani. Most... már csak azt kell eldöntenünk, melyik félistent szabadítsuk ki. Kapitány, te mit javasolsz?

Az alakváltó megvonta keskeny vállát.

- Hogyan is merészelnék javaslatot tenni én, nagyuram, amikor te vagy az Éj Kardjának Lovagja.

Chlovia kuncogott. Leon megrovóan pillantott rá, aztán visszafordult az alakváltóhoz.

- Igen, kapitány, dönteni én fogok, de kíváncsi vagyok a véleményedre. - Az alakváltó lesütötte a szemét.

- Nincs véleményem, nagyuram. - Leon sóhajtott.

- Jól van. Akkor holnap reggel indulunk. Készítsd fel az embereket! Azt akarom, hogy az a kis csapat igazán ütőképes legyen.

- Az lesz, nagyuram!

- Van még valami, kapitány?
  
- Igen, nagyúr... Kérem, bocsásson meg arcátlanságomért, de az embereim közt az a hír terjed, hogy méltatlanul szerezte meg az Éj Kardját, és... nem bíznak önben.

Leon döbbenten meredt az alakváltóra.

- Mit beszélsz?

- Nagyuram, be kell bizonyítania, hogy ön a Kard méltó Lovagja! Úgy kell viselkednie, hogy az emberei bízzanak önben. Be kell bizonyítania, hogy a Kard jó kezekbe szállt.

- Jól van - mondta Leon. - Mit tegyek ezért?

- Lovagi csatapáncélt kell öltenie, és mindenkivel éreztetni, ki az igazi úr. Nem tűrni semmilyen fegyelmezetlenséget. A legapróbb tiszteletlenséget is keményen megtorolni.

- Értem.

- Mi, az Éj Kardjának szolgálói ilyen bánásmódhoz szoktunk, s ha mást kapunk, kétségeink támadhatnak.

Leon összevonta a szemöldökét, és hűvös magázódásra váltott.

- Ha ez kell maguknak, kapitány, nem fognak csalódni bennem. Holnap hajnalban minden útra készen álljon!

A kapitány a szívére tette sovány kezét, meghajolt Leon kardja felé, és szó nélkül kisietett a szobából.

- Azt hiszem, igaza van - mondta Leon. - Egy csapatot vezérelni csak határozottan lehet. Ha az embereim azt látják, hogy valamiben bizonytalan vagyok, ők is elbizonytalanodnak, és akkor eleve kudarcra vagyunk ítélve. És mitől kellene tartanom? Lehet, hogy nem vagyok sem Kevanaar, sem semmilyen megtestesülése, az Éj Kardjával a kezemben azonban nincs ki dacolhatna velem! Érzem magamban az erőt, Chlovia!

- Viseltél már csatapáncélt? - kérdezte aggódva a lány. – Nehéz, mint a rosseb, alig lehet mozogni benne! - Leon nevetve rázta a fejét.

- Miért kell neked mindent elrontanod? - Ezután Leon félrevonta Ront, és ellátta utasításokkal a holnapi indulásra vonatkozóan. Az ifjú eszkimó még az eddiginél is buzgóbban bólogatott, és ünnepélyes tekintettel meredt Leonra.

Ha lehet, aznap éjszaka Leon még kevesebbet aludt, bár Chlovia a lefekvés utáni első szeretkezés után azonnal elszunnyadt. Leon azonban hanyatt fordult, és tarkója alá csúsztatott kézzel, nyitott szemmel hevert az ágyon. Az elkövetkező napokon jártak a gondolatai. Nem is magán az úton, hanem a rá váró döntésen. Melyik félistent szabadítsa ki? Cholert, Melant vagy Sangot? Choler a legfélelmetesebb. Ha őt választja, erős szövetségese lesz az eemsik ellen. Viszont kérdéses, hogy el bír-e majd bánni a Sötét Láng urával, ha a hadjárat véget ér? Megborzongott, amikor eddigi találkozásaikra gondolt. És Sang? Sang egy féleszű, mégis veszedelmes félisten. Ki tudja, milyen sötét fortélyok lappanganak az agyában? És ki tudja, van-e olyan erős, hogy megfelelő szövetséges legyen az Elfajzottak elleni harcban. Elvégre Sang az, akiről a három félisten közül a legkevesebbet tud. Akkor maradna Melan. Melan, az a kis korcs, aki az igazi emberek megmentőjének vallja magát. Melan, aki azonban kész könyörtelenül feláldozni vagy sorsára hagyni leghűségesebb emberét, ha a helyzet úgy kívánja. Meg lehet bízni benne? Choler, Sang vagy Melan?

Leon nyugtalanul forgolódott. Ám ahogy a hajnal első fénye bevilágított a hálószobába, Leon úgy érezte, egyszerre az ő agyában is világosság gyúlt. Megtalálta a megoldást!

S bár jóformán szemhunyásnyit alig aludt, amikor a komornyik felébresztette, elszántan, tettre készen ugrott ki az ágyból.

- Uram, az öltözéke - jelentette be az udvarias komornyik, és szolgák sora hozott be egy ragyogó fekete csatapáncélt.

Leon egyedül nem tudta volna felölteni, ám a szolgák ebben is segítségére voltak. Egymás után kerültek fel rá a combvértek, a karvértek, a mellvért, a lábszárvért, a vascsizma, a vaskesztyű, s legvégül a sisak. Minden egyes páncéldarab fekete volt, mint a csillagtalan éjszaka, s nehéz, Leon szinte megroskadt a súly alatt. A csatapáncél egyszerű simaságát csak a sisak díszessége törte meg. A fekete sisak felhajtható rostélya a szája vonaláig ért, a fején kétoldalt két fekete szárny meredezett, s a homloka fölött egy kisebb alakot formáló jelvény látszott. A jelvény egy kiterjesztett szárnyú denevért ábrázolt, mely hosszú pallost tartott a karmai közt. Leon tudta, miért.

Chlovia és Ron könnyű bőrvértet kapott, és fekete utazóköpenyt. Ők ketten e könnyed öltözékben úgy néztek ki, mintha a páncélos lovag apródjai lennének. Könnyedén mozogtak, s megmosolyogták Leon fancsali arckifejezését, mivel ő alig bírt lépni a súlyos páncélban. Leon irigy pillantást vetett feléjük, de nem panaszkodott.

Próbált néhány lépést tenni, ám izmai nem szoktak hozzá a nehéz vasak viseléséhez, és tiltakoztak, szíve pár próbálkozás után hevesebben vert.

Mindez azonban csak addig tartott, amíg az Éj Kardját fel nem csatolta. Alig érintette azonban a nevezetes varázsfegyver hüvelye a koromfekete csatapáncélt, Leon meghökkenve tapasztalta, hogy olyan érzése támadt, mintha a súlyos vasakat egy mozdulattal levették volna róla. A vastag vértezet mintha lenge papírrá változott volna. Tett egy-két lépést, és felszabadult mosollyal nyugtázta, hogy már egyáltalán nem érzi a vértezet súlyát.

Chlovia bosszantó mosolyát csodálkozás váltotta fel.

- Úgy áll rajtad ez a páncél, mintha egész életedben ebben jártál volna.

- Ki tudja - felelte Leon hirtelen támadt önérzettel -, talán egész életemben erre a pillanatra készültem.

Döngő léptekkel sietett végig a folyosón, ki az udvarra nyíló előtérre. Ott megállt, a kőmellvédhez lépett, és felemelte sisakos fejét.

Az udvaron ötven lovas várakozott néma csendben. Körülbelül harmincan az övéhez hasonló páncélú lovagok voltak, a többiek könnyű ruházatú, de zord kinézetű alakváltók, mindannyian a vézna, csontvázsovány alapformájukban. Az udvar kapu felőli oldalán Ron Kulukhon várakozott három díszes nyergű egyszarvúval. Hogy honnan sikerült előkerítenie őket? Nem sokkal mellettük egy tanácstalan lovász egy koromfekete mént tartott. Valószínűleg Myor Thurgos hátasát. Leon érkeztére Al'thang előrébb léptetett táncoló paripájával, és felcsapta sisakrostélyát.

- A serege készen áll az útra, nagyuram - jelentette. Leon csípőre tette vaskesztyűs kezét, és szigorúan végigjártatta tekintetét a felsorakozottakon. Látta, hogy az udvart szegélyező házak ablakaiból, réseiből számosan leskelődnek.

- Katonák! - kiáltotta dörgő hangon. - A küldetés, mely rátok vár, nem veszélytelen. Azonban azok, akik az Éj Kardjára esküdtek, nem félnek semmitől! Kövessetek, és a Kard veletek lesz!

Egyszerre tört fel az üvöltés valamennyi torokból. Lándzsák, zászlók, kardok emelkedtek a levegőbe. Leon intett.

- A hátasomat!

A lovász indult volna a koromfekete ménnel, de Ron megelőzte az unikornissal. Az egyszarvú tüzesen fújtatott, a fejét rángatta, és a patájával a földet kapálta. Így hogy Leon a lépcső tetején állt, az egyszarvú háta egy magasságba került a térdével. Szolgák siettek elő, hogy Leont emelő segítségével tegyék fel választott hátasára. Ő azonban könnyed mozdulattal átvetette lábát a hófehér állat széles hátán, elhelyezkedett a nyeregben, combjával kissé megnyomta hátasát, és az egyszarvú nyerítve felágaskodott.

Leon kirántotta az Éj Kardját, és a kapu felé intett vele.

- Utánam! Cherubionért!

Szerette volna látni magát e pillanatban, az ágaskodó hófehér unikornis hátán, talpig fekete páncélban, felállva a nyeregben, bíborszínben lángoló pallosával a feje fölött, diadalmasan vezényelve. Lehet, hogy erről a pillanatról álmodott egész életében?

A szeme sarkából oldalra pillantott, és látta, hogy Ron Kulukhon büszkén kihúzza magát a másik egyszarvú nyergében, s közvetlenül mellette Chlovia kipirult arccal, fénylő szemmel, áhítattal mered rá.

Igen, ez volt az a pillanat, ami felért minden szenvedéssel! Előre hát!

Kilovagolt a kapun, büszke tartású serege követte, és a vár lakóinak nagy ovációja kísérte útjukat. Leon hátrapillantott. A harminc lovag fekete páncélban, háromméteres lándzsával, türelmetlen csataménen lenyűgöző látványt nyújtott, s a hátvédben lovagló különös alakváltók hátborzongató jelleget kölcsönöztek a kicsinyke seregnek.

Alig ötvenen vannak, és egy erősen őrzött vár bevételére indulnak. És a számok dacára minden esélyük megvan arra, hogy sikerrel járjanak.

Leon emlékezett, milyen válogatott veszélyek között jutottak el ebben a félelmetes tartományban a várig, s intett Al'thangnak, hogy küldjön előre egy vezetőt. Egy alakváltó rúgtatott előre, s a sereg szigorúan az ő általa hagyott nyomon haladt.

Nem arra távoztak arMegadown tartományából, mint amerről behatoltak, és Leon újabb félelmetes tájakat hagyott maga mögött, ám most nem félt attól, hogy baja eshet. Elvégre, most már ő arMegadown ura, az Éj Kardjának Lovagja.

Egy különös tisztáson éjszakáztak, de semmi sem háborgatta álmukat. Korán reggel indultak tovább, és nem sokkal dél után elérték arMegadown tartomány határát. A különös növényzetet szokványos zöld erdő váltotta fel.

Az elöl lovagló alakváltó bevárta őket. Al'thang, az alakváltó-kapitány, aki kissé lemaradva poroszkált Leon, Chlovia és Ron egyszarvúja mögött, most odarúgtatott Leon mellé, és udvarias hangon szólalt meg:

- Elértük birodalmunk határát, nagyuram. Eddig védve voltunk, de most már nem ártana felderítőket küldeni ki.

- Hát, küldjön ki felderítőket, kapitány! - parancsolta Leon. - A maga dolga, hogy megszervezze a védelmünket!

Az alakváltó visszavonult, és hamarosan könnyű lovasok vágtattak előre. A maradék sereg folytatta útját.

Az erdőből hamarosan kiértek, és dombok között, bokros, füves terepen folytatták útjukat. Leon számára ismeretlen vidéken haladtak.

Útközben többnyire Chloviával beszélgetett, vagy ha a társalgás elakadt, magába merülve töprengett. Útjuk egész estig háborítatlan volt, és egy gyorsfolyású patak mellett vertek tábort.

Leon homlokát ráncolva szemlélte letáborozó kicsiny csapatát. Kemény, elszánt lovagok és kiismerhetetlen arckifejezésű alakváltók. Nem akármilyen csapat, de ha összetalálkoznak egy olyan mutáns hordával, mint amilyen Melan embereit megtámadta, hiába lesz nála az Éj Kardja. Emberei nagy részét lemészárolják, mire kihúzza a varázsfegyvert. Ráadásul az ő tervéhez átkozottul kevesen vannak.

- Chlovia! - mondta váratlanul a lánynak. - A bátyádtól tudom, hogy néha telepatikus kapcsolatba tudsz kerülni vele.

A lány értetlenül nézett rá.

- Igen. És? Mit akarsz Chlovistól?

- Mit gondolsz, össze tudna szedni egy ütőképes csapatot a tieid közül, akik a segítségünkre lehetnének? - A lány lehunyta a szemét.

- Feltétlenül szükséges?

- Igen.

- Szerintem boldogulunk nélkülük is. - Leon komoran bólogatott.

- Meglehet. Ám ha nélkülük boldogulunk, kimaradnak mindenből. Van egy tervem. Az elkövetkező napokban Cherubion jövője forog kockán. Balamud azt mondta, a cheruboknak nagy szerepük lesz abban, hogy véget érjen az emberiség sötét éjszakája, és új hajnal virradjon ránk. Mi most ezért fáradozunk. De mi joga lenne egyetlen cherubnak is részt kérni Cherubion dicsőségéből, ha nem vesz részt az eemsik elleni háborúban?
  
Chlovia ezüst szeme kifejezéstelenül meredt a csatapáncélos férfira.

- Kell, Chlovia, egyszerűen kell, hogy cherubok is részt vegyenek a most következő csatában! Ha ebből kimaradnak, kimaradnak mindenből!

- Biztos, hogy szükségesnek látod a cherubok részvételét? - kérdezte Chlovia nehézkesen.

- Higgy nekem! Még ha csak néhányukra is, de a terv megvalósításához feltétlenül szükségem van! - Chlovia sóhajtott, aztán az égre pillantott.

- A körülmények kedvezőek. Kapcsolatba tudok lépni Chlovissal, de... ő a saját életét éli. Nem biztos, hogy meghallgat.

- Meg kell magyaráznod neki! - erősködött Leon. - Nem kell nagy sereg. De szükségem lesz néhány cherubra! Ha nem jönnek, csökken az esélyünk!

- Mit tervezel? - Leon sóhajtott.

- Még nem tudom pontosan elmondani. Homályosan él bennem, át kell gondolnom. Annyi azonban biztos, hogy cherubokra szükségem lesz. Bízz bennem, Chlovia! Erős vagyok! Én vagyok az Éj Kardjának Lovagja! Cherubion jólétéért küzdök. Mindenki jólétéért. A cherubok sorsa is kockán forog.

Chlovia engedelmesen bólintott.

- Nem tudom, mit akarsz, de hiszek neked, Leon Silver. Azt azonban nem ígérhetem, hogy a testvéreim is hinni fognak neked.

- Győzd meg őket! - Chlovia felnevetett.

- Mi független nép vagyunk, Leon. Ha akarnak, jönnek, ha akarnak, nem.

- Sok múlik rajtuk.

- És ha jönnek, hova jöjjenek?

Leon megpróbálta maga elé idézni Cherubion térképét.

- Sang birodalmának északi részén van egy hely, nem messze arMenientől, ahol két nagy folyó egyesül. Ott várjanak be minket.

Chlovia engedelmesen bólintott.

- Rajtam nem fog múlni, Leon.

- Köszönöm, Chlovia.

Másnap reggel korán indultak tovább. Kora délután az egyik felderítőpáros azzal a hírrel tért vissza, hogy északkeletre egy nagyobb eemsi csapat táborozik. Hogy mindenképp elkerüljék őket, az eddigi délkeleti irány helyett dél felé haladtak tovább. Aztán hamarosan visszatért egy másik felderítőpáros is, és mutánsok helyett egész másról számolt be.

- Furcsa fémlovak nyomát találtuk - jelentette az alakváltó. - Olyan nyomokat, amilyeneket csak Melan népének eszközei hagynak.

- Merre?

- Előttünk láttuk a nyomokat, de a nyomok hagyói délnyugatra lehetnek.

Hamarosan elhagyott táborhelyhez értek, ahol egykét nappal ezelőtt egy komolyabb csapat táborozhatott. Leon leszállt a nyeregből, és a talajt szemlélte. Terepjárók, lánctalpasok nyomát látta. Bergson tábornok csapata?

Mivel úgyis esteledett, parancsot adott a letáborozásra. Aztán amikor besötétedett, szólt Ronnak, hogy hozza elő a hátizsákot, amit az ő őrizetére bízott. Az eszkimó engedelmes vigyorral hozta oda. Leon előhúzta belőle a jelzőpisztolyt, és fellőtt egy rakétát. Zöld jelzőfény kúszott fel a magasba, ott szétpukkant, és zöld szikrákat hányt. Leon várt pár percet, aztán fellőtt még egyet.

A lovagok és az alakváltók előbújtak sátraikból, és néma csendben figyelték, mit művel a vezérük.

A második rakétára sem érkezett válasz. Leon fellőtt egy harmadikat is.

- Nagyuram - érkezett sietve Al'thang -, mi a célja azzal, hogy elárulja táborhelyünket az eemsiknek?

- Hogy mi? - Leon reménytelenül bámult a sötét égre. - Szövetségeseket akartam szerezni, de úgy látom...

Nem fejezte be a mondatot, mert délnyugati irányban egy zöld rakéta kúszott fel az égre, és szétpukkant. Hamarosan újabb rakéta követte.

Leon is fellőtt még egyet, és válaszként újabb rakéta emelkedett.

- Kapitány - mondta Leon izgatottan. - Látja azt a zöld csillagot? Maga szerint milyen messzire lehet?

Az alakváltó összehúzott szemmel figyelte, aztán mielőtt válaszolt volna, hosszan nézett Leon arcába.

- Húsz mérföld - mondta végül. - Két órányi lovaglásra.

- Két óra? - mérlegelte Leon. - Odamegyek. Maradjanak itt. Reggelre visszatérek.

Az alakváltó gyanakvóan meredt rá mandulavágású szemével, de csak annyit mondott:

- Ahogy parancsolja, uram. - Leon magához intette Ront.

- Elmegyek azokhoz, akikkel együtt küzdöttünk az eemsik ellen. Tartsd nyitva a szemed, és vigyázz Chloviára! - Az eszkimó szeme felcsillant.

- Ron megy Leonnal.

- Szó se lehet róla. Chlovia mellett a helyed! Ám amikor indultak volna, Chlovia is felbukkant.

- Várj csak, Leon!

Leon visszafogta nekiinduló hátasát.

- Chlovia - mondta kedvetlenül. - Megyek, megkeresem Bergson tábornok csapatát. Reggelre visszatérek. Te maradj itt a táborban.

- Egy frászt! - jelentette ki a lány ellentmondást nem tűrő hangon. - Itt hagynál ennyi kéjvágyó fickó társaságában. - Leon a fejét rázta.

- Ron itt marad veled. Egyedül megyek.

Chlovia megpróbált józanul érvelni, de Leon hajthatatlan volt. Így hát Leon egyedül kelt útra délnyugat felé, amerről újabb és újabb rakéták röppentek fel.

Három órába is beletelt, amikor kitartó ügetés után rábukkant Bergson tábornok táborára.

A füstöt már messziről érezte, és ahogy egy kisebb völgybe ért, tábortüzek vörös fényénél eléje tárult a katonai sátrak rendezett sora. Nem sokat nézelődhetett, mert zúgást hallott, és egy katonai teherautó vágódott ki mögüle. A reflektorok nem pont rá világítottak, így a sápadt holdfényben jól látszott, hogy a platóra szerelt kis gépágyú csöve fenyegetően mered felé. A kocsiból előreszegezett pisztollyal az a néger őrmester ugrott ki, akit Leon már ismert nem sokkal ezelőttről. Harris.

Leon megperdítette hátasát, és kirántotta a kardját. A fegyver szinte zümmögött és lila színben lángolt.

- Ne lőjj! - kiáltotta Leon, de elkésett.

A szikrákat szóró varázskard láttán a katonák azon nyomban tüzelni kezdtek. Leonnak még arra sem volt ideje, hogy mentális pajzsot húzzon maga köré, a lövedékek máris ott fütyültek.

Az Éj Kardja Leon elé emelkedett, s mintha egy láthatatlan falat húzott volna körülöttük, a lövedékek fütyülve, sivítva pattogtak le róla. Leont olyan szikraözön vakította el, hogy semmit sem látott.

Egy árva karcolás nem érte. A tüzelés abbamaradt, a katonák döbbenten meredtek rá.

- Leon Silver vagyok! - kiáltotta Leon. - Én lőttem fel a jelzőrakétákat! Bergson tábornokot keresem.

A néger őrmester tett egy lépést előre a csodálkozástól.

- Leon? Miféle maskara ez? És az a kard...

- Harris! - Leon levette a sisakját, hogy látni lehessen az arcát. - Megismersz?

- Hogyan... hogyan tudtad... - hebegte Harris döbbenten.

- Nincs idő magyarázkodásra. - Leon visszatette a sisakját, mert furcsamód fázott a feje nélküle. - Vezess Bergsonhoz! Fontos mondandóm van a számára!

Az őrmester a fejét csóválta.

- Bergson dühöngött, amiért kicsúsztál a kezéből. Baöt még mindig kutatja a környéket utánad. Biztos, hogy vissza akarsz térni?

- Biztos.

A teherautó ment elöl, utána Leon az egyszarvúján. Hamarosan beértek a táborba. Mindenhonnan katonák siettek elő, és meredt szemmel bámultak a fekete vértezetes „fogolyra”.

Az éjszakai őrök felébresztették Bergsont, és a tábornok álmos szemmel, de makulátlan egyenruhában bújt elő a vezéri sátorból.
  
- Maga? - hüledezett. - Kinek a zsoldjában áll? Miért jött vissza?

- Egyezséget ajánlok - mondta Leon magabiztosan.

- Egyezséget? Kinek a nevében?

- A magam nevében.

- Maga a foglyom. Nem egyezkedek. - Leon sóhajtott.

- Azt követelte tőlem, keljek útra magukkal, és az Éj Köve segítségével szabadítsam ki a fővezérüket. Nos, azért jöttem vissza, hogy teljesítsem a kívánságukat. Ki fogom szabadítani Melant.

- Mi?

- A feltételeim a következők: megesküszöm rá, hogy kiszabadítom Melant, ennek fejében azonban ön teljes hadseregével együtt az én parancsnokságom alá rendeli magát, és engedelmesen követi az utasításaimat. Mindaddig, míg fővezérük szabad nem lesz.

- Mit beszél? - A tábornok valósággal tátogott a megdöbbenéstől.

- Megígéri, hogy sem ön, sem beosztottjai nem kérdőjelezik meg a döntéseimet, és a cél érdekében elfogadja szövetségeseiként azokat, akik velem tartanak!

Bergson tátott szájjal hátrált egy lépést, mintha ez a távolság szükségeltetett volna ahhoz, hogy jobban szemügyre tudja venni az előtte álló, feltételeket diktáló alakot.

- Ki... kicsoda maga, Leon Silver? - hebegte.

- Az Éj Kardjának Lovagja vagyok! Kiszabadítom Melant, megölöm Otoaakot, és kiűzöm Cherubionból az Elfajzottakat!

- Az Éj...

Leon, hogy szemléltesse hatalmát, kirántotta a bíborszínben izzó Kardot, és magasba emelte. A varázskard zümmögve, sisteregve szemkápráztató lángokat lövellt az éjszakába.

Mindenfelől döbbent ordítás harsant fel. Aztán egyszerre néma csend lett.

Az Éj Kardja megrándult Leon kezében, és önálló életre kelt. Kissé megemelkedett, és mire Leon észbe kapott volna, a veszedelmes penge lefelé zúgott, és egyetlen csapással levágta Bergson tábornok fejét. A csonka testből vér spriccelt, a fej messzire repült. Leon megkövülten állt. A kard most alig izzott, markolata engedelmesen simult vaskesztyűs kezébe.

A katonákból óriási üvöltés tört fel; sokan döbbenten álltak, mások azon nyomban a fegyverükhöz kaptak.

Leon dermedten meredt összeomló áldozatára. Nem értette, hogy történhetett. A Kard tette, nem ő.

Harris kitárt karral ugrott társai elé.

- Megállj! - ordította. - Senki se lőjön! A parancsnok én vagyok! - Ő azért előhúzta altiszti oldalfegyverét, és remegő kézzel Leonra fogta. - Miért tetted? Miért ölted meg?

Leon felocsúdott végre dermedtségéből, kihúzta magát, és harcra készen tartotta fegyverét.

- Bergson áruló volt! - kiáltotta zengő hangon. - Cselekedeteit Choler irányította. Nem Melant akarta ő kiszabadítani, hanem Cholert! Ezért öltem meg!

- Ezt meg kell magyaráznod! - morogta dühösen Harris.

A katonák fenyegetően húzódtak közelebb. Lehettek vagy százötvenen.

- Melan tudta Bergsonról, hogy kém, de tudását nem fedte fel. Mert így azzal, hogy Bergsont félreinformálta, Cholert is becsapta. Ám most Melan fogságban van, és Bergson vezetésével ti teljes mértékig ki voltatok szolgáltatva Choler híveinek. Gondoljatok arra, hányszor csaptak le rátok Choler hívei a legváratlanabb helyzetekben! Nem csoda! Bergson révén mindent tudtak rólatok!

A katonák egymás közt morogtak. Leon nem tudta megállapítani, elhiszik-e szavait vagy sem.

- Az előbb felajánlottam Bergsonnak, hogy kiszabadítom a fővezéreteket. Nem fogadta el. Meg kellett ölnöm! Most megkérdezem tőletek is, mit akartok? Céltalanul kószálni itt északon, a senki földjén, állandóan mutánsoktól meg Choler ivadékainak rajtaütéseitől rettegni, vagy az én vezetésem alatt egy merész akcióval visszatérni Cherubion szívébe és kiszabadítani a fővezéreteket?
  
Óriási kiabálás, ordítozás kezdődött. Mindenki véleményt nyilvánított, kérdezett, vagy csak ordított.

Harris háromszor is a levegőbe lőtt, mire elcsitult a lárma.

- Csendet! - ordította. - Miféle csürhe vagytok ti, hogy így lármáztok? Csendet, az istenit! - Megtörölte izzadó homlokát, és Leonhoz fordult. - Hallottam, mit tárgyaltál Bergsonnal, de nem tudom, mit tervezel.

- Hogy mit tervezek, az az én dolgom - szögezte le Leon. - Azért jöttem ide, hogy egyezséget kínáljak. Ha igent mondtok, mindenben engedelmeskednetek kell mindaddig, míg Melan szabad nem lesz. Ha nemleges a válaszotok, visszatérek az enyéimhez, és nélkületek kísérelem meg az akciót. Ám ez esetben ne számítsatok a segítségemre: Melan fogoly marad!

- És ha nem engedünk el a táborból? - kiáltotta egy hang a tömegből. Harris mérgesen fordult oda.

- Pofa be!

Leon kissé megemelte az Éj Kardját.

- Amíg ez a Kard a kezemben van, ti összesen sem lennétek képesek megakadályozni semmilyen eszközzel, hogy kedvemre távozzak a táborotokból. Harris és emberei már tapasztalhatták, hogy ellenem még a gépágyú sem hatásos. Sebezhetetlen vagyok. Ez biztosítja számomra a lehetőséget, hogy küldetésem sikerrel jár. Nos, rajtatok áll, velem tartotok-e, és bátran harcoltok, vagy farkatokat behúzva lapultok, míg a mutánsok kedvükre mészárolnak benneteket!

Ismét dühös kiáltások harsantak. Harris magához intett két másik katonát, és hevesen tanácskoztak. Aztán a néger őrmester ismét megtörölte gyöngyöző homlokát, lecsendesítette a lármázókat, és előbbre lépett.

- Harris őrmester száznyolcvan emberrel, tizenkét gépjárművel, teljes fegyverzetével a rendelkezésedre áll. Várjuk a parancsaidat!

- Köszönöm - mondta Leon. - Mostantól az én parancsnokságom alatt álltok. Harris őrmester fogja végrehajtatni az utasításaimat. Mostantól az Elfajzottak a fő ellenségeitek. Mindenki más csak akkor ellenségetek, ha én úgy parancsolom. Ha kell, ideiglenesen az ördöggel is szövetségre fogunk lépni, hogy célunkat elérjük. Célunk a következő: kiszabadítani Melant és a társaitokat arMenienből, megölni Otoaakot, elűzni vagy kiirtani az Elfajzottakat. Gondoskodni fogok róla, hogy visszatérhessetek a vidéketekre, egyesülhessetek a tieitekkel, akik még életben vannak, és biztosítom, hogy békében élhessetek. De ehhez feltétlen engedelmeskednetek kell! - Óriási ordítást kapott válaszul.

- Most csatlakozunk az enyéimhez. Milyen hamar tudtok útra készen állni?

Az őrmester a homlokát ráncolta, aztán vállat vont és elvigyorodott.

- Ebben már rutinunk van. Fél órán belül útra készen áll a bagázs. Hagyunk üzenetet Baötnek meg az őrjáratának.

- Jó.

Az őrmester a katonákhoz fordult.

- Táborbontást megkezdeni! Fél órán belül útra készen állni, a kutya úristenit!

Leon elrakta a varázskardot, és csípőre tette a kezét. Szerette volna levenni a sisakot, hogy megtörölje izzadó homlokát, de nem akarta a megkönnyebbülés jeleit mutatni.

Az őrmester elgondolkozva nézett rá.

- Csak azt nem értem, uram, mi szükséged van miránk, ha egy szál karddal a kezedben nélkülünk is keresztülsétálhatnál a mutánsok közt?

- A dolog nem ennyire egyszerű, Harris - felelte Leon, de nem magyarázta tovább. A sürgés-forgást figyelte.

A tábor túlsó szélén mintha lovakat látott volna, és egy tűz körül félmeztelen alakokat, akik nem vettek részt a közös munkában. Nem tudta kivenni, mifélék lehetnek, de furcsán hatottak az egyenruhások között.

- Azok kik? - kérdezte Harristól. Az őrmester vállat vont.

- A nők.
  
- Az asszonyaitok? Hogy lehet, hogy legutóbb egyet sem láttam. - Harris elvigyorodott.

- Nemrég kaptuk el őket. Íjjal, karddal, baltával támadtak ránk lovon. Lehettek vagy nyolcvanan, a felüket legyilkoltuk, az életben maradottakat pedig foglyul ejtettük. Épp kapóra jöttek. A fiúk kezdték már rosszul érezni magukat nő nélkül.

Leon csodálkozva meresztette a szemét feléjük.

- Ha nem a tieitek, akkor mifélék ezek? Mutánsok?

- Dehogy. Sang testőrnői voltak. Az Elfajzottak őket is szétszórták. Nem bánunk rosszul velük, sőt... dédelgetjük, cirógatjuk őket!

Leon kemény léptekkel sietett oda. Az őrmester mögötte lépkedett.

Vagy negyven nő hevert a tűz mellett, megbilincselt kézzel, összekötözött lábbal, és aggódó vagy közönyös arckifejezéssel figyelték a nagy sürgés-forgást. Négy fegyveres katona őrizte őket, és épp Leonnal egy időben két teherautó farolt oda, vigyorgó katonák ugráltak le a platóról, és kezdték felráncigálni a nőket.

- Várjatok! - parancsolta Leon, aztán a csodálkozó nők felé fordult. - Ki a vezetőtök?

Egy középkorú, vállas asszony egyenesedett fel. Annak ellenére, hogy keze-lába meg volt kötözve, könnyedén állt fel. Felső teste a melleit védő szíjakkal felfogatott két réztányértól eltekintve meztelen volt, gubancos fekete haja a derekát verdeste, bőrszoknyájából hullámos fémszálak lógtak. Leonnak furcsamód ismerősnek tűnt; s hamarosan arra is rájött, hol látta már:

Sang palotájában.

Leon levette a sisakot a fejéről, és a hóna alá fogta. Látta, hogy a nő szeme tágra nyílik.

- Megismersz? - kérdezte Leon határozottan. A nő nem szólt semmit, csak biccentett, és nem vette le a szemét Leon arcáról.

- Tudod, ki vagyok én? - kérdezte ismét Leon.

- Igen, te vallád magad Kevanaar követének, a Megváltónak.

- Nem - mondta határozottan Leon. - Az régen volt. Én magam vagyok Kevanaar, és ugyanakkor én vagyok az Éj Kardjának Lovagja is!

- De... - A nő zavartnak tűnt.

Leon egyetlen mozdulattal kirántotta az Éj Kardját, és erősen fogva, nehogy a kard ismét valami önálló dolgot cselekedjen, a magasba tartotta. Bíborszínű szikrák pattogtak.

Valamennyi nő döbbenten mozdulatlanná dermedt. A katonák idegesen hátráltak; még Harris is elhúzódott egy kicsit.

- Hagyjatok magamra velük! - parancsolta Leon Harrisnak. Az őrmester intett az őröknek, és elvonultak onnan. Leon a szikrázó karddal a középkorú nő mellére mutatott. - Térdre! - parancsolta. - Térdre mind!

A középkorú nő azon nyomban térdre ereszkedett, és az eddig heverő vagy már álló társai is letérdeltek. Tiszteletteljes szempárok fordultak felé.

- Sang fogságban van - mondta Leon. - Cherubion a pusztulás szélén áll. Mutánsok dúlják a vidéket. Én vagyok az egyetlen, aki szembeszállhat velük és legyőzheti őket. Fogadjatok hűséget nekem, különben elpusztultok!

A vezérnő homlokát ráncolva nézett fel rá.

- Mi szükség lenni megláncolt foglyokra?

- A katonáim lesztek, nem a foglyaim. Szabadon követhettek, ha hűséget esküsztök rám!

- Mi Sangra esküd hűséget hosszan ezelőtt. Ha Sang hal meg, mi halunk vele szintén.

Leon kihúzta magát, földbe döfte a Kard hegyét, és a markolatot fordította a térdelők felé.

- E Kardra esküszöm, hogy ha követtek oda, ahol Sangot fogva tartják, kiszabadítom az isteneteket! Most esküdjetek ti, hogy Sang szabadulásáig hűséges katonáim lesztek!

Az Éj Kardjából dühös karmazsinszínű lángok törtek fel, és a fegyver úgy rángatózott, mintha ki akarna ugrani Leon kezéből.

A nők ámultan hörrentek fel a lángok láttán.

- Esküdjetek! - kiáltotta Leon.

- Alriena esküszik, hogy követni fog Sang kiszabadításáig - suttogta a nő, és a többiek engedelmesen morogtak.

Leon kirántotta a Kardot a földből, és gyorsan a hüvelyébe dugta. Aztán tőrével elvágta a nő kötelékeit, és a tőrt a kezébe nyomta.

- Szabadítsd ki a társnőidet, Alriena! Gondoskodom róla, hogy visszakapjátok a felszereléseteket és a fegyvereteket. Álljatok indulásra készen. Ezentúl csak az én parancsaimnak engedelmeskedtek.

Elsietett, megkereste a rakodást ellenőrző Harrist, és szólt neki, hogy adják vissza a nők fegyvereit, s hogy mostantól kezdve nem rabszolgáiknak, hanem a szövetségeseiknek tekintsék őket. A néger őrmester homlokát ráncolva rázta a fejét.

- Ez nem lesz jó, uram. Ha a fiúk nem jutnak nőhöz... Nem nyúlhatunk hozzájuk?

- Csak ha ők is akarják.

- Hát...

- Ez parancs - mondta Leon, és otthagyta Harrist. Ha nem is fél óra, de jó háromnegyed óra múlva készen állt a menetoszlop. Leon állt az élre, mögötte a negyven bőrvértes íjásznő, s mögöttük haladt Harris csapata a megmaradt teherautókon. Leon magabiztosan vezette őket, s három óra múltán elérték az alakváltók táborát. A csapatok idegenkedve nézegették egymást, ám Leon gondoskodott róla, hogy mind a három egysége egymástól elkülönülten táborozzon, és szigorú parancsot adott a parancsnokoknak, hogy az egységek közti minden ellenségeskedést toroljanak meg.

Másnap csak délben indultak tovább. Egyrészt hagyta pihenni az éjszaka utazó embereket, másrészt alapos megbeszélést tartott három egységének kapitányával Harrissal, Al'thanggal és Alrienával - meg Chloviával a pontos útirányról és a további teendőkről.

Aztán egész nap haladtak, de semmi különös dolguk nem akadt, bár egyszer-kétszer a felderítők kisebb eemsicsapatok nyomaira bukkantak. Ám magukat az eemsiket sehol nem látták. Leon nem is hiányolta őket. Túl korai lett volna még csatába bocsátkozni.

Este rozsdavörös kősivatagban vertek tábort, és Leon túlzott elővigyázatosságból megtiltotta a tűzgyújtást. A számos sátorból és járműből álló tábor nem volt túl kicsi, mégis engedelmesen olvadt be a hatalmas kőkoloncok, bazalttömbök árnyékába. A hosszú úttól mindenki kimerült volt, s a tábor éjfél felé elcsendesedett.

Leon azonban töprengve ült egy hatalmas kőtömbön, és vascsizmájával ábrákat rajzolt a vörös homokba. Chlovia szótlanul állt előtte.

- Choler fogságban van - mérlegelte Leon -, KwYeor halott... Akkor ki most Choler hadainak parancsnoka? Kinek a kezében van a hatalom?

Chlovia megrázta vörös haját.

- Ez nem kétséges - mondta magabiztosan. - Az én egykori tanítómesterem, Gan'yara, a Fekete Anya a legmagasabb rangú Monarakhban.

- Pontosan így gondoltam én is - bólogatott Leon. - Nemrég volt alkalmam találkozni vele. Szép, magas nő, hollófekete hajjal. Nem értem, miért hagyta, hogy megöljem KwYeort? Könnyedén megakadályozhatta volna.

Chlovia komor mosolyt villantott Leonra.

- Mert így már a Fekete Anya Choler legmagasabb tanítványa. Nem áll előtte többé sem Indriq, sem KwYeor. Monarakhban szigorú hierarchia uralkodik. Mindenki tiszteli a fölötte állót... ha az erősebb nála. Ha azonban gyengébb, nincs helye a hierarchiában.

Leon elgondolkozva meredt a lány arcába.

- Mit gondolsz, milyen erősnek hiszi magát ez a Fekete Anya? Szembe merne szállni Cholerrel is, vagy alázatosan küzd mestere szabadulásáért, hogy visszaadja neki a hatalmat?

Chlovia a fejét rázta.

- Ne hidd, hogy szembe tudod fordítani Gan'yarát Cholerrel. A Sötét Láng Ura nagyon erős. A Fekete Anya legfeljebb akkor merne a vesztére törni, ha Choler erőitől megfosztva, védtelenül heverne előtte. De... még akkor sem biztos. A Sötét Láng Urának számos nagyhatalmú szövetségese van a Sötétség Birodalmában...
  
Ha arra gondolsz, hogy megnyerd Gan'yarát Choler ellen, tégy le róla!

- Épp ellenkezőleg. Azt akartam tudni, érdemes-e szövetkeznem a volt tanítómestereddel Choler kiszabadítására. Ha hűséges hozzá, akkor igen.

Chlovia riadtan fürkészte hitvese arcát.

- Leon... Mit akarsz tenni? Nem ígérted meg Harriséknek, hogy Melant szabadítod ki? - Leon sejtelmesen mosolygott.

- Bízzál bennem, kicsim! Tudom, mit teszek.

- Nem mondod el? - Leon a fejét rázta.

- Nem. Elvégre én vagyok az Éj Kardjának Lovagja, enyém a felelősség.

Chlovia lehajtotta a fejét, aztán komor ezüst szemét Leonra emelte.

- És most azt várod tőlem, hogy lépjek kapcsolatba a Fekete Anyával.

- Szeretnék beszélni vele valamilyen mindkettőnk számára biztonságos helyen. Ha eljön, én szavamat adom rá, hogy bántatlanul távozhat. Engem pedig megvéd a Kard. Meg tudod tenni?

A lány bólintott.

- Elvégre a tanítványa voltam. Most akarsz beszélni vele?

- Ide tud jönni? - kételkedett Leon.

- Várj! - mondta Chlovia.

Besietett a sátrukba, a zsákjában kotorászott, és fekete gyurmaszerű rúddal tért vissza. Letérdelt, ujjával egy ötszöget rajzolt Leon ülőköve köré. Aztán késével öt ujjnyi vastag szeletet vágott le a gyúrmarúdból, elhelyezte őket az ötszög csúcsaiban, s mindegyikhez külön-külön fél percig mormogott. Aztán két méterrel arrébb maga köré is rajzolt egy ötszöget, s megismételte az eljárást a gyurmával.

- Semmi esetre sem szabad kilépned az ötszögből, míg a lángok égnek! - figyelmeztette Leont.

Aztán letérdelt saját ötszögének közepén, két kezével belemarkolt a vörös porba, morgásokat, nyögéseket, jajgatásokat hallatott, teste görcsösen vonaglott, s két kézzel szórta a port a hajára.

Leon döbbenten nézte. Mozdulni sem mert. Chlovia vonaglásának üteme egyre gyorsult, a kínlódó hangok egyetlen összefüggő folyammá olvadtak, mintha valami különös nyelven hadarna valamit. Aztán egy csapásra mindez abbamaradt. A lány megmerevedett, s ugyanebben a pillanatban a két ötszög csúcsaiban elhelyezett fekete gyurmadarabkák egyszerre fellobbantak, és sötétvörös lánggal égni kezdtek.

- Chlovia! - suttogta Leon, felugortt a kőről, és majdnem odarohant a lányhoz, de az ötszög szélén megtorpant.

A másik ötszögben a lány felegyenesedett, felemelte arcát, és Leon felé fordult. Csakhogy ez az arc most már nem Chlovia arca volt. Rettenetesen megöregedett, ráncos arc bámult Leon felé. Homlokán a kis szarvacskák szinte gúnyosan fityegtek. A fekete száj szóra nyílt, és elképzelhetetlenül mély, recsegő basszushangok törtek elő belőle.

- Chlovia távol van. Gan'yara hangját hallod. Miért akar beszélni velem az Éj Kardjának Őre? - Leon erőt vett megdöbbenésén.

- Egyezséget ajánlok.

- Igen. Ezt kell tenned.

- Kiszabadítom Cholert, ha elfogadod a szövetségemet.

- Elfogadom. - Leon meghökkent.

- Meg sem kérded, mik a feltételeim?

- Azt akarod, hogy ne háborgassam a csapatodat az úton. Azt akarod, hogy wyvernjeim és lidérceim vegyenek részt arMenien ostromában. Úgy lesz. Megteszem. Azonban Illoraqot neked kell legyőznöd, s Cholert neked kell kiszabadítanod, mert ez az én erőmet meghaladja. De minden másban a segítségedre leszek. Ha szükséged van rám, szólítsd fennhangon Gan'yarát!

Leon dermedten állt. Nem akarta elhinni, hogy ennyire egyszerű lenne.
  
- Nem is kérsz semmi biztosítékot arra, hogy a szavamnak állok, és valóban kiszabadítom a mesteredet?

- Elég biztosíték nekem Chlovia lelke.

- Mi? - döbbent meg Leon. - Mit beszélsz?

- Ha nem teljesíted, amit megígértél, rajta keresztül állok bosszút. Most megyek. Csak akkor hívj, ha szükség van rám!

- Megállj! Várj!

A fonnyadt Chlovia-szájból olyan iszonyatos sátáni kacaj tört fel, hogy Leon borzongva hallgatott el. Aztán a lány karcsú teste ismét vonaglani kezdett, és egyre lejjebb került a talajhoz, végül ott maradt térdepelve, hosszú vörös hajával a port söpörve. Ekkor a hátborzongató kacaj elhalt, és mindkét ötszög csúcsain a lángok egyszerre ellobbantak.

Leon a lányhoz szaladt, megragadta a vállát, és felemelte a fejét. Megkönnyebbülten látta, hogy ismét a bájos és ifjú Chlovia-arc néz rá. Lelki gyötrelmeit azonban még inkább növelte az a tény, hogy a lány könnycseppeket törölt ki a szeméből.

- Chlovia, mi történt?

A lány arcáról eltűnt a szenvedés, vonásai kisimultak.

- Sikerült megegyezned a Fekete Anyával? - sóhajtotta.

- Igen - felelte Leon komoran. Aztán némi habozás után csak kibökte. - Azt mondta, nem kér biztosítékot, mert övé a lelked.

A lány arcán félelem villant. Egy pillanatra lehunyta a szemét.

- Akkor... a kezében tartja az életem.

- Most... - kezdte bizonytalanul Leon - emiatt a hívás miatt...

- Akkor lophatta el a lelkem, amikor még a tanítványa voltam. Így akart biztosítékot nyerni, hogy sohasem próbálok majd fölé kerekedni.

- De hát ez... borzalmas! A lány a fejét rázta.

- Nem. A Sötét Hatalmak őrködnek minden lélek fölött. Gan'yarának nagy árat kellene fizetnie, ha vissza akar élni a hatalmával. Nem, nem fog megölni, csak akkor, ha átvered...

- Ki fogom szabadítani Cholert! - ígérte Leon hevesen. - És gondoskodom róla, hogy ne kelljen rettegned! Erre megesküszöm!

9.
  
Három napon át haladtak háborítatlanul, a negyedik nap az előcsapatuk belebotlott egy ötven fős portyázó eemsi seregbe, de bekerítették őket, és jelentős veszteség nélkül lemészárolták őket mind egy szálig. Leon nem vett részt az öldöklésben, de egy domb tetején állt hátasával, és kényszerítette magát, hogy végignézze az egészet. Ha teljesíteni akarja a rá váró feladatokat, nem szabad irtóznia a vérontástól.

Nem sokat időztek a csatatéren, vonultak tovább délkelet felé, arMenien várának irányába. Kora délután fejvesztett iramban az egyik felderítőpáros azzal a hírrel tért vissza, hogy tőlük alig két órányira nagyobb létszámú eemsi csapatokat láttak. Egyenesen észak felé vonulnak, és a felderítőknek az az érzésük támadt, hogy ezek csak előőrsök, egy nagyobb sereg előtt haladnak.

- A Keorathba vonuló ünnepi menet - mondta azonnal az alakváltók kapitánya. - Szerencsére nem keresztezzük az útjukat.

Leon a kapitány meg két másik alakváltó kíséretében előrelovagolt a széles országutat körülvevő dombok közé. Egy nagyobb bozótosban hevertek az egyik domb tetején, és onnan figyelték az elvonuló mutánsokat.

Az, hogy Leonnak még a lélegzete is elállt, nem kifejezés! Ekkora sereget álmában sem tudott elképzelni. Ameddig csak ellátott, a mutánsok hosszú sorai kanyarogtak. Szabályos rendben masíroztak, többnyire gyalogosan, de akadtak kisebb egységek, amelyek ormótlan lószerű bestiákon lovagoltak. Aztán ismét egy újabb gyalogos sereg következett. Vége-hossza nem volt a roppant felvonulásnak. Ezrek és ezrek, tízezrek, vagy talán százezrek? Valamennyien fegyveresen, szakadt rongyokban, a legkülönfélébb torzulásokkal. Hogy mifélék lehettek, ebből a távolságból Leon nem látta, de egyenetlen mozgásukból gyanította, hogy nem kifejezetten emberi tartásúak, még ha két lábon járnak is.

Talán félóráig is hevertek ott néma csendben, figyelték a felvonulást, és Leon már-már azt hitte, álmodik, Mindig, amikor már arra gondolt, hogy a dombok mögüli kanyarból az utolsó sereg masírozott elő, állandóan újabb jelent meg. Nem tudta, mihez kezdett volna még az Éjkard hatalmával is - ekkora sereg ellen, ha óvatlanul beléjük rohannak.

Tekintetével Otoaakot kereste, azonban - bár minden csapatrész előtt hatalmas termetű alak lovagolt, egyik sem emlékeztetett a rettenetes, öt méter magas, potrohos, polipkarú, négylábú szörnyetegre. A csapatok fővezére valószínűleg valahol az élen haladt, és mire Leonék a helyszínre értek, a felvonulás már javában tartott.

- Micsoda roppant sereg! - suttogta Leon.

- Ez csak a hátvéd, nagyuram - jegyezte meg flegmán az egyik felderítő, és nyúlánk nyaka szinte meg hosszabbodott, ahogy a szemét meresztette. - A főhadtest már elvonult.

- Mintha csatába menetelnének - suttogta Leon. Azt hittem, ünnepet akarnak ülni.

- Egyetlen nép nem hódolt be nekik - hangsúlyozta sokat mondóan az alakváltó-kapitány. - Már csak Cherubion egyetlenegy birodalma meghódítatlan.

- Igen - mondta Leon. - Attól tartok, győzelemmel akarják tetézni az ünnepet. Elég a bámészkodásból! Vissza!

Csendben lovagoltak vissza a táborukba, és Leon homlokára ráncok telepedtek, mert örökösen a fenyegetően menetelő roppant sereg kísértette gondolatait.

Amint visszaértek, megelőzte az elésiető Chlovia kérdéseit.

- Kapcsolatba tudsz lépni telepatikusan a cherubokkal?

A lány ajkára kérdés tolult, de látva, milyen komor Leon, visszariadt.

- Csak Chlovissal... és ő már jóval előttünk jár...

- Vissza kell fordulnia, és figyelmeztetni Keorath minden népét! Láttuk Otoaak seregét. Az eemsik nem a Nagy Ünnepre mennek. Fegyveresek, millióan vannak. Pedig a cherubok csak egy kisebb méretű csoportot várnak. Otoaakot és a főtisztjeit. Keorath nem tud dacolni ennyi harcossal. A lány aggódva nézett rá.

- Azt mondod, több ezren vannak?

- Több ezren? Lehet, hogy több millióan is. Ez a sereg nem ünnepelni készül. És miért hagyná Otoaak, hogy egy parányi kis népcsoport dacoljon vele, amikor azokat könnyűszerrel az uralma alá is hajthatja.

Chlovia tekintete összevissza járt, mintha kiutat keresne, amelyen át megszökhetne a gyötrő gondolatok elől.

- Chlovis már nem érne vissza az eemsik előtt időben. Még ha a sejtésed nem is igazolódik be, akkor is felkészülten kell várnunk őket. Mit tegyek?

- A sereg lassan halad. Valaki talán megelőzhetné őket.

- Rám gondolsz?

- A te néped. Neked hisznek. Ha mást küldenék, csapdára gyanakodnának. Chlovia furcsán nézett hitvesére.

- Miért akarod, hogy menjek? Az igazat, Leon Silver! Neked nem a cherubok léte lebeg a szemed előtt. - Leon a fejét rázta.

- Nem. Az is, de az igazi ok más. Mi most egy várostromra indulunk. Hatalmas csata lesz. Nem akarom, hogy mellettem légy! Rám óriási feladat hárul. Nem tudnék rád vigyázni. És ha folyton azon járna az eszem, hogy vajon veled mi van, eleve kudarcra lennénk ítélve. És ha neked bajod esne a csatában, hiába lenne minden...

Chlovia felkacagott.

- És ezért küldesz inkább egy még halálosabb veszélybe? Ha igaz, amire gyanakszol, hamarosan Keorath lesz az a hely egész Cherubionban, ahol nem kívánnék lenni. Arról nem is beszélve, hogy a visszaúton könnyen a nagy sereg felderítőinek a kezébe eshetnék. Nem, Leon Silver, ilyen könnyen nem fogsz megszabadulni tőlem.

Leon biccentett.

- De igen. El foglak juttatni Keorathba a lehető legrövidebb úton. Melléd fogok adni egy alakváltót testőrnek és kísérőnek. Keorathban figyelmeztetned kell a népedet a hatalmas sereg közeledtére. De nem szabad ott sokat időznöd. Azon az úton, ahol én távoztam, mindazokkal a cherubokkal, akik megszívlelik a figyelmeztetést, azonnal útnak kell indulnotok arMegadownba. A melléd adott alakváltó biztosan fogja mutatni az utat azon az elkárhozott vidéken. Zárkózzatok be a várba, és minden létező szerzet segítségével készüljetek fel a védelemre. Az a vár, arMegadown vára erős, erős mágia védi, talán még Otoaak sem tud mit kezdeni vele. Ráadásul reménykedem benne, hogy nem fog eljutni a várhoz. Ha nem ismeri a pontos utat, áldozatul eshet az ottani csapdáknak. Én, amint itt végeztem, a kiszabadított félistenekkel azon nyomban a legrövidebb úton megindulok arMegadownba, és a segítségetekre sietek. - Leon hevesen gesztikulált magyarázat közben. Arra kapott észbe, hogy Chlovia tátott szájjal, döbbent arckifejezéssel mered rá.

- Jól hallottam? - hebegte a lány. - Három félistent mondtál? Te ki akarod szabadítani mind a hármójukat!

- Nem tehetek mást - magyarázta Leon. - Ez az egyetlen épeszű megoldás.

- Épeszű! - sikoltotta a lány rémülten. - Ez a legőrültebb megoldás, amit valaha hallottam! Leon! Az Éj Kardjával a kezedben bármelyiküknél erősebb vagy. De mind a hármuknál nem! Ha csak ketten összefognak, elsöpörnek a Karddal együtt...

- Éppen ez az! - vitatkozott Leon. - Nem fognak össze! Jobban gyűlölik egymást, mint amennyire a létüket becsülik. Ezek hárman sohasem fognak egyezségre jutni. Emlékezz csak, amikor ott álltak arLiannonban, az Ősi Lelkek Nyugvóhelyén egymást szorongatva... Inkább elpusztultak volna, semmint hogy bármelyikük is gyengítsen a fogásán. És én a gyűlöletüket fogom felhasználni. Az Éj Kardjával bármelyiküknél erősebb vagyok, kényszeríthetem arra, hogy engedelmeskedjen az akaratomnak. És egyikük sem ostoba... Érdekükben áll, hogy kiűzzék Cherubionból az eemsiket és megöljék Otoaakot. Külön-külön ráveszem mindegyiküket, hogy vesse be a hatalmát. Nem egymás mellett, egymástól függetlenül. Mindegyik csak a saját birodalmában. Aztán ha az eemsikkel végeztünk, a Karddal a kezemben majd megtalálom a módját, hogy külön-külön jobb belátásra bírjam őket. De ez még túl távoli téma.

Chlovia lehunyt szemmel állt, mintha nyitott szemmel nem bírta volna elviselni az imént hallottakat.

- Leon Silver - suttogta. - Te valóban őrült vagy! Ilyen ötlet épeszű ember agyában nem születhet. Őrült vagy, vagy tényleg te vagy Kevanaar! Nem, nem szabad ilyet tenned! Ha mindhármukat rászabadítod a világra, Cherubionnak vége! Még ha sikerül is felhasználnod őket Otoaak és hordája ellen, később nem lesz esélyed. Még ha nem is fognak össze, kitalálnak valamit, amivel szembe szállhatnak veled meg az Éj Kardjával, és a világra még sötétebb éjszaka vár, mint ezelőtt volt. Cherubionra pusztulás vár. Tehetetlenül vergődsz majd valamelyikük csapdájában!

- Kevanaar vagyok! Napról napra erősebbnek érzem magam. Előbb-utóbb vissza fogom nyerni a teljes hatalmam, és talán egyszer visszakapom az emlékeimet is. Azzal a hatalommal meg az Éj Kardjával a kezemben hogyan dacolhatna velem akár a három félisten együttesen is? - Chlovia értetlenül nézett rá, aztán lehajtotta a fejét.

- Azt mondod, Kevanaar vagy? - Leon vállat vont.

- Gondolj Romin'yarak szavaira. Meséltem neked. Aztán ez a sorsszerűség, ahogy becsöppentem Cherubion életébe, és egyre jelentősebb szerep jut nekem. Aztán ott van a mentális erőm, mely csak KwYeor ellen nyilvánult meg. Kinek van még ekkora mentális ereje Cherubionban? És a meggyőződés, mely egyre erősödik bennem. Én vagyok Kevanaar, és hamarosan azt is tudni fogom, mi történt velem, és miért hívnak most Leon Silvernek. Nézz rám, Chlovia, nem látod bennem az erőt? Nézz körül, látod mekkora sereg lesi a parancsaimat? És az Éj Kardja? Engedelmeskedik nekem. Ki szállhat hát szembe velem? Úgy lesz, ahogy elterveztem. Te elmégy figyelmeztetni a cherubokat, én megostromlom arMenien várát, megölöm Illoraqot, kiszabadítom mindhárom félistent, engedelmességre kényszerítem őket, legyőzöm az Elfajzottakat, és kivezetem Cherubiont ebből a hosszan tartó sötétségből! Mit szólsz hozzá?

Chlovia merőn nézte.

- Hogy mit szólok? Csak azt, hogy én Leon Silver asszonya vagyok, nem Kevanaaré. Mert én az esendő, kissé ügyefogyott Leon Silvert szeretem, nem a hatalmától megittasult Kevanaart. Mert ha Kevanaar vagy, akkor neked Zíliát kellett volna nőül venned, nem engem.

Chlovia elfordult, és el akart sietni, de Leon egy hirtelen mozdulattal elkapta a karját. Aztán el is engedte, mert elszégyellte magát durvaságáért. Chlovia előző szavai csak most hatoltak el a tudatáig, és igen szíven ütötték. Kissé leforrázva érezte magát.

- Ne haragudj! - mormolta. - Én most egy sereget vezetek. És ez a sereg csak addig követ, amíg azt látja, hogy a parancsnokuk erős és magabiztos. Ha gyengeséget mutatok, vége mindennek. Elvesztünk. És akkor elveszett Cherubion is.

- Tudom - mondta a lány. - És akkor is melletted maradok, ha Kevanaar leszel. De csak akkor, ha megígéred, hogy néha, legalább egy-két órára, visszavedlesz majd Leon Silverré. Mert én megijedek az olyan megittasult hadvezértől, aki túlbecsüli saját erejét... Leon, nem szabad mindhárom félistent kiszabadítanod! Csak egyet válassz!

Leon a fejét rázta.

- És ha azt kérdezem, melyiket, azt fogod válaszolni, hogy én vagyok az Éj Kardjának Lovagja, nekem kell döntenem. Szabadítsam ki az egyiket, de melyiket? És hogyan szabadíthatnám ki csak egyiküket, amikor mindhármójuk követőinek ígéretet tettem, hogy az ő istenüket fogom kiszabadítani? A Kardra esküdtem! - Chlovia megrázkódott.

- Egy frászt! Ebbe én nem szólhatok bele. Tedd, amit jónak látsz, Leon, és ne hallgass rám! Ostoba női fecsegés. Féltelek. Magunkat féltem. Mi lesz, ha te tényleg Kevanaar vagy?

Leon átölelte, aztán egy ideig csendben álltak, majd csókolóztak.

Aztán Chlovia mély lélegzetet vett.

- Sohasem foglak elhagyni, Leon Silver... Kevanaar... Hogyan akarsz eljuttatni Keorathba? Netalán mágiával?

Leon fanyarul mosolygott.

- Fel kell készülnöd az útra, én kiválasztom a testőrödet.

Elsietett, hosszan beszélt Al'thanggal, aztán maga mellé vette a kapitány által kijelölt alakváltót, szólt Chloviának, és a tábor széléhez siettek.

- Gan'yara! - kiáltotta Leon. - Gan'yara, szükségem van a segítségedre!

Alig telt bele néhány másodperc, lebegő szellemalak jelent meg a tisztás szélén, és hamarosan a Fekete Anya magas alakja és ismerős, szép arca formálódott ki belőle. Nem vált kézzel fogható testté; a boszorkány csak a szellemképét küldte el.

- Mit kívánsz? - hallatszott a recsegő basszushang.

- Tudsz nélkülözni egy wyvernt, hogy Chloviát és a testőrét biztonságosan Keorathba repítse?

- Keorath határáig. Bejutniuk önmaguktól kell.

- Mikor indulhatnak?

- Hamarosan. Más kívánság?

- Szeretném, ha arMenien ostrománál mellettem lennél, hogy meggyőződj Choler kiszabadításáról.

- Úgy lesz.

A szellemkép hangtalanul szertefoszlott, és kénes szag terjengett a levegőben. Leon türelmetlenül nézelődött. Nem kellett sokáig várnia, nagy szárnysuhogással egy wyvern ereszkedett le a tisztásra, fekete lidérclovasával a hátán, és vártak. Leon elbúcsúzott Chloviától.

- Holnap találkozok Chlovissal, és magam mellett fogom tartani. Amikor csak lehetőséged lesz, adj hírt magadról neki, hogy tudjam, minden rendben van-e! Kérlek, ne hagyd, hogy izgulnom kelljen miattad!
  
A lány elmosolyodott.

- Hogyan is mondhatnék ellent Kevanaarnak? - Aztán az alakváltóval együtt felkapaszkodtak a wyvern hátára, és a hatalmas sárkány komótosan felemelkedett, egy darabig a tisztás fölött lebegett, majd lusta szárnycsapásokkal eltűnt észak felé.

Leon sóhajtott. Aztán kihúzta magát, és végigsétált a táboron.

10.

Másnap nem sokkal esteledés előtt a folyóelágazásnál összetalálkoztak Chlovissal és csapatával. Nem volt valami népes társaság; alig tizenöten voltak, Chlovis, Volodyan meg még néhány furcsa mutáns, akiket Leon sohasem látott. Mindannyian keorok voltak.

Chlovis meleg szeretettel ölelte meg Ront, és hosszan veregette a vállát, aztán biccentett Leon felé.

- A húgom jelezte, hogy hamarosan itt leszel - dörmögte Chlovis. - Mi ez a marhaság Keorath végveszélyéről?

Leon pár szóban ecsetelte az északra vonuló sereget, s a mutánsok egy része azonnal indulni akart haza, ám Chlovis lehűtötte őket.

- Mi többet tudnátok tenni Chloviánál? Ő pedig már megérkezett. Bízzátok rá! A mi dolgunk, hogy a tábornok mellett legyünk. Mi leszünk a testőrsége. Vigyáznunk kell rá!

Leon közönyösen hallgatta a szarkasztikus szavakat. Mondjon Chlovis, amit akar.

- Egy napi járásra vagyunk arMenien várától - mondta. - Ti csak nekem engedelmeskedtek, senki másnak. Bármerre megyek, mindig kövessetek! Ez a csata jelentős lesz. Ha győzünk, a cherubok számára nagyon fontos, hogy mindenki lássa, ott voltak.

- Úgy lesz, sógor - biztosította Chlovis.

Másnap reggel folytatták útjukat, és a délután vége felé elértek az erdő széléhez, ahonnan jól láthatták a nyílt terepen emelkedő várat. Hatalmas, masszív építmény volt, hat szögletében bástyákkal, belül tornyokkal, belső erőddel. A bejáratnál a híd fel volt vonva, és a kaput vasrostély védte. A várárok vize szürkén kavargott. Elég kellemetlennek tűnt.
  
Leon elrendelte a letáborozást, és ismételten nem engedélyezte a tűzgyújtást. Az erdőben lapultak, és onnan lesték a várat.

Hamarosan leengedték a felvonóhidat, és egy kisebb csapat mutáns rúgtatott ki a poros földútra hatalmas jószágokon. Ha nem is egyenesen feléjük, de az erdő felé tartottak. Leon bólintott; pont erre várt.

Megragadta a kardját, és a hátasa felé sietett, de aztán meggondolta magát. Intett a várakozóan ránéző Al'thangnak.

- Feltétlenül élve! Lehetőleg zaj nélkül! Húsz alakváltó és tíz lovag kapaszkodott azonnal nyeregbe, és megindultak abba az irányba, amerre az erdei út kanyargott.

Leon csípőre tette a kezét, és a táborát szemlélte. Már régebben kedvére való jeleket fedezett fel. Harris katonái eleinte morgolódtak, hogy a bőrvértes nőfoglyokat szabadon engedtette, de aztán a nők - bár Leon minden csapategységet elkülönített - maguktól átjártak a férfitáborba, és hamarosan a Kard lovagjai is közelebb húzódtak. A határok kezdtek összemosódni, és ez jó. Eleinte még elhangzott egy-egy csípős megjegyzés valamelyik fél felé, néhányan szúrósan néztek a másik táborbelire, de aztán megnyugodtak a kedélyek. Ezek itt nem voltak ősi ellenségek, nem ők háborúztak egymással. A Fekete Anya seregeivel persze valószínűleg más lett volna a helyzet; de őket Leon éppen emiatt tartotta távol a többiektől. Chlovissal és mutáns társaival volt egy kis probléma, mert a kinézetük miatt mindenki kerülte őket. Azonban néhány óra múltán Leon azt fedezte fel, hogy Chlovis épp filozófiai kiselőadást tart egy csapat katonának, akik vigyorogva hallgatják, Volodyan meg még egy másik fickó pedig Sang testőrnőivel szűrte össze a levet.

Leon magához intette Harrist.

- Mi a véleményed?

Az őrmester előretolta a sapkáját, és megvakarta a tarkóját.

- Két lövegünk maradt, viszonylag tűrhető munícióval. Tűz alá vehetjük a falat, és ha a várárkon átjutunk valahogy, egy jó kis rohammal elsöpörjük a rohadékokat... - Leon elmélyülten töprengett.

- Kár, hogy nem maradt repülőnk vagy helikopterünk - kesergett Harris. - Légibombából hurcolunk még egy párat. Ha le lehetne dobni a várra, azonnal jobban érezném magam.

- Le lehet dobni. A wyvernekkel. - Harris elképedt.

- Fegyvert adni Choler mocskainak a kezébe? - Leon kihúzta magát.

- Ha ez a mi célunkat szolgálja, Harris!

- Igenis, uram.

Hamarosan visszatért Al'thang és csapata, nyolc foglyot hurcolva magával. Valamennyien Elfajzottak voltak, hosszúkás kutyafejjel, kificamodottnak tűnő végtagokkal, szőrös mellkassal. A foglyokat kikötözték a sátrak közé, a vezetőjüket becipelték a főnöki sátorba.

- Kettőt nem sikerült élve elfognunk - jelentette Al'thang.

Leon érdeklődve bámulta a vezért. Úgy nézett ki, mint egy gorilla; hosszú karja volt és hatalmas ökle. Roppant széles mellkasát fekete szőr lepte, szájából veszedelmes agyarak meredeztek.

Leon behívatta a sátorba Al'thangot, az alakváltók kapitányát, Harrist, a katonák parancsnokát, Alrienát, Sang testőrnőinek kapitányát és Chlovist, a keorok vezetőjét. Amikor mind a négyen megjelentek, intett, hogy adjanak helyet a fogoly mellett.

- Hogy hívnak? - kérdezte.

A fogoly gyűlölködő pillantást vetett rá, és nem válaszolt.

- Meg fogod mondani, hogy hívnak - jelentette ki Leon. - Tedd inkább önként, mint kényszerből! - A gorillaszerű alak a köteleit rángatta.

- Megöllek, rohadék! - morogta mély torokhangon. - Sohasem tudsz meg tőlem semmit! - Leon mosolyogva fordult hátra a kapitányaihoz.

- Melyikőtök tudná kiszedni belőle?

A négy kapitány egyszerre lépett előre, és egymás szavába vágva ecsetelték elképzeléseiket. Chlovis odáig ment, hogy hatalmas kezével megragadta a fogoly fejét, és tekergetni kezdte. Leon azonban finoman elhessegette onnan.

- Jobb ötletem támadt - közölte. - Idehívok még valakit. Gan'yara!

Néhány másodpercen belül megjelent a Fekete Anya lebegő szellemalakja a sátorban. A többiek döbbenten léptek hátra, olyan hatványozott volt a gonoszság-kisugárzása. Álmos tekintettel meredt Leonra.

- Nos?

- Szóra kell bírnunk a foglyot!

Gan'yara kecsesen odalibbent a kitágult pupillájú gorillához, két szellemkezét a széles homlokra helyezte, és felrikoltott. Egy pillanatra úgy látszott, mintha a szellemalak anyagiasult volna - a Fekete Anya ott állt előttük -, de aztán egy pillanatra rá, ismét csak a szellemalak lebegett. A fogoly feje azonban lebillent.

- Még valami? - kérdezte a Fekete Anya recsegő hangon.

- Maradj, kérlek!

A Fekete Anya biccentett. Kissé hátrébb lebegett a sátor széléhez, és onnan figyelt. Leon közel lépett a fogolyhoz.

- A neved?

- Merarrr - morogta engedelmesen a gorilla. Látszott rajta, hogy elkábult a Fekete Anya érintésétől.

- Hová indultatok?

- Őrjárat. Portya a környéken. Van-e valami szokatlan.

- Hányan vannak a várban?

- Úgy négyszázan. Nem tudom pontosan.

- Ki a parancsnok.

- Illoraq nagykodó.

- Mi az a nagykodó?

- A kodók uralkodnak a tudatlanok fölött. Illoraq nagykodó, Otoaak a főkodó.

Leon a homlokát ráncolta.

- Hány nagykodó vagy kodó tartózkodik a várban?

- Illoraq nagykodó, Arquast kodó, Merrr kodó, Amearrr kodó, Lidt alkodó, Remrast alkodó és Weqwed alkodó.

Leon mély lélegzetet vett. Tehát Illoraqon kívül lesz még más veszélyes ellenfél is.

- Hol tartják fogva a három félistent, Cholert, Sangot és Melant?

- A belső erőd legmélyebb tömlöcében. Otoaak mágikus köteléke tartja őket fogva. Senki sem tudja kiszabadítani őket.

- Hány foglyotok van rajtuk kívül?

- Rengeteg - felelte az eemsi, és megnyalta a szája szélét irdatlan nyelvével. - Minden nap kevesebb.

Leon megtudta, amit akart, hagyta, hogy a parancsnokai még kérdezzenek kedvükre információkat, mely szükséges lesz az ostromhoz, ő pedig még egyszer átgondolta a haditervet, melyen már napok óta töprengett. Aztán, amikor a fogolyhoz nem volt több kérdés, előrelépett, és végigjártatta tekintetét várakozó hadvezérein.

- Nos, a tervem a következő...

Másnap hajnalban tíz alakváltó - a portyára induló mutánsok alakját felvéve - a látszólag megkötözött Leonnal meg a tizenöt keorral óriási vágtában nyargalt arMenien vára felé. Három tehergépkocsi üldözte őket, és a platóról szórványos tüzet bocsátottak rájuk. A gépkocsik már csak alig ötven méternyire maradtak le. A foglyaikkal menekülő mutánsok őrült iramban vágtattak a várárkon túli kapu felé. Már alig fél mérföldnyire jártak.

A vár kapubástyáin nagy mozgolódás támadt; az őrök nyilván észrevették és felismerték a menekülőket. A felvonóhíd nyikorogva ereszkedett le, a rostélyokat felvonták. A mellvéden torz alakok jelentek meg íjjal vagy számszeríjjal a kezükben.

A menekülők bevágtattak a hídon a várba, és a hidat máris felhúzták, a vasrostélyt leengedték. Az üldöző kocsik kifaroltak, a rajta ülők gyors lövésváltásba bonyolódtak a mellvéden elhelyezkedő íjászokkal. Ám lőtávolon kívül maradtak, és a nyílvesszők messze előttük hullottak le.

A kocsik élesen fordultak. Ám nagy igyekezetükben egymásnak ütköztek, és kettő felborult. A harmadik platójáról leugráltak a katonák, hogy helyreállítsák a másik két járművet...

A gorilla külsőt felöltő Al'thanggal az élen az ál eemsicsapat ál foglyaikkal együtt belovagolt az erődbe, a kaput felvonták mögöttük.

Mindenfelől torz eemsik száguldottak a falhoz. Egy bőrvértes, négykarú fickó rohant eléjük három rongyos társával, és elkapta az élen haladó hátas kantárszárát.

- Merarrr! - ordította dühösen. - Mi van?

- Foglyok - ordította vissza a gorilla külsejű alakváltó-kapitány. - Ezek a kutyák meg üldöznek.

Közben a kapubástyánál nagy ordítozás és izgalom támadt. Egy háromszemű, alacsony fickó rohant oda.

- Felborult a szekerük, kodó nagyúr! Nem tudnak elmenekülni! Harminc puskafegyveres.

A négykarú fickó a levegőbe csapott, és ütése után szikrák röpködtek.

- Remras alkodó nyolcvan harcossal elfogja őket!

- Indulok! - ordította a háromszemű, és máris integetni kezdett az alvezéreinek. Hamarosan nyolcvan lovas hagyta el az erődöt. A felvonóhidat azonban ismét felhúzták.

- Merarrr! - ordította a négykarú kodó. - A fegyverek! Miért vannak a foglyoknál fegyverek?

A gorilla formájú Al'thang válasz helyett kardot rántott, és az eemsi tiszt felé sújtott. Az azonban mintha csak számított volna valami effélére, könnyűszerrel elkerülte a csapást, egy pillanat alatt kékes fény vonta be a testét, és egy kék fénylabda jelent meg a kezében.

- Merarrr! - ordította.

Leon előre rúgtatott, és kivonta az Éj Kardját. A Kard zümmögött és bíborszínben izzott, Az eemsi felkiáltott. Kék labdáját Leon felé hajította, ám a Kard egy villámgyors mozdulattal félrecsapta, és a lövedék oldalra pördült. Hatalmas dörrenés. Három eemsinek álcázott alakváltó repült ki a nyeregből a robbanástól. Leon azonban lesújtott az újabb kék labdát előhúzó kodóra, és a kard úgy szelte ketté, mint jó kés a vajat.

- A kaput! - parancsolta Leon. Ám ekkorra már az eemsinek álcázott alakváltók és a keor foglyok a kapuhoz robogtak, gyors de heves csatában levágták a kapuőröket, és elkezdték leengedni a felvonóhidat.

Mire a váron kívüli eseményeket bámuló eemsik felfogták, hogy mi történik, a keorok meg az alakváltók már felhúzták a vasrostélyokat, leengedték a felvonóhidat, és jó néhány hamarabb ocsúdó ellenfelüket levágták.

A kitáruló kapun át Leon látta, amint a három gépkocsira támadó nyolcvan eemsi lovasra még hét gépkocsi meg vagy száz gyalogos katona támad rá heves rohammal.

Leon úgy ment előre, mintha mindez álmában történne.

A felocsúdó eemsik dühödten ordítanak a várfalról. A belső erőd felől legalább százan dübörögnek elő. Leon meglengeti a zümmögő, szikrázó kardot, és elszántan várja őket. Akár mindegyiküket megöli, ha kell.

Ekkor azonban zúgó szélvészként legalább tíz wyvern érkezik a vár túlsó vége felől, a tó irányából, és amikor a várudvar fölé érnek, elengedik gömbölyű terhüket. Bombák robbannak. A vár egyik fala ledől. Torz eemsi testek repülnek. Mindent füst és por burkol be.

Leonra rárontanak az első támadók. S bár vannak vagy húszan, a Kard magától száll szembe velük. Minden csapásnál leszelt végtagok repülnek el, megcsonkított testek hanyatlanak le. Leont még mindig rengetegen veszik körül. A Kard nem tud kivédeni minden csapást, a vértezet azonban igen. Leon szeretne mentális pajzsot fejleszteni maga köré, a csata hevében azonban képtelen erre koncentrálni.

Már nem is látja, mit művel a Kard, csak megy előre, s a véres forgatag tisztul előtte. Az eemsik ordítva menekülnek a vérszomjas berserker elől. Hirtelen feltűnik egy hatalmas alak. Két karja van, de mindkettőben akkora kétkezes pallost forgat, hogy Leon már a láttukra is megborzong. A két kard egyszerre sújt Leon felé. Egyik derékban, a másik a nyakára. A nyakra irányzott vágást védi az Éj Kardja, ám derékban akkora ütés találja el a vértezetét, hogy Leon leesik a lováról a földre. Szerencsére csak az az egy hatalmas mutáns fér hozzá. A két kard újra felé csap. Leon arrébb hengeredik. Az Éjkard lángokat lövell magából. A hatalmas alak elejti mindkét kardját, a szeméhez kap, aztán az Éjkard csapásától a feje pörögve repül el a messzeségbe.

Leon máris talpon terem. Látja, hogy a kapubástyánál is elkeseredett csata folyik. A hatalmas Chlovis meglepő könnyedséggel szórja szét maga körül az ellenséget, és társai is tartják a fontos hídfőállást. Az első gépkocsik ekkor érik el a kaput. Távoli morajlás hallatszik, süvítés, aztán hatalmas robbanás. A két löveg most kezdett dolgozni. A wyvernek közben újabb bombákat hoznak, és most a belső erődöt szórják meg. Aztán mivel a bombák elfogytak - a hatalmas sárkányok leereszkednek a vár közepén, fekete alakok kászálódnak le a hátukról, és a lidércek nekiesnek a dühödten védekező eemsiknek.

Leonnak nincs ideje bámészkodni. Hárman támadnak rá, de ezeket röpke másodpercek alatt lekaszabolja a Kard. Úgy látszik, az átlagosakkal nincs probléma, csak a különleges képességekkel bíró kodók jelentenek némi gondot.

Leon látja, hogy a kapunál már nincs probléma. A keorok Chlovis vezetésével áttörik magukat a küzdőkön.

Leon a belső erőd felé tart. Vagy harminc eemsi állja útját.

- Illoraq! - üvölti. - Illoraq! Illoraq!

- Itt vagyok! - bömböli egy hang valamerről. Leon tekintete kutatva villan körül a csata forgatagában, ellenfelét keresve, de nem leli. A védműveken tombol a harc; Harris őrmester katonái bámulatos pontossággal szedik le a fedezékükből előmerészkedő mutánsokat. A túloldalon a wyvernek karmaikkal tépik az ellenfelet, s lángot okádnak a legmerészebbekre. A csata lényegében már eldőlt, de a mutánsok nem adják olcsón a bőrüket. Az előttük lévő falszakaszon egy hatalmas teknősbékára emlékeztető, ráncos, szarupikkelyes óriás alabárddal aprítja támadóit, miközben a fegyvergolyók kopogva pattannak vissza páncéljáról. Egy alakváltó nekiugrik, de nincs ideje befejezni a metamorfózist. A mutáns egy jól irányzott csapással kettészeli derékban. Leon megemeli a kardot, Harris azonban megelőzi. Egyetlen lövést ad le csupán, hihetetlen precizitással, és a mutáns holtan hanyatlik le: bal szeme helyén fekete kráter ásít.

Rohannak tovább. Leon fegyvere hideg fénnyel izzik, s olajozott könnyedséggel fordul jobbra-balra a kezében. Fájdalomüvöltések, fegyverropogás, acél csattanása az acélon. Három kisebb termetű mutáns bukkan fel előttük; kettőnek egy kecses ívű vágással nyesi le a fejét az Éj Kardja, a harmadikat Leon letiporja nehéz páncélzatában. Arra tart, amerre legsűrűbben tombol a csata, úgy sejti, ott fogja megtalálni az ellenséges vezért. Átveti magát egy bástyafokon, és lehemperedik valami törmelékhalom oldalán a belső udvarra, Néhány embere még mindig követi.

- Illoraq! Illoraq!

- Megyek!

És Illoraq jön. Keresztültörtet a harcolók véres zűrzavarán, s agyarait nyaldosva tart a páncélos óriás felé, aki szólította. Nem robusztus monstrum, mint Otoaak; csak átlagos termetűre nőtt, ám teste csupa ín és izom, akár a pattanásig feszített rugó. Négy karja közül a felső kettőben véres csatabárdot markol; horpadt sisakjából véreres szemű gorillapofa mered Leonra. Futtában levágja Sang egyik testőrnőjét, aki megkísérelt az útjába állni, s szabad kezeivel furcsa mozdulatokat végzett. Koncentrált energiasugarak süvítenek Leon felé szaggatott vonalban. Az Éj Kardja félfordulatot téve kivédi őket. Az energiasugarak surrogva csapódnak a földbe. Aztán a két vezér összecsap. A varázskard lesújt, mint a mennykőcsapás. Illoraq emberfeletti fürgeséggel perdül félre, s a fegyver csak a követ hasítja be mélyen ott, ahol az előbb állt. Ugyanakkor a két csatabárd kígyóként villan előre, s bár mindkettő kondulva pattan le a fekete sisakról, Leon agya meglódul a koponyájában az ütés erejétől. Kábán emeli föl a kardot, de túl lassan mozog. Illoraq már eltűnt a látóteréből. Az egyik csatabárd iszonyú erővel a hátán csattan, és szilánkokra törik a hátvasán, a másik pedig fürge mozdulattal kirántja alóla a lábat. Leon elzuhan.

Illoraq már nem tud elugrani, Leon másfél mázsás páncéljában csonttörő erővel préseli maga alá. Valami többször megroppan; Illoraq felordít. Leon kétségbeesetten küszködik, hogy kardjára támaszkodva talpra tornázza magát. Egy kéz ragadja hónaljon, és segít neki föltápászkodni. Illoraq a kövön vonaglik, utolsó csatabárdját azonban keményen szorongatja egyetlen épen maradt kezében. Abban a pillanatban, amikor a szörnyű súly eltűnik róla, meglendíti karját, s a csatabárd süvítve szeli a levegőt. Leon combvasát találja, s a fekete páncél úgy behorpad az ütéstől, hogy Leon felordít fájdalmában. Illoraqnak azonban már nincs ideje feltápászkodni. Valahonnan Chlovis érkezik: roppant méretű pörölyével lecsap, hogy kásává zúzza a mutánsvezér fejét. Illoraqnak azonban iszonyatosan kemény feje lehet; nem törik össze. Azonban a mutáns összerándul és elernyed. Szőrös szája sarkából vér szivárog, ám szemében gúnyos szikra villan.

- Késő... - hörgi.

- Mi késő? - ordít rá Chlovis.

- Piszkos cherub... - nyögi Illoraq. - Keorathon... már ez sem segít...

- Hol vannak a foglyok? - kiáltja Leon.

Illoraq véres habot köpve próbál felkönyökölni. Leon a torkának szegezi az Éjkard csorba hegyét. A Kardból bíborszínű láng tör elő. Illoraq rekedten felhördül. Leon borzalmas lökést érez a karjában, mintha egy lőfegyver rúgott volna vissza. A Kard hegyéből óriási bíborszínű lidércként Balamud szakad ki, felborzolódott szőrrel, s hatalmas karmait kegyetlenül a mutáns nyakába vájja.

- Illoraq! - rikoltja Balamud, és cuppanó zaj kíséretében letépi a haldokló busa fejét. Aztán az óriásdenevér elhajítja a vértől csöpögő fejet, s rikoltozva bújik vissza a Kardba!
  
A mutánsvezér halálával Leon agya hirtelen kitisztul, mintha az eddig rátelepedő köd egyszerre elillant volna.

Illoraq halálával az ellenállás lényegében megtört. Leon seregei előrenyomultak, csak itt-ott, a vár egy-egy elszigetelt szögletében tartotta még magát néhány kisebb csapat. Foglyok ejtéséről Leon külön nem rendelkezett, ám úgy tűnt, ez senkinek sem jut eszébe. A támadókban olyan engesztelhetetlen gyűlölet izzott az eemsik iránt, hogy nem kegyelmeztek senkinek. Vörös vérpatak csörgedezett a kapu környékén, és a behatoló sereg útját szétszórt hullák jelezték. Többnyire eemsik, de akadtak szép számmal Harris katonáiból, Alriena testőrnőiből, Chlovis keorjaiból, a Fekete Anya zombijaiból, sőt még három wyvern is ott hevert a leomlott toronynál. Kettőt a védők teletűzdeltek nyílvesszőkkel, a harmadik pedig túl közelről dobta le a bombát, és a detonáció őt is darabokra tépte. Mindkét oldalon jelentős volt a veszteség, de az erőd elesett.

Leon egy pillantással felmérte, hogy főemberei ott vannak a közelében, és intett.

- Le a várbörtönbe!

Ő rohant elöl, fémvértezetében dübörögve, talpig véres páncéljában lángoló, csikorgó varázskardjával olyan félelmetes látványt nyújtott, hogy az eemsik sikoltva futottak szét előle. Leon nem üldözte őket. Kettesével szedte a meredek lépcsőket, száguldott lefelé a sötét kazamatákba. A falon lógó fáklyák gyér fényét túlragyogta az Éj Kardjának tündöklése, és szinte nappali világosságot teremtett.

Hirtelen hatalmas eemsi ugrott elő egy sötét hajlatból, és roppant alabárddal Leon felé csapott. Az Éj Kardja félkört írt le, az alabárd csengve hullott a kőpadlóra a szőrös karral együtt, ami tartotta. Aztán a szörnyeteg kettéloccsantott koponyával dőlt el, s tűnt el a sötétben.

Más ellenállással nem találkoztak.

Nem kellett keresgélniük az utat, a varázskard szinte vonta maga után Leont a kanyargós folyosókon, ahol meredt szemű, csontsovány rabok bámulták őket idegenül a vasrácsok mögül. Néhányan Leon követői közül lemaradtak, és elkezdték kinyitogatni a cellákat.

Aztán egyszerre csak a folyosó véget ért, gigászi pókháló zárta el az utat. Az emberfej nagyságú szörny megrezzent jöttükre. Leon felemelte a Kardját, de Harris megelőzte. Odavágott egy kézigránátot. A pók szétrobbant, a vastag háló foszlányokban lógott. S három lépésre mögötte ott volt a keresett cella.

Karnyi vasrácsokkal, félméteres lakattal elzárt sötét helyiség volt. Ám amikor az Éj Kardjának fénye odavillant, meglepő látvány tárult a szemük elé.

A cella alját kocsonyás fekete mocsok borította, a tetején kékes gőz kavargott, s a kettő között a levegőben három aranysárga fénysugarakkal körülvett test lebegett. Olyan volt, mint az a mentális burok, melyet Godefroy és később Leon is használt, csakhogy ez szemmel láthatólag nem a külső, hanem a belső hatásoktól védett. Mintha gúzsba lettek volna kötve mentális sugarakkal. Olyanok voltak, mintha levegőben lebegő múmiák lennének. Bal szélen a mágus, fekete köpenyben, éjsötét arcával, vakítóan fehér hajával, a középső test rikító sárga köntösben, jobb szélen pedig a kicsi, szőrös alak, mellén a beszélő dobozzal.

- Choler, Sang, Melan! - kiáltotta Leon. - Most én ajánlok egyezséget!

Mindhárom alak megrándult, és amennyire a sárga kötelék engedte, odafordította a fejét. Három szempár meredt Leonra; Choler izzó tekintete szigorúan, Sang acélszürke szeme gonoszul és ugyanakkor vidáman, Melan apró szeme pedig értetlenül. Egyikük sem szólt.

Harris aggódva ugrott Leon elé.

- Hol van Melan? Azt ígérted, kiszabadítod! Azt...

- Én vagyok Melan, a technokrata! - hallatszott Melan jól ismert recsegő hangja a kis majom beszélődobozából. - Hol vannak a felettesei, Harris őrmester? Ki ez a páncélos alak?

Harris tátott szájjal meredt rá.

Sang élesen felkacagott.

- Leon Silver visszatért, hogy kiszabadítson bennünket! Üdvözöllek, barátom!

- Gan'yara! - parancsolta ellentmondást nem tűrő hangon Choler. - Vedd el tőle az Éj Kövét, és add a kezembe!

- Megállj! - kiáltotta Leon, és szembe fordult a Fekete Anyával, aki mindvégig a közelében tartózkodott. - Ne merj megtámadni!

A boszorkány a homlokát ráncolta. Szép arcára töprengés telepedett. Nem mozdult. Leon úgy fordult, hogy az egész társaságot szemmel tarthassa.

- Igen, visszatértem - szögezte le. - De nem Leon Silverként. Mindhárman jól tudjátok, ki vagyok. Kevanaar áll előttetek! - Sang ismét felkacagott. Leon nem zavartatta magát. - Kevanaar vagyok, és az Éj Kardját tartom a kezemben. Megölhetnélek benneteket, de én egyezséget ajánlok.

A három félisten szótlanul meredt rá. Leon folytatta.

- Ha nem teszünk valamit, Cherubion elpusztul. Lehet, hogy máris túl késő. Meg kell ölnünk Otoaakot és kiirtani a fajtáját, vagy visszazavarni őket Amrikba!

- Azt várod tőlünk, hogy szövetkezzünk a te parancsnokságod alatt? - recsegte Melan. - Ez valószínűtlen.

- Dehogy - jegyezte meg Sang flegmán. - Azt várja tőlünk, hogy külön-külön harcoljunk, aztán ha vége, felőle újra egymás torkának eshetünk. Nekem tetszik az ötlet.

- Szabadíts meg engem - mondta Choler -, és öld meg a másik kettőt! Nem lesz szükség rájuk. Én egyedül elég hatalmas vagyok ahhoz, hogy a tanítványaimmal és szolgáimmal legyőzzük az Elfajzottakat!

- Mindhármótokat el foglak engedni. Velem harcoltok, vagy visszatértek a birodalmatokba és kiűzitek onnan az ellenséget. Erre az időre fegyverszünetet kell kötnötök. Amelyikőtök megszegi, s a háborút saját céljaira használja, arra le fog sújtani a másik kettő dühe és az Éj Kardja. Áll az alku?

- Igen! - kiáltotta Sang azonnal. - Először nekem add ide az Éj Kövét!

- Ha odaadod neki - közölte hidegen Melan -, a kő hatalmát felhasználva eltűnik az Üvegpiramisba, és sohasem tér ide vissza. Sang felkacagott.

- Úgy van!

Leon a fejét rázta, és előrelépett. A mocskos fekete kocsonya sisteregni kezdett a vascsizmája alatt, de különösebben nem ártott neki. Visszafordult a kapitányai felé.

- Most teljesíteni fogom a nektek tett ígéretem, és mindhármójukat kiszabadítom.

Felemelte az Éj Kardját, és a hegyét óvatosan a Cholert beburkoló sárga kötelékhez érintette. A kard bíborszínben felizzott, s a fénypászma pengő hangot hallatva elpattant Choler derekánál. Aztán kissé fentebb újabb fényhúrokat metszett el. Rövid idő múlva Choler kiszabadult, és kipattant a cellából. Leon gyanakodva nézte; karddal a kezében tett egy lépést a mágus felé. Choler kihúzta magát, felvetette a fejét, és biccentett.

- Szavamat adom rá, hogy mindaddig veled tartok, és nem támadok mást az Elfajzottakon kívül, míg valamennyiükkel nem végzünk. De nem ígérem, hogy nem ölöm meg ezt a két patkányt, ha bemerészkednek a birodalmamba!

Leon elégedetten bólintott. A mágus távozni készült. Ekkor azonban megdöbbentő dolog történt! Az Éj Kardja megrándult Leon kezében, előreugrott, és Choler nyaka felé vágott. A bíborlángú penge sziszegve csapott le a mágus nyakára. Kellemetlen, csikorgó hang hallatszott, és a hófehér hajat vér szennyezte be. Choler feje féloldalt nyaklott, a bal vállára billent, és úgy lógott félig levágva. A torkából vér spriccelt. - Áruló! - jött a félig levágott fejből. - Ezzel véged! - Leon döbbenten felkiáltott, és a másik kezével is elkapta a kard markolatát, úgy próbálta visszarángatni. A Kard azonban erőnek erejével a megtántorodó mágus felé csapkodott volna. Pontosan olyan volt, mintha Leon egy acsarkodó kutyát próbált volna visszafogni. Eredménytelenül. A Kardból most vörös lángok törtek elő, és a penge ismét Choler nyaka felé lendült. A mágus azonban - félig levágott feje ellenére - most már védte magát. Bal karjával a penge felé csapott. Vörös mentális burok villant a teste köré, s a Kard vöröse egy pillanatra egybeolvadt karja vörös fényével. Szikrák pattogtak, sercegő hang hallatszott. A mágus jobb tenyeréből apró fénygömbök vágódtak ki, átsüvítettek a levegőn, és Leon véres páncélján pukkantak szét. Leon felordított, és másodpercekre lebénult. Mintha áram ütötte volna meg. Keze elernyedt a Kard markolatán, és az önálló életre kelt fegyver csikorogva vágott bele a mágus bal kezébe, és lemetszette a csuklóját. A penge újra nagy kört írt le.

- Ne! - kiáltotta Leon.

A mágus szájából véres buborék bukkant elő, és Leon felé lebegett. A lemetszett kéz az ujjakon járva - hatalmas pókként - megindult Leon felé, elkapta a lábszárát, összeszorult, és hatalmas erővel szorította össze a lábvértet. Leon úgy érezte, csontjai összeroppannak a présszerű szorítás alatt.

A Kard közben még mindig a mágust támadta. Most a bal térdnél találta el, ott forrt össze a vörös ragyogás. Choler szeme felizzott, vörös villámok sercegtek keresztül a levegőn, s a Kardba csapódtak. Az Éj Kardja megrándult, sikoltó-csikorgó hangot hallatott, és térdből lemetszette a mágus bal lábát.

A gigászi csatára az alvezérek között érthetetlen tumultus tört ki, mintha valami ismeretlen hatalom megtébolyította volna őket. Az alakváltó-kapitány orvul leszúrta az egyik keort, aztán hirtelen felvette Chlovis alakját, és rátámadt a megdöbbent keor vezérre. Harris rálőtt egy másik alakváltóra. Volodyan rávetette magát Alrienára, aki orvul le akarta szúrni az igazi Chlovist. Óriási csetepaté támadt. A Fekete Anya kilépett a forgatagból Choler és Leon kettőse felé.

Leon még mindig a markolatot rángatta.

- Gan'yara! - sikoltotta. - Segíts visszafogni! Nem én akarom megölni, hanem a Kard!

- Gan'yara! - sziszegte Choler. - Pusztítsd el a Kard Őrét!

A Fekete Anya előrelépett. Aztán karba tett kézzel, mereven állt.

Az Éj Kardja süvítve vágott Choler jobb vállára, és most valamivel csökkent az ellenállás: szinte egyből átszelte Choler mentális burkát. A jobb kar dübbenve esett a földre, és füstölni kezdett. Kénes bűz töltötte be a levegőt. A füst egyre sűrűbb lett. Közben az előbbi színes buborék Leon sisakrostélyához lebegett, ott szétpukkant, és átható bűz vágott Leon orrába. Leont gyötrő hányinger kínozta, és a szemébe könnyek szöktek. Úgy elgyengült, hogy elejtette volna a Kardot. Ám hiába eresztette el a markolatot, az Éj Kardja erősen simult a markába. A Kard fogta őt, nem pedig fordítva!

A Kard most már szinte akadálytalanul szabdalta Cholert, ahol érte.

- Gan'yara! - üvöltötte Choler kétségbeesetten. - öld meg a Kard Őrét, különben végem!

A Fekete Anya arcán kegyetlen mosoly jelent meg, egy lépést tett előre, mindkét tenyerét Leon felé fordította, és mormogni kezdett.

- Ne! - kiáltott Leon. - A Kard az, nem én! - A Fekete Anya felkacagott rettenetes hangján, majd nagyot kiáltott, hirtelen Choler felé fordult, és két tenyeréből ellenállhatatlan szikraesőt zúdított véres mesterére. A záporozó tüzes parazsak elsodorták Choler megcsonkított testét, és nekicsapták a túlsó falnak. A mágus felsikoltott. A szikrák öklömnyi réseket égettek mentális burkába. Fekete köpenye most már olyan volt, mint egy vörösen izzó, lyukacsos nagykabát. A Kard odavonszolta magával a szédelgő Leont a túlsó falhoz, és ott csépelte, vagdalta Choler testét, ahol érte.

Choler összeszabdalt teste még utoljára felmagaslott, mentális burka vörös golyóvá tömörödött, és a boszorkány lába elé pattant. Hatalmas robbanás rázta meg a levegőt, és a Fekete Anya cafatos ruhában, megfeketedett végtagokkal, kábultan tántorgott egy darabig. De csak egy darabig.

A robbanás szétszórta az összekapaszkodott küzdőfeleket.

Gan'yara éles, sikoltásszerű hangot hallatott. Egyetlen rövid sikkantás volt, de olyan erővel irányozta a mágusra, hogy a rettenetes hangtól Choler mellkasa kettérepedt. A mágus teste lehanyatlott a vértől iszamos padlóra, ám a Kard még ott is darabolta apró cafatokra.

- Én vagyok Monarakh ura! - sivította a Fekete Anya a szédelgő Leon felé. - Chlovia lelke az enyém! Engedelmeskedj nekem, Éj Kardjának Őre!

Ekkor azonban ismét meglepetés történt. Míg a Fekete Anya a mágust támadta, nem vette észre, hogy Choler levágott jobb keze kígyóvá változik, és odasiklik a lábához. Most villámgyorsan felkúszott a köpenyén, és a nyakára fonódott. A Fekete Anya mindkét kezével a nyakához kapott, próbálta lefejteni a kígyót, az arca elkékült, és levegő után kapkodott.

Tántorogva indult meg Leon felé. Az Éjkard felemelkedett, hogy lecsapjon a kígyóra. Ekkor azonban egy rövid nyílvessző fúrta át Gan'yara torkát, és Ron kiáltása hangzott fel a folyosó felől.

- Ron most is talál!

Leon kábán meredt a boszorkányra. A nyílvessző a kígyót és a Fekete Anya nyakát egyaránt átfúrta. Gan'yara a torkához kapott, a szeme kidülledt, szépséges arca roppantmód megváltozott. Ráncos lett, aszott, ajka megfeketedett, fogai kihullottak, a feje koponyaszerűvé vált. Aztán eldőlt, mint egy zsák. A teste azonnal oszlásnak indult, és rothadásszag terjengett a levegőben.

Leon alvezérei veszett állatokként tépték-marcangolták egymást. Most kezdtek felocsúdni.

- Abbahagyni! - ordította, és a levegőbe csapott az Éjkarddal, csak úgy sercegett a levegő.

Az események hatására felkorbácsolt indulatok alább hagytak, és a még életben lévők felhagytak a küzdelemmel. Két alakváltó és három keor hevert a földön, Harris több sebből vérzett, Chlovis furcsa szögben tartotta egyik karját, és Alriena arcát úgy összeverték, alig lehetett felismerni.

- Mit akartok? - kiáltotta Leon. - Én teljesítem az ígéretem. Kiszabadítom az isteneteket. Cholert az Éj Kardja ölte meg! Képtelen voltam visszafogni.

A harcoló felek morogva húzódtak vissza. Leon szorosan megmarkolta a Kard markolatát és dühösen meredt rá. Aztán a még mindig mágikus kötelékekben lévő két félistenhez fordult.

- Hallottátok, Cholert nem én öltem meg, hanem a Kard. Ő uralt engem. Ha most elvágom a köteléketeket, nektek támadhat. Megpróbálom visszafogni, de...

- Add át nekem az Éj Kövét - recsegte Melan. - Az az egyetlen biztonságos megoldás. - Leon nem sokáig mérlegelte a lehetőséget.

- Nem. Döntsétek el ti: elvágjam a kötelékeiteket, vagy sem?

- Hát persze! - kacagott Sang. - Kockáztassuk meg!

- Nem - mondta határozottan Melan. - Én képtelen lennék dacolni a Karddal. Szabadítsd ki Sangot, nekem add át az Éj Kövét, a Kardot pedig pusztítsd el!

- Miért kellene elpusztítanom az egyetlen fegyveremet?

- Mert ez már nem a te fegyvered. Te vagy az ő eszköze. A Kard úrrá lett rajtad. Láttam. Saját céljaira fog felhasználni.

- Nem bánom - vont vállat Leon. - A Kard az egyensúly őre, Cherubion érdekeit szolgálja, céljaink egybeesnek.

- Dehogy! - morogta Melan. - Ez a Kard az Entrópia megtestesülése. Minden hatalom ellen fordul. Megölte Cholert, meg fogja ölni Otoakot, de megöl majd engem is, Sangot is, és a végén téged is. Ez a fegyver az Éj Kardja! Arra kovácsolták, hogy Cherubionra örök éjszakát borítson és megakadályozza a fejlődést. Arra kovácsolták, hogy elpusztítsa mindazokat, akik rendet tehetnének az anarchikus állapotokban. Épp az olyanok ellen, mint amilyenek mi vagyunk, mint amilyen Kevanaar.

- Én máshogy tudom - mondta Leon. - Ez az egyensúly kardja.

- Az entrópia és az egyensúly testvérek - nevetett Sang. - Engem nem érdekel. Szabadíts meg, őt pedig hagyd kötelékben, ha úgy akarja!

- Pusztítsd el a kardot, Leon! - ismételte Melan. Vidd el arLiannonba, és lökd abba a lila vulkánba, ahol én is majdnem a vesztemet leltem. Ha nem is pusztul el, ne találja meg soha senki! - Leon mogorván nézett maga elé.

- Te hoztál Cherubionba - mondta kisvártatva Sangnak -, te mindig is tudtad, hogy Kevanaar vagyok. Igaz? - Sang nevetett.

- És ha tudtam?

- Mi történt velem? Ha Kevanaar vagyok, hogyan lettem Leon Silver? Hogyan kerültem a... abba a távoli világba, Le Sentierbe?

- Nem én hoztalak a palotámba - sziszegte Sang. Te magad kerültél oda. Nem voltál magadnál, furcsa dolgokat zagyváltál össze valami álomvilágból. Hát álmot bocsátottam rád, és az álomból már Leon Silver néven ébredtél fel. Cherubionról, igazi önmagadról mit sem tudtál. Ekkor gondoltam arra, hogy megpróbállak felhasználni a magam céljaira, mielőtt öntudatra térsz. Most ez megtörtént. Ismét engedelmes tanítványod vagyok, Kevanaar.

- Hazudsz!

- Még most sem emlékszel, mesterem? - A félisten szavai kissé gúnyosan csengtek, Leon gyanakodva nézett rá. Mindez igaz is lehet, de az sem kizárt, hogy csak most találta ki az egészet. Mindegy.

- Szerinted is meg kell szabadulnom az Éj Kardjától?

- Ha elvesztegeted a frissen szerzett hatalmad, hogyan akarod legyőzni Otoaakot? Egyszer már sikerült, de akkor öt tanítványod volt, s kettő elesett a csatában. Most, ha a technokrata gyáván lapul tovább, csak két hatékony segítőd lesz ellene: én meg az Éjkard.

- Segítesz elpusztítani az Elfajzottakat.

- Mi mást tehetnék?

Leon nem akart gyanakvást mutatni, de felkészült rá lelkileg, hogy szükség esetén azonnal felöltse a mentális burkát, ha Sang nekitámad. És arra is felkészült, hogy erőnek erejével próbálja visszatartani az Éj Kardját, ha az újra önálló életre kel.

A Karddal elmetszette Sang mágikus kötelékeit. A félisten felegyenesedett, nyújtózkodott, és vidámabbnak látszott, mint valaha. Az Éj Kardja meg se rezzent, nyugodtan simult Leon tenyerébe. Leon Melanra pillantott.

- Most sem kockáztatod meg?

- A veszély mértéke kalkulációim szerint legalább hetven százalék. Jelenlegi helyzetemben alig húsz százalék. Maradok.

Sang felkacagott.

- Tudja, hogy amint Otoaak meghal, a béklyója magától elgyengül.

Melan nem szólt semmit.

- Maradj akkor! - mondta Leon. - Rajtam nem múlik.

Kisietett az előtérből, és a meredek lépcsőfokokon felszáguldott a várudvarba. Kapitányai buzgón követték.

A várudvaron már úgy-ahogy nyugalom honolt. A csata szemmel láthatólag véget ért. Mindenhol halottak hevertek, sebesültek kötözték egymást, és a nemrég kiszabadult foglyok találkoztak ismerőseikkel, barátaikkal, rokonaikkal, szeretteikkel, vagy épp új ismeretségeket kötöttek. Valahonnan súlyos boroshordókat gurítottak elő, és csapra ütötték őket. A csatában megszomjazott emberek mohón vedelték.

Leon a kísérőihez fordult.

- Az első csatát megnyertük - mondta ernyedten -, de a háború nagy része még csak most következik. Nem tudom, hogyan szállhatnánk szembe azzal a hatalmas sereggel, melyet Keorathba vonulni láttunk, de valahogy meg kell tennünk. Az egymásnak tett ígéretünk ezennel véget ért, ha akarnak, elmehetnek... De ha továbbra is elfogadják a parancsnokságomat, megyünk tovább. Én Kevanaar vagyok, Cherubion igazi istene... bár még az igazi hatalmam nélkül, de napról napra erősödöm. Velem tart egy tanítványom, Sang, aki viszont jelentős hatalommal bír. És nem utolsó sorban itt az Éj Kardja. Még ha kevesen vagyunk is, képviselünk akkora erőt, hogy szembeszállhassunk az Elfajzottakkal. Nos, ki tart velem?

Elsőnek Alriena szólalt meg. 

- Én és társnőim követjük Sangot akár a pokolba is.

- Harris?

Az őrmester vállat vont.

- Meg kellene kérdeznem a fiúkat... de azt hiszem, kijelenthetem helyettük is, hogy inkább magát követjük, mint azt a szőrös kis majmot, aki Melannak mondja magát. Nem akarok a többiek véleménye előtt dönteni, de kijelenthetem, én maga mellett szavazok, uram.

- A cherubok nevében én is, sógor - biztosította Chlovis. - Főképp, ha a húgom is kitart melletted.

- Kösz. - Leon az alakváltó-kapitányra pillantott. - Al'thang? - Az alakváltó bólintott.

- Mindaddig szolgáljuk önt, amíg a Kardot szolgálja! - Leon a távolban pihenő hatalmas sárkányfajzatok felé pillantott. Choler sötét ármádiája nem vett részt a csatát követő mulatozásban. Komoran álltak a lerombolt északkeleti torony tövében.

- Tartok tőle, hogy korábbi szövetségeseinket elvesztettük - jegyezte meg Leon. - Megpróbálom meggyőzni őket, de félő, hogy nem fog menni. Menjenek, pihenjenek!

Ő is támolygott a fáradtságtól. Amerre ment, a katonák megéljenezték, és harsányan üdvözölték. Leon ernyedten intett vissza feléjük.

A baljóslatú ármádia előtt egy alacsony, fekete köntösű alak fogadta. Csuklyája alól gennyes, zöldes arc, sárga agyarak villantak elő. Görnyedt tartással támaszkodott botjára, melynek végén egy varangyosbéka ült. Leon tudta, hogy látta már ezt az alakot valahol, de nem jött rá, hogy hol.

- Te vagy a vezető? - kérdezte Leon a vízihulla kinézetű kis gnómot.

- Most én - felelte az. - A nevem Ishabar, a Sötét Láng szolgálója. Mit kívánsz?

- A Fekete Anya elpusztult - mondta Leon kertelés nélkül. - Choler úgyszintén. Egymásnak estek. - A kámzsás alak enyhén meghajtotta a fejét.

- Mindezt tudom - közölte. - Mit kívánsz még tőlünk?

- Szükségem van az erőtökre Otoaak és Elfajzott társai ellen. Azt akarom, hogy tartsatok velünk továbbra is, úgy mint eddig.

A fekete kámzsás bólintott.

- Valószínűleg a Sötét Láng Ura is így akarja majd.

- Micsoda? - hökkent meg Leon. - Hiszen Choler meghalt!

- A hierarchiában következő személy veszi át a helyét. Choler meghalt, Gan'yara úgyszintén, másvalaki lett a Sötét Láng Ura.

- Azt hittem, te...

- Nem.

- Hol találom őt?

- Egy wyvernen messze északra repült, a te parancsodra.

Leonban furcsa gyanú támadt.

- Ki következik a hierarchiában Gan'yara után?

- A tanítványa, Chlovia.

Leon leroskadt egy ledőlt kőtömbre, és nevetett, csak nevetett, míg többen is oda nem gyűltek, hogy megnézzék, mi lelte.

Leon elalvás előtt rövid tanácskozást tartott alvezéreivel, aztán amikor mind elhagyták a tanácskozótermet, az asztalra könyökölt, és sokáig bámult maga elé.

Chlovis semmi hírt nem kapott a húgától. Ki tudja. merre jár és mi lett vele? Sikerült vajon időben értesítenie a cherubokat és ezóta már arMegadownban ülnek? Vagy a menekülők belerohantak Otoaak tengernyi seregének valamelyik portyázó bandájába? Foglyul estek, vagy... És egyáltalán mi folyhat most északon? Vajon az eemsik között is akadnak olyan telepatikus testvérek, mint Chlovis és Chlovia? Mert ha igen, akkor lehet, hogy ezóta Otoaak már értesnlt a veszélyről és teljes gőzzel masíroznak visszafelé.

Aztán a küldetésére gondolt. Ő Kevanaar. A múltja még nem tisztázódott, de talán egyszer arra is sor kerül. Kedvezően alakulnak a dolgok. Az alakváltók a Kardot szolgálják, és ő az Éj Kardjának Őre. A cherubok mellette állnak. Sang segíteni fogja, s ezzel minden népe mellé fog állni. Melan nem segíti ugyan, de az emberei elpártoltak tőle, s ők is Leont támogatják. Choler csapatai is mellette lesznek, ha Chlovia parancsol nekik. Tehát látszólag egész Cherubion egyesült az Elfajzottak ellen.

Boldognak kellene lennie, mégis kétségek gyötrik. A Kard miatt. Az Éj Kardja már többször is úrrá lett rajta. Ki tudja, nem veszi-e át rajta véglegesen a hatalmat, vagy nem öli-e meg őt is?

Most értette csak meg, mi történt Myor Thurgossal. A Kard úgy ítélte meg, hogy alkalmasabb ember érkezett a feladatra, hát megölte a régit. Mi lesz, ha ő is úgy végzi, mint a Kard előző gazdája?

Kihúzta az alig pislákoló fegyvert, lerakta az asztalra, és hosszan nézegette. Szerette volna, ha előbújik belőle a denevér, hogy számon kérhesse tőle a tetteit, de sejtette, hogy erre nem fog sor kerülni.

Mit tegyen? Pusztítsa el az Éj Kardját úgy, ahogy Melan tanácsolta? Akkor oda lesz a hatalma, és ki öli meg Otoaakot, ha ő nem?

Visszarakta a kardot a hüvelyébe, és az asztalra borulva elaludt. Szörnyen kimerült volt. És ha Otoaak hatalmas seregére gondolt, még fáradtabb lett...