NNCL135-274v1.1

Robert A. Heinlein

Angyali üdvözlet

A mű eredeti címe:
STRANGER IN A STRANGE LAND

© 1961 by Robert A. Heinlein

Fordította: Gálvölgyi Judit

Hungarian translation © JLX KIADÓ

A sorozat főszerkesztője:
LAUX JÓZSEF

Minden jog fenntartva / All rights reserved

ISBN 963 7822 56 9

Nyomta és kötötte az Alföldi Nyomda Rt.
A nyomdai megrendelés törzsszáma: 4376.66-14-2
Készült Debrecenben, az 1993. évben
Felelős kiadó: Laux József
Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

SZÁRMAZÁSA: EMBERI; SZÜLETÉSI HELYE: MARS 

Van Tromp kapitány úgy vélte, ideje jelenetet rendeznie. 
– Ez a Smith nevű ember... Ez az “ember"! Hát nem látja hogy nem az? 
– Micsoda? 
– Smith... nem... ember. 
– Tessék? Magyarázza meg, kapitány. 
– Smith intelligens lény, akinek emberek az ősei, de sokkal inkább marslakó, semmint ember. Amíg mi oda nem mentünk, nem is látott embert. Marslakóként gondolkodik, marslakóként érez. Olyan faj nevelte, amelyben nincs velünk semmi közös – még nemük sincs. Származásában ember, környezete folytán marslakó... 

Robert Cornognak,
Fredrick Brownnak,
Phillip Jósé Farmernak

Tartalom

Első rész 		KÉTES SZÁRMAZÁSA 
Második rész           ABSZURD ÖRÖKSÉGE 
Harmadik rész         KÜLÖNÖS NEVELTETÉSE 
Negyedik rész          BOTRÁNYOS PÁLYAFUTÁSA 
Ötödik rész              BOLDOG VÉGZETE 

Első rész
KÉTES SZÁRMAZÁSA

I.

Egyszer volt, hol nem volt egy Valentine Michael Smith nevű marslakó. 
Az első emberi Mars-expedíció tagjait annak az elvnek az alapján választották ki, hogy az emberre a legnagyobb veszély maga az ember. Abban az időben, nyolc terrai évvel az első emberi kolónia alapítása után a Lunán a bolygóközi utazás az emberek számára kizárólag szabadeséses pályán volt megoldható: a Terrától a Marsig kétszázötvennyolc földi napig tartott, visszafelé ugyanennyi ideig, ráadásul a Marson négyszázötvenöt napot kellett várakozni, amíg a bolygók visszajutottak a visszautazás pályáját biztosító helyzetbe. 
A Követ csak úgy tudta megtenni az utat, hogy egy űrállomáson újra föltankolt. De a Marsról már visszatérhet – ha nem zuhan le, ha találnak vizet a reaktortartályok föltöltéséhez, ha nem üt ki balul ezernyi dolog. 
A majdnem három terrai éven át összezsúfolt nyolc ember jobban megfért egymással, sokkal jobban, mint ahogyan az emberek általában szoktak. A csupa férfiakból álló legénységet, mint egészségtelent és labilisat elvetették. Négy házaspárt véltek az optimális megoldásnak, ha ebben a fölállásban sikerül megfelelő képzettségű szakembereket találni. 
A fővállalkozó Edinburgh Egyetem alvállalkozónak adta ki a legénység összeválogatásának feladatát: a Szociológiai Tudományok Intézetének. Az intézet kiszűrte a koruk, egészségi állapotuk, gondolkodásmódjuk, képzettségük vagy vérmérsékletük miatt alkalmatlanokat, s még mindig kilencezer lehetséges jelöltjük maradt. A megkívánt foglalkozások a következők voltak: asztrogátor, orvos doktor, szakács, gépész, hajóparancsnok, szemantikus, vegyészmérnök, elektromérnök, fizikus, geológus, biokémikus, biológus, nukleáris mérnök, fényképész, a hidropónikus növénytermesztés szakértője, rakétamérnök. A nyolc, ilyen képzettséggel bíró jelentkezőnek sok száz kombinációja állt rendelkezésre; három ilyen kombináció fordult elő házaspároknál – csakhogy a pszichodinamikusok, akik az összeférhetőségi tényezőket vizsgálták, mind a három esetben rémülten emelték az égre a kezüket. A fővállakozó azt javasolta, hogy az összeférhetőség terén csökkentsék a követelményeket; az intézet erre fölajánlotta, hogy visszaadja egydolláros tiszteletdíját. 
A gépek egyre csak ellenőrizték a halálesetek, visszalépések, új jelentkezők miatt folyamatosan változó adatokat. Michael Brant tartalékos űrhajó-kapitány, fizikus, aki harmincévesen már a Hold meghódításának veteránja volt, kapcsolatai voltak az intézetben, valaki kikereste számára az olyan egyedülálló, nőnemű jelentkezők nevét, akik (vele együtt) beleillenének a legénységbe, majd az ő nevét ezekkel a nevekkel párosítva átfuttatta a gépeken, hogy melyik kombináció lenne problémamentesen elfogadható. Ennek az lett az eredménye, hogy a kapitány repülőgépre pattant, elszállt Ausztráliába, és megkérte doktor Winifred Coburn, egy nála kilenc esztendővel idősebb vénlány kezét. 
Fények villantak, kártyák ugrottak ki, – összeállt a legénység: 
Michael Brant kapitány, parancsnok, pilóta, asztrogátor, kisegítő szakács, kisegítő fényképész, rakétamérnök; 
Dr. Winifred Coburn Brant, negyvenegy éves, szemantikus, gyakorló ápolónő, raktáros, történetíró; 
Mr. Francis X. Seeney, huszonnyolc éves, első tiszt, másodpilóta, asztrogátor, asztrofizikus, fényképész; 
Dr. Olda Kovalic Seeney, huszonkilenc éves, szakácsnő, biokémikus, a hidropónikus növénytermesztés szakértője; 
Dr. Ward Smith, negyvenöt éves, orvos és sebész, biológus; 
Dr. Mary Jane Lyle Smith, huszonhat éves, nukleáris mérnök, elektromérnök és hajtóműtechnikus; 
Mr. Sergei Rimsky, harmincöt éves, elektronikai mérnök, vegyészmérnök, gyakorló gépész és szerelő, hidegkémikus; 
Mrs. Eleanora Alvarez Rimsky, harminckét éves, geológus és szelenológus, a hidropónikus növénytermesztés szakértője, 
A legénységben megvolt mindenfajta szakma, amelyre csak szükség volt, bár néhányan intenzív képzés segítségével tanultak meg egyet s mást a fellövés előtti hetekben. S ami ennél is fontosabb mindezek az emberek összeférhetők voltak egymással. 
A Követ elindult. Az első hetekben rádióamatőrök is vették az adásaikat. Amint a jelek gyöngültek, a földi műholdak továbbították őket. A legénység egészségesnek és boldognak tetszett. Az ótvar volt a legkomolyabb baj, amellyel dr. Smith-nek föl kellett vennie a harcot – a legénység megszokta a szabadesést az első hét után nem volt szükség a hányinger elleni gyógyszerekre. Ha Brant kapitánynak akadtak fegyelmezési gondjai, hát nem jelentette őket. 
A Követ parkolópályára állt a Phobosz pályáján belül, és két héten át fényképezték a felszínt. Aztán Brant kapitány a következő rádióüzenetet küldte: “Holnap GST 1200 órakor leszállunk kissé délre a Lacus Solitól.”
Több üzenet nem érkezett. 

II.

A Földön egy negyed évszázad telt el, amíg a Marsot ismét emberek keresték föl. Hat évvel a Követ elhallgatása után a La Société Astronautique Internationale által szponzorált Zombi távirányított űrszonda szelte át az űrt, orbitális parkolópályára tért, azután visszajött. A robotjármű készítette fényképek az emberi mérce szerint kevéssé vonzó világot mutattak; a szonda műszerei megerősítették, hogy a Mars légköre ritka és az emberi élet számára nem megfelelő. 
Ám a Zombi képein látszott az is, hogy a “csatornák” értelmes lények mérnöki alkotásai, más részleteket pedig városromoknak véltek. Élő legénységből álló expedíciót is indítottak volna, ha nem jön közbe a harmadik világháború. 
Viszont a háborúnak és a késlekedésnek az eredménye egy lényegesen erősebb expedíció lett, mint amilyen a nyoma veszett Követé volt. A szövetség Bajnok nevű hajója, amelynek legénysége tizennyolc férfiból állt, és huszonhárom önként jelentkező férfi telepest szállított, a Lyle-hajtómű segítségével tízenkilenc nap alatt tette meg az utat. A Bajnok a Lacus Solitól délre szállt le, mivel van Tromp kapitány kutatást akart indítani a Követ után. A második expedíció naponta jelentkezett; különösen három üzenet volt érdekes. Az első: 
“Megtaláltuk a Követ űrhajót. Túlélő nincs.”
A második: “A Mars lakott”. 
A harmadik: “Helyesbítés a 23-105 sz. üzenethez: megtaláltuk a Követ egy túlélőjét”. 

III.

Van Tromp kapitány humánus ember volt. A következő üzenetet küldte előre: “Az utasomat nem tehetjük ki nyilvános fogadtatásnak. Kérek alacsony G-s szállítógépet, hordágyat, orvosi személyzetet és fegyveres őrséget”. 
Elküldte a hajóorvost, hogy ellenőrizze, vajon elhelyezték-e Valentine Michael Smith-t a Bethesda Gyógyászati Központban, vajon vízágyra fektették-e, s elzárták-e a külső kapcsolatoktól. Van Tromp rendkívüli ülésre sietett a szövetség legfelső tanácsába. 
Amint Smith-t az ágyra emelték, a tudományügyi főminiszter így zsémbelt: 
– Addig rendben van, kapitány, hogy mint egy tulajdonképpen mégis csak tudományos expedíció parancsnoka orvosi védelmet rendel el a pillanatnyilag még a maga őrizetében lévő ember számára. De azt már nem értem, miért avatkozik az én minisztériumom ügyeibe. Elvégre Smith a tudományos információ valóságos kincsesháza! 
– Magam is úgy vélem, uram. 
– Akkor meg miért... – A tudományügyi miniszter a béke- és biztonságügyi főminiszterhez fordult. – David? Utasítanád az embereidet? Elvégre nem várakoztathatjuk Tiergarteh professzort meg Okadzsima doktort, hogy csak kettőt említsek. 
A békeügyi miniszter van Tromp kapitányra pillantott. A kapitány a fejét rázta. 
– Miért? – kérdezte a tudományügyi miniszter. – Elismerte, hogy nem beteg. 
– Hadd már a kapitányt szóhoz jutni, Pierre – tanácsolta a békeügyi miniszter. – Nos, kapitány? 
– Smith nem beteg, uram – kezdte van Tromp kapitány –, de nincs jól. Még sosem volt egyes gravitációs mezőben. Két és félszer annyit nyom, mint a Marson, és az izmai ehhez nincsenek hozzászokva. Nem szokta meg a Földön a normális légnyomást. Nincs hozzászokva itt semmihez, és ez sok neki. A fenébe is, uraim, én is hullafáradt vagyok, pedig én ezen a bolygón születtem. 
A tudományügyi miniszter az ajkát biggyesztette. 
– Ha a gyorsulás okozta kimerültség aggasztja, biztosíthatom, kedves kapitányom, hogy számítottunk rá. Hiszen jómagam is jártam odakünn. Tudom, milyen érzés. Ennek a Smith nevű embernek... 
Van Tromp kapitány úgy vélte, ideje jelenetet rendeznie. 
– Ez a Smith nevű ember... Ez az “ember"!  Hát nem látja, hogy nem az? 
– Micsoda? 
– Smith... nem... ember. 
– Tessék? Magyarázza meg, kapitány. 
– Smith intelligens lény, akinek az ősei emberek, de sokkal inkább marslakó, semmint ember. Amíg mi oda nem mentünk, nem is látott embert. Marslakóként gondolkodik, marslakóként érez. Olyan faj nevelte, amelyben nincs velünk semmi közös – még nemük sincs. Származásában ember, környezete folytán marslakó. Ha meg akarja őrjíteni, és el akarja pusztítani ezt a “kincsesházat”, csak hívja be a tökfejű professzorait. Ne adjon neki esélyt rá, hogy hozzászokjon ehhez a tébolyda-bolygóhoz. Én fütyülök rá, én elvégeztem a magam munkáját! 
A csöndet Douglas főtitkár törte meg. 
– És jó munkát végzett, kapitány. Ha ennek az embernek, azaz ember-marslakónak néhány napra van szüksége az alkalmazkodáshoz, a tudomány biztosan várhat – szóval nyugi, Pete. Van Tromp kapitány fáradt. 
– Van azonban, ami nem várhat – szólalt meg a közinformációügyi miniszter. 
– Micsoda, Jock? 
– Ha nem mutatjuk meg a marsbeli embert a sztereóvízióban, méghozzá hamarosan, kitör a balhé, főtitkár úr. 
– Hmmm... Túlzol, Jock. Persze a hírekben lesz szó a Marsról. Kitüntetem a kapitányt meg a legénységet – azt hiszem, holnap. Aztán van Tromp kapitány beszámol az élményeiről. Persze egy jó, nagy alvás után, kapitány. 
A miniszter a fejét rázta. 
– Nem jó, Jock? 
– A közönség azt várta tőlük, hogy egy eleven marslakóval térjenek haza. Mivel ilyet nem hoztak, Smith kell nekünk, de nagyon. 
– Eleven marslakók? – Douglas főtitkár van Tromp kapitányhoz fordult. – Vannak filmjei marslakókról? 
– Sok száz méternyi. 
– Itt a válasz, Jock. Ha kevés az élő anyag, dobd be a filmeket. És most, kapitány, a területen kívüliségről: azt mondta, a marslakók nem ellenezték? 
– Hát nem, uram... de nem is támogatták. 
– Nem értem. 
Van Tromp kapitány az ajkába harapott. 
– Uram, marslakóval beszélgetni olyan, mintha visszhanggal beszélne. Vita nincs, de eredmény sincs. 
– Talán magával hozhatta volna a szemantikusát, hogy is hívják. Vagy odakinn várakozik? 
– Mahmoud, uram, Mahmoud doktor nincs jól. Enyhe... enyhe idegösszeroppanása van, uram. – Van Tromp magában hozzátette, hogy a tökrészeg kifejezés valójában jobban leírná dr. Mahmoud állapotát. 
– Űrbetegség? 
– Mondom, enyhe. – Átkozott földi patkányok! 
– Nos, ha jobban lesz, hozza el. Talán ez a Smith nevű fiatalember is segítségünkre lehet majd. 
– Talán – felelte kételkedve van Tromp. 
Ez a Smith nevű fiatalember azon szorgoskodott, hogy életben maradjon. A teste, amelyet elviselhetetlenül összepréselt és legyöngített a tér különös alakja ezen a hihetetlen helyen, végre megkönnyebbült a fészek puhaságától, amelybe ezek az idegenek fektették. Többé nem tett erőfeszítést a fenntartására, hanem harmadik szintjével a légzés és a szívverés felé fordult. 
Látta, hogy így fölemészti magát. A tüdeje éppoly hevesen lüktetett, mint odahaza, a szíve veszettül vert, hogy továbbítsa a beérkezett oxigént, versenyezve ezzel a szorító térrel – s valósággal fürdött a mérgezően sűrű és veszélyes forró légkörben. Smith lépéseket tett. 
Amikor a szívverése immár percenként húsz volt, a légzése pedig alig érzékelhető, kellő ideig figyelt, nehogy testetlenedjék, amíg a figyelme másutt jár. Amikor már elégedett volt, második szintje egy részét őrségül állította, és önmaga többi részét visszavonta. Fontos volt áttekinteni ennek a sok új eseménynek a körvonalait, hogy önmagához illeszthesse őket, majd dédelgesse és dicsérje őket – hogy el ne emésszék őt. 
Hol kezdje? Amikor elhagyta az otthonát, átölelve ezeket az idegeneket, akik most a fészektársai? Vagy az érkezésével ebbe az összepréselt térbe? Hirtelen megostromolták az érkezés fényei és hangjai, velőtrázó kínként érezte őket. Nem, erre a részletre még nem volt fölkészülve – vissza! vissza! vissza! arra az időre, mielőtt először megpillantotta volna ezeket a másokat, akik immár az övéi. Vissza a gyógyulás elé, amely annak az első grokkolását követte, hogy nem olyan mint fészektárs fivérei... vissza magához a fészekhez. 
Ez a töprengés nem földi jelképekben zajlott. A legegyszerűbb angolt csak most tanulta meg használni, nagyobb nehézségek árán, mint ahogyan egy hindu használná, hogy egy törökkel kommunikáljon. Smith úgy használta az angolt, ahogyan az ember unalmas és tökéletlen fordításokkal teli rejtjelkulcsot használ. Most a gondolatai, egy tökéletesen idegen kultúra félmillió éves elvonatkozásai oly messzire kalandoztak az emberi tapasztalatoktól, hogy le sem lehetett volna fordítani őket. 
A szomszéd szobában dr. Thaddeus römizett Tom Meechummel, Smith különleges ápolójával. Fél szemmel Thaddeus a Smith adatait közvetítő gépeket leste. Amikor az egyik villódzó lámpácska percenként kilencvenkettőről húsz alá esett vissza, Smith szobájába sietett, a nyomában Meechummel. 
A beteg lebegett a vízágy ruganyos felületén. Halottnak látszott. Thaddeus kapkodott. 
– Hívja doktor Nelsont! 
– Igen, uram – mondta Meechum. – Ne próbálkozzunk sokkolással, doki? 
– Hívja doktor Nelsont! 
Az ápoló kirohant. A fiatal orvos nézte a beteget, nem nyúlt hozzá. Idősebb orvos lépett be, azzal a tanult esetlenséggel, ahogyan az olyan ember jár, aki hosszú időt töltött az űrben, és még nem szokta meg újra a gravitációt. 
– Nos, doktor? 
– A beteg légzése, hőmérséklete és érverése hirtelen lezuhant úgy két perccel ezelőtt, uram. 
– Mit csinált? 
– Semmit, uram. Ahogyan utasított... 
– Helyes. – Nelson megvizsgálta Smith-t, végignézte az ágy fejénél álló műszereket, a figyelőben lévők ikertestvéreit. – Ha valami változás lenne, szóljanak. – És indult kifelé. 
Thaddeus meghökkent. 
– No de, doktor úr... 
– Parancsoljon, doktor úr – fordult hozzá Nelson. – Mi a diagnózisa? 
– Hááát, nem kívánok nyilatkozni a maga betegéről, uram. 
– A diagnózist kértem. 
– Rendben van, uram. Sokk – talán nem tipikus – próbált kibúvót keresni Thaddeus –, de azért sokk, amely kimúláshoz vezet. 
Nelson bólintott. 
– Okos és ésszerű. Csakhogy ez nem ésszerű eset. Jómagam tucatnyi alkalommal láttam a beteget ilyen állapotban. Figyelje. – Nelson fölemelte, majd elengedte a beteg karját. A kar ott maradt a levegőben, ahol hagyta. 
– Katalepszia? – kérdezte Thaddeus. 
– Ha kedve tartja, nevezze úgy. Csak arra ügyeljen, hogy ne háborgassák, és hívjon, ha bármiféle változást tapasztal. – A helyére tette Smith karját. 
Nelson távozott. Thaddeus a betegre pillantott, megcsóválta a fejét, aztán visszament a figyelőbe. Meechum fölvette a kártyát. 
– Römi? 
– Nem. 
– Doki – mondta Meechum –, ha engem kérdez, az ürge reggelre a tepsiben lesz. 
– Magát senki sem kérdezte. Szívjon el egy cigarettát az őrséggel. Gondolkodni akarok. 
Meechum vállat vont, aztán kiment a folyosóra az őrökhöz, akik kihúzták magukat, amikor meghallották, hogy jön valaki, de amikor meglátták, ki az, ismét elengedték magukat. A magasabb tengerészgyalogos megkérdezte: 
– Mi volt ez a nagy izgalom? 
– A beteg ötösikreket szült, és azon vitatkoztunk, hogyan nevezzük el őket. Volna egy staubotok? És tűzetek? 
A másik tengerészgyalogos cigarettát halászott elő. 
– Mi a fene ez az egész? 
– Fogalmam sincs – dugta a szájába a cigarettáját Meechum. – Becs szóra, uraim, semmit sem tudok erről a betegről. 
– Minek ez az “abszolút tilos a nő” parancs? Talán szexmániás a tag? 
– Csak annyit tudok, hogy a Bajnokról hozták, és azt mondták, tökéletes nyugalomra van szüksége. 
– A Bajnokról! – mondta az első tengerészgyalogos. – Akkor már értem. 
– Mit? 
– Így már ésszerű. Nem látott, nem fogdosott, nem szagolt egyet sem – hónapokig. Most meg beteg, látod? Ha a kezébe kaparintana egy csajt, még megölné magát. – Pislogott. – Hát én biztosan megölném magam. 

Smith észlelte az orvosok jelenlétét, de úgy grokkolta, hogy a szándékaik jóindulatúak, nem szükséges lényének nagyobbik részét visszarángatnia. 
Reggel, amikor az ember-ápolónők a betegek arcát hideg, vizes rongyokkal törölgették, Smith visszatért. Fölgyorsította a szívét, fokozta a légzését, fölmérte és igen komolyan megvizsgálta a környezetét. Végigtekintett a szobán, dicsérettel vette tudomásul minden részletét. Először látta, mert amikor odavitték, képtelen volt átölelni. Számára a szoba nem volt átlagos, hiszen a Marson ehhez hasonló sem létezett, de nem hasonlított a Bajnok ék alakú kabinjaira sem. Miután átélte az eseményeket ismét, amelyek a fészkét ehhez a helyhez kötötték, immár készen állott elfogadni, dicsérni, s bizonyos mértékig talán dédelgetni is. 
Egy másik élőlényre lett figyelmes. Egy vénséges hosszúlábú ereszkedett lefelé a mennyezetről, útjában pörögve. Smith derűsen szemlélte, s azon tűnődött, vajon fészekrakó embert lát-e. 
Ebben a pillanatban lépett a szobába a Thaddeust leváltó Archer Frame doktor. 
– Jó reggelt – mondta. – Hogy érzi magát? 
Smith megvizsgálta a kérdést. Az első szócsoporttal nem kell foglalkozni, az amolyan udvariassági zörej, nem kell rá válaszolni. A második szócsoport több fordításban raktározódott el a tudatában. Ha Nelson doktor használta, más jelentése volt; van Tromp kapitány szájából csupán udvariassági zörej volt. 
Azt a bosszúságot érezte, amelyet gyakorta, amikor kommunikálni próbált ezekkel a teremtményekkel. Ám nyugalomra kényszeritette a testét, és kierőltetett egy választ. 
– Érez jól. 
– Jól! – visszhangozta a lány. – Rögtön itt lesz doktor Nelson. Érez kedvet a reggelihez? 
Smith szótárában szerepelt az összes szó, mégsem akarta elhinni, hogy jól halotta. Tudta, hogy ő is étel, de nem “érezte” magát ételnek. Ráadásul nem figyelmeztette senki, hogy ekkora megtiszteltetésre szánták. Nem tudta, hogy az élelemkészlet szükségessé teszi a testes állomány csökkentését. Enyhe szomorúság töltötte el, mert még annyi új eseményt kellett volna grokkolni, de vonakodást nem érzett. 
Dr. Nelson belépése szakította meg fordítási kísérleteit. A hajóorvos megvizsgálta Smith-t meg a műszereket, majd Smith-hez fordult. 
– Belek mozognak? 
Smith ezt értette, Nelson mindig megkérdezte. 
– Nem. 
– Majd gondoskodunk róla. De előbb egyél. Ápoló, a tálcát. 
Nelson Smith szájába tett három falatot, majd a kezébe adta a kanalat, hogy próbáljon egyedül enni. Fárasztó volt, ám vidám diadalérzéssel töltötte el Smith-t, hiszen ez volt az első önálló cselekedete ezen a furán torz helyen. Kikanalazta a tálkát, aztán eszébe jutott megkérdezni: “Ki ez?”, hogy majd dicsérhesse a jótevőjét. 
– Úgy érted, mi ez – felelte Nelson. – Szintetikus tápzselé. És most éppen annyit tudsz róla, mint eddig. Befejezted. Jól van, mássz ki az ágyból. 
– Bocsánat? – Ez figyelemfölkeltő jelkép volt, ha a kommunikáció sikertelen maradt. 
– Azt mondtam, gyere ki onnan. Állj föl. Járj körbe. Tudom, hogy gyönge vagy, mint a szopós kiscica, de sosem izmosodsz meg, ha folyton abban az ágyban lebegsz. – Nelson kinyitott egy csapot, a víz elfolyt. Smith megfékezte félelemérzetét, mert tudta, hogy Nelson dédelgeti őt. Nem sokkal később az ágy fenekén feküdt, a vízhatlan anyag meggyűrődött körülötte. Nelson még hozzátette: – Frame doktor, fogja meg a másik könyökét. 
Nelson bíztatta, mindkét orvos támogatta, és Smith végre átlépett az ágy szélén. 
– Csak nyugodtan. Most állj föl – utasította Nelson. – Ne félj. Ha kell, elkapunk. 
Nagy erőfeszítéssel állva maradt – karcsú fiatalember fejletlen izomzattal és túlfejlett mellkassal. A Bajnokon levágták a haját, a szakállát eltávolították, és újbóli jelentkezését megakadályozták. Legjellegzetesebb jellemzője kifejezéstelen, csecsemőszerű arca volt, amelyhez olyan szempár tartozott, amelyik inkább kilencvenéves emberhez illett volna. 
Állt egyedül, kissé remegett, és menni próbált. Megtett három csoszogó lépést, és napfényes, gyermeki mosoly áradt szét az arcán. 
– Ügyes fiú! – tapsolt Nelson. 
Újabb lépéssel próbálkozott, reszketni kezdett, és hirtelen összecsuklott. Alig tudták elkapni. 
– A fenébe! – füstölgött Nelson. – Megint kezdi. Segítsen az ágyra tennem. Nem, előbb segítse föl. 
Frame akkor zárta el a csapot, amikor a vízágy teteje úgy tizenöt centiméternyire volt az aljától. Rárakták Smith-t, de meglehetősen ügyetlenül, mert a fiatalember magzati pózba merevedett. 
– Tegyen a nyaka alá fejtartó párnát – utasította a fiatalabb orvost Nelson –, és hívjon, ha szüksége lenne rám. Délután ismét megsétáltatjuk. Három hónap múlva úgy ugrál majd a fákon, mint a majom. Valójában semmi baja. 
– Igen, doktor úr – felelte kételkedve Frame. 
– Ja igen. Ha kijön belőle, mutassa meg neki, hogyan kell használni a fürdőszobát. Hívja segítségül az ápolót. Nem akarom, hogy elessen. 
– Igen, uram. Mégis, milyen módszerrel... úgy értem, hogyan... 
– Mi? Mutassa meg neki! Amit mond neki, abból nem sokat ért, de vág az esze, mint a borotva. 
Smith segítség nélkül fogyasztotta el az ebédet. Nyomban belépett egy ápoló, hogy elvigye a tálcát. A fickó odahajolt Smith-hez. 
– Figyeljen rám – súgta –, lenne egy zsíros ajánlatom. 
– Bocsánat? 
– Üzlet, amivel gyorsan és könnyen sok pénzt kereshet. 
– Pénz? Mi az “pénz”? 
– Ne törődjön a filozófiával; pénz mindenkinek kell. Gyorsan beszélek, mert nem maradhatok sokáig – nem könnyen sikerült bejutnom ide. A Páratlan Filmgyárat képviselem. Hatvánezret fizetünk a sztoriájért, és nem kerül semmi fáradságába – nálunk dolgoznak a szakma legjobb négerei. Maga-csak válaszol a kérdéseikre, ők összerakják. – Papírt kapott elő. – Ezt írja alá. 
Smith elvette a papírt, és föntről lefelé megvizsgálta. A fickó fojtott hangon fölkiáltott. 
– Atyám! Nem tud angolul olvasni? 
Smith annyit megértett, hogy válaszoljon. 
– Nem. 
– Akkor hát... Majd én fölolvasom, maga meg rányomja az ujját, és én leszek a tanú. “Alulírott Valentine Michael Smith, akit néha marsbeli embernek is neveznek, ezennel a Páratlan Filmgyárra ruházom kizárólagos joggal történő felhasználásra az én valóságban megesett élettörténetemet Fogoly voltam a Marson címmel, és cserébe elfogadok érte...”
– Ápoló! 
Dr. Frame állt az ajtóban. A papír eltűnt a fickó öltözékében. 
– Jövök, uram. A tálcájáért jöttem. 
– Mit olvasott? 
– Semmit. 
– Láttam. Ezt a beteget tilos zaklatni. – Távoztak. Dr. Frame becsukta maguk mögött az ajtót. Smith egy órán át feküdt mozdulatlanul, de bármennyire próbálkozott is, egyáltalán nem tudta grokkolni. 

IV.

Gillian Boardman kitűnő ápolónő volt, s a férfiak voltak a hobbija. Aznap főnővérként teljesített szolgálatot azon az emeleten, ahol Smith volt. Amikor a szájról-szájra terjedő pletykából megtudta, hogy a K-12-esben lévő beteg még sosem látott nőt, nem hitte el. Meg akarta látogatni a különös beteget. 
Tudott a “női látogató tilos” szabályról, s ugyan magát nem tekintette látogatónak, esze ágában sem volt bejutni az őrzött ajtón: a tengerészgyalogosoknak megrögzött szokása, hogy a parancsokat szó szerint értelmezik. Inkább a szomszédos figyelőszobába ment hát. 
Dr. Thaddeus fölpillantott. 
– Nézd csak, Grüberli kisasszony! Szia, szivi, mi szél hozott? 
– Körbejárom az emeletet. Mi a helyzet a betegeddel? 
– Miatta nem aggódj, cukorbaba, nem rád tartozik. Nézd meg a beosztásodat. 
– Láttam. De a beteget is látni szeretném. 
– A válasz: nem. 
– Jaj, Tad, ne legyél már ennyire szigorú. 
Thaddeus lesütötte a szemét. 
– Ha megengedem, hogy betedd a lábad azon az ajtón, a Déli-sarkon kötök ki. Azt sem szeretném, hogy dr. Nelson itt kapjon, ebben a figyelőben. 
Gillian fölállt. 
– És várható, hogy Nelson doktor bekukkantson? 
– Csak ha érte küldök. Most piheni ki az alacsony gravitáció okozta kimerültséget. 
– Akkor mire ez a nagy kötelességtudat? 
– Nem mondok többet, nővér. 
– Rendben van, doktor! – majd hozzátette: – Görény. 
– Jill! 
– És nagykapu hólyag is. 
Thaddeus sóhajtott. 
– A szombat este rendben?
A lány vállat vont. 
– Azt hiszem. Manapság egy lány nemigen válogathat. – Visszament a helyére, elővette a tolvajkulcsát. Elutasították, de ez nem jelentett vereséget, ugyanis a K-12-nek volt egy másik ajtaja, amely a túloldalon lévő szobába nyílt, amelyet társalgónak szoktak használni, ha valami fejes feküdt a kórteremben. Ez a szoba most üresen állt, Jill kinyitotta a kulccsal, bement. Az őrség rá se hederített, nem is sejtették, hogy kijátszotta őket. 
A két szobát elválasztó ajtó előtt habozott, olyan izgalmat érzett, mint hajdanán, amikor kiszökött a nővérszállásról. Aztán kinyitotta az ajtót, benézett. 
A beteg az ágyban feküdt, s rápillantott a lányra, mihelyt nyílt az ajtó. Jill első benyomása az volt, hogy olyan súlyos beteget lát, akivel kár foglalkozni. A beteg kifejezéstelen arca a halálosan beteg emberek közönyét sugározta. Ekkor látta, hogy a beteg szemében eleven érdeklődés izzik. Vajon megbénult az arca? 
Fölvette a hivatalos modorát. 
– Nos, hogy vagyunk ma? Jobban érezzük magunkat? 
Smith lefordította a kérdéseket. Mindkettő együttes említése a kérdésben megzavarta; úgy vélte, talán a dédelgetés és a közeledés vágyát jelképezte. A második rész hasonlított Nelson beszédképeihez. 
– Igen – felelte. 
– Helyes! – Arcának különös kifejezéstelenségén kívül nem látott a fickóban semmi furcsát – ha pedig nem ismerte a nőket, jól titkolta. – Tehetek magáért valamit? – Észrevette, hogy az ágy melletti polcon nincs pohár. – Hozhatok magának vizet? 
Smith nyomban észrevette, hogy ez a teremtmény más volt, mint a többiek. Összehasonlította azokkal a képekkel, amelyeket az otthonról erre a helyre vezető út során Nelson mutogatott neki, a képekkel, amelyeknek magyarázatot kellett volna adniuk ennek az embercsoportnak a zavarbaejtő alakulására. Ezek szerint ez “nő”. 
Egyszerre érzett különös izgalmat és csalódottságot. Mindkét érzést elnyomta, hogy mélyen grokkolhasson, olyan sikerrel, hogy dr. Thaddeus semmiféle változást nem látott a műszereken a másik szobában. 
Ám amikor az utolsó kérdést lefordította, olyan érzelemhullám tört rá, hogy már-már hagyta fölgyorsulni a szívverését. De megfékezte, és korholta magát, hogy micsoda fegyelmezetlen fióka. Aztán ellenőrizte a fordítást. 
Nem, nem tévedett. Ez a nő-teremtmény vizet kínált neki. Ez a lény közeledni akart. 
Nagy erőfeszítéssel, keresgélve a megfelelő szavakat, megpróbált kellően ünnepélyesen válaszolni. 
– Én köszön neked víz. Igyál mindig mélyen. 
Boardman nővér meghökkent. 
– Jaj, de aranyos! – Poharat kerített, megtöltötte, odanyújtotta a betegnek. 
– Te igyál – mondta az. 
Nem csoda, ha azt hiszi, meg akarom mérgezni, töprengett Jill, de a férfi hangja parancsolóan hangzott. Kortyolt egyet, aztán a beteg is kortyolt, majd elégedetten visszafeküdt, mint aki valami fontosan hajtott végre. 
Jill úgy érezte, kalandnak ez meglehetősen nagy kudarc volt. 
– Nos, ha nincs szüksége semmire – mondta –, folytatnom kell a munkámat. 
Az ajtóhoz indult. A beteg utánakiáltott. 
– Ne! 
Jill megállt. 
– Mit? 
– Ne megy el. 
– Nézze... mennem kell, méghozzá gyorsan. Visszament a beteghez. – Kíván valamit? 
A beteg végigmérte. 
– Te vagy... “nő”? 
A kérdés meglepte Jill Boardmant. A.legszívesebben valami könnyed szellemességet vetett volna oda. Ám Smith furán komoly arca és zavarbaejtő tekintete elhallgattatta. Érzelmileg tudatosult benne, hogy igaz az a lehetetlenség, amelyet erről a betegről állítanak: ez valóban nem ismeri a nőt. 
– Igen, nő vagyok – felelte óvatosan. 
Smith csak bámult rá. Jill kezdett zavarba jönni. Azt várta, hogy egy férfi nézze meg, de ez olyan volt, mintha mikroszkóppal vizsgálnák. Megmozdult. 
– Nos? Nőnek látszom, nem? 
– Én nem tudja – felelte lassan Smith. – Hogy látszik nő? Mi csinálja nőnek nő? 
– Az ég szerelmére! – Ez a beszélgetés jobban elkalandozott, mint tizenhét esztendős kora óta bármelyik, férfiakkal folytatott csevegése. – Csak nem várja, hogy levegyem a ruhámat, és megmutassam?! 
Smith-nek idejébe telt, amíg megvizsgálta és megkísérelte lefordítani ezeket a jelképeket. Az első hangcsoportot egyáltalán nem tudta grokkolni. Talán olyan udvariassági zörej volt, amelyet ezek gyakran használnak... no de mégis, nagy erővel hangzott el, mint a visszavonulás előtti utolsó közlések. Talán oly nagy hibát vétett a nő-teremtménnyel való viselkedésben, hogy az most kész testetlenedni. 
Nem akarta, hogy a nő nyomban meghaljon, bár joga és föltehetőleg kötelessége volt ezt tenni. A hirtelen váltás a vízközösség szartartásáról olyan helyzetre, amelyben a frissen szerzett vízfivér a visszahúzódást vagy a testetlenedést fontolgatja, pánikba ejtette volna, ha nem fojtja el tudatosan az ilyesfajta zavaró tényezőt. Ám úgy határozott, hogy ha a nő meghal, neki is nyomban meg kell halnia – sehogyan másként nem tudta grokkolni, a víz adás után semmiképpen. 
A mondottak második része olyan jelképeket tartalmazott, amelyekkel már találkozott. Nem teljesen grokkolta a szándékot, de módot látott a válság elkerülésére: beleegyezni az elhangzott kívánságba. Talán ha a nő leveszi a ruháját, egyiküknek sem kell testetlenednie. Boldogan elmosolyodott. 
– Kérem. 
Jill kinyitotta a.száját, aztán becsukta. Ismét kinyitotta. 
– Megáll az eszem! 
Smith érzelmi erőszakot érzékelt, s tudta, hogy helytelenül válaszolt. Kezdte összeszedni a tudatát a testetlenedésre, ízlelgetett és dédelgetett mindent, ami volt és amit látott, különös tekintettel erre a nő-teremtményre. Aztán azt tapasztalta, hogy a nő fölé hajol, és valahogyan tudta, hogy a nő nem fog meghalni. A lény az arcába nézett. 
– Javítson ki, ha tévednék – mondta –, ugye arra kért, hogy vegyem le a ruhámat? 
Az értelmezéshez és az elvonatkoztatáshoz gondos fordításra volt szükség, ám Smith-nek sikerült. 
– Igen – felelte abban a reményben, hogy nem okoz újabb krízist. 
– Szerintem, testvér, te nem is vagy beteg. 
Először a “testvér” szót fontolgatta – a nő arra emlékeztette, hogy egyesültek a vízben. Fészektársaihoz fohászkodott, hogy megértse, vajon mit akar ez az új fivér. 
– Nem vagyok beteg – helyeselt. 
– Kutya legyek, ha értem, mi veled a baj. Nem hámozom le magam. És mennem kell. – Fölegyenesedett, az oldalajtó felé fordult, aztán megtorpant, és rejtélyes mosollyal visszanézett. – Még kérhetsz rá újra, nagyon szépen, más körülmények között. Kíváncsi vagyok, mit fogok tudni csinálni. 
A nő elment. Smith ellazult, hagyta elhalványulni a szobát. Józan diadalt érzett, amiért valahogy sikerült elérnie, hogy nem kellett meghalniuk... de sok volt a grokkolnivaló. A nő utolsó szavai olyan jelképeket is tartalmaztak, amelyek újak voltak számára, s a nem újakat is úgy használta, hogy nem volt könnyű megértenie. Ám Smith örült, hogy a társalgás valóban vízfivérek közötti hangulatúra sikeredett, bár volt benne valami zavaró és ijesztően kellemes is. Új fivérére gondolt, a nő-teremtményre, és különös csiklandozást érzett, bár nem tudta, miért. 
Bárcsak itt lenne Mahmoud fivére. Annyi grokkolnivaló van, és oly kevésből lehet grokkolni. 

Jill a munkanapja további részét kábulatban töltötte. Emlékezetében maradt a marsbeli ember arca, rágódott az őrültségeken, amiket mondott. Nem, nem “őrült” – dolgozott ő pszichiátriai osztályon is, és biztosan érezte, hogy a marsbeli megjegyzései nem őrültre vallanak. Úgy vélte, “ártatlan” lenne a rá illő szó, aztán rájött, hogy ez sem igaz. A férfi arckifejezése ártatlan volt, a tekintete nem. Miféle lénynek van ilyen arca? 
Egyszer egy katolikus kórházban dolgozott; hirtelen a marsbeli ember képe apácafőkötőben jelenik még előtte. Nyugtalanította ez a gondolat; Smith arcában nem volt semmi nőies.
Éppen utcai ruhát vett, amikor egy másik nővér dugta be a fejét az öltözőbe.
– Telefon, Jill. – Jill öltözködés közben fogadta a hívást, természetesen kép nélkül. 
– Florence Nightingale-lel beszélek? – kérdezte egy bariton. 
– Én vagyok. Te vagy az, Ben? 
– A sajtószabadság rendíthetetlen harcosa, személyesen. Sok dolgod van, kicsi? 
– Mit akarsz? 
– Hogy meghívlak egy marhasültre, leitatlak, és fölteszek neked egy kérdést. 
– A válaszom “nem”. 
– Nem azt a kérdést. 
– Másikat is tudsz? Hadd halljam. 
– Később. Előbb meg akarlak puhítani. 
– Valódi marhasült? Nem szintetikus? 
– Garantáltan. Ha beleszúrod a villádat, elbődül. 
– Bizonyára költségtérítést kapsz, Ben. 
– Ez ide nem illő és aljas megjegyzés volt. Mit szólsz? 
– Rábeszéltél. 
– A kórház tetején. Tíz perc múlva. 
Jill visszarakta a frissen felöltött kosztümöt a szekrényébe, és a rendkívüli eseményekre ott tartott ruháját vette föl. Igazán illedelmes darab volt, alig átlátszó, olyan csekélyke turnűrrel és melltöméssel, hogy szinte azt a hatást keltette, mintha a lány nem viselne semmit. Jill elégedetten mérte végig magát, és a dobócsövön fölszállt a tetőre. 
Ben Caxtont kereste, amikor a tetőn szolgálatot teljesítő ápoló megérintette a karját. 
– Azon a kocsin tábla hirdeti, hogy magát várja, Miss Boardman... ott, az a Talbot. 
– Köszönöm, Jack. – Látta, hogy a taxi nyitott ajtóval várja. Beszállt, már-már le akarta teremteni Bent, amikor észrevette, hogy a férfi nem ül a kocsiban. A taxi automata volt; becsukódott az ajtaja, a levegőbe emelkedett, nekilendült, és átkelt a Potomac fölött. Aztán leszállt egy parkolóban Alexandria fölött. Caxton beszállt, és ismét a levegőbe emelkedtek. Jill végigmérte a férfit. 
– De fontos ember lettél! Mióta küldesz robotokat a barátnőidért? 
Ben gyöngéden megpaskolta a lány térdét. 
– Oka van, kicsi, nem láthatják, hogy én megyek érted... 
– Nocsak! 
–...te pedig nem engedheted meg magadnak, hogy velem lássanak. Szóval csillapodj, muszáj volt. 
– Hmmm... melyikünk leprás? 
– Mindketten azok vagyunk. Jill, én újságíró vagyok. 
– Már kezdtem azt hinni, hogy valami más. 
– Te pedig ápolónő abban a kórházban, ahol a marsbeli embert tartják. 
– És ezért nem vagyok alkalmas rá, hogy bemutass anyádnak? 
– Hát nem érted, Jill? Ebben a körzetben több mint ezer riporter van, aztán sajtóügynökök, reklámügynökök, gesztenyesütögetők, zugfirkászok, az egész csürhe, akik akkor érkeztek, amikor a Bajnok leszállt. És mindenki a marsbeli emberrel akarna interjút csinálni, és senkinek sem sikerül. Szerinted okos lenne, ha együtt látnának minket a kórházból távozni? 
– Nem hiszem, hogy számít. Nem én vagyok a marsbeli ember. 
A férfi a lányra pillantott. 
– Az biztos. De segíteni fogsz abban, hogy lássam őt – ezért nem mentem érted. 
– Tessék? Ben, neked napszúrásod van. Tengerészgyalogosok őrzik. 
– Hadd őrizzék. Majd megbeszéljük. 
– Nem tudom, miről lehet itt beszélni. 
– Később. Együnk. 
– Ez okosan hangzik. Beleférne az elszámolható költségeidbe, ha az új Mayflowerban ennénk? Mert ugye tényleg elszámolhatod? 
Caxton elkomorodott. 
– Jill, Louisville-nél közelebb nem merek étterembe menni veled. Ez a vacak legalább két óra alatt ér oda. Nem vacsorázhatnánk a lakásomon? 
–...mondta a pók a légynek. Ben, ahhoz már fáradt vagyok, hogy birkózzak. 
– Nem is kell. King's X. És becsületszavamat adom. 
– Ettől sem vagyok elragadtatva. Ha biztonságban vagyok a lakásodon, akkor romlik a formám. Egye fene, King's X. 
Caxton gombokat nyomogatott, az eddig köröző taxi nyomban nekilendült, és a ház felé indult, ahol Ben lakott. Ben betáplált egy telefonszámot, és megkérdezte Jillt: 
– Mennyi időre van szükséged, szivi, hogy ellazulj a piától? Szólok a konyhának, hogy készítsék elő a sültet. 
Jill megfontolta a hallottakat. 
– Ben, eszerint az egérfogódnak saját konyhája van. 
– Olyasmi. Egy sültet még meg tudok sütni. 
– Majd megsütöm én. Add ide a telefont. – Utasításokat adott, közben megkérdezte Bent, szereti-e az endíviát. 
A taxi kitette őket a tetőn, lementek Ben lakásába. Régimódi kégli volt, az egyetlen fényűzés benne az élő pázsit a nappaliban. Jill megtorpant, lerúgta a cipőjét, mezítláb lépett a nappaliba, mozgatta lábujjait a hűs, zöld fűszálak között. Fölsóhajtott. 
– Atyám, de finom! Amióta ápolónőnek kezdtem tanulni, azóta fáj a lábam. 
– Ülj le. 
– Nem, azt akarom, hogy a lábam holnap is emlékezzen erre. 
– Ahogy akarod. – Kiment a teakonyhába, italt kevert. 
Jill nyomban követte, és átvette a háziasszony szerepét. A hús a csomagliftben volt az előfőzött krumplival együtt. Jill megmosta a salátát, átadta a hűtőszekrénynek, beállította a megfelelő kombinációt a hús sütéséhez és a krumpli átmelegítéséhez, de a programot nem indította el. 
– Ben, ennek a tűzhelynek nincs távirányítója? 
A férfi megvizsgálta a berendezést, elfordított egy kapcsolót. 
– Jill, akkor mit csinálnál, ha nyílt tűzön kellene főznöd? 
– Pompásan elboldogulnék. Cserkész voltam. És te, nagyokos? 
Bementek a nappaliba; Jill a férfi lábához ült, hozzáláttak a Martinihoz. Ben székével szemben akváriumnak álcázott sztereovízió állt, a férfi bekapcsolta, és a guppik meg a tetrák helyén megjelent Augustus Greaves jól ismert képe. 
–...joggal mondhatjuk – szónokolt éppen az arc – hogy a marsbeli embert legyógyszerezett állapotban tartják, hogy ne legyen képes nyilvánosságra hozni ezeket a tényeket. A kormány rendkívül nehéznek fogja találni... 
Caxton kikapcsolta. 
– Gus, öreg fiú – hümmögte barátságosan –, fikarcnyival sem tudsz többet, mint én. – A homlokát ráncolta. – Bár abban igazad lehet, hogy a kormány utasítására gyógyszerezik. 
– Nem, dehogy – szólalt meg váratlanul Jill. 
– Micsoda? Hogy van ez, kicsi? 
– A marsbeli ember hipnotikus állapotban van. – Máris többet mondott a kelleténél, de még hozzátette: – Állandóan orvos figyeli, de a nyugtatózásra nincs utasítás. 
– Biztos vagy benne? Csak nem vagy az egyik ápolónője? 
– Nem. Tudod... az a helyzet, hogy tilos nőknek a közelébe menni, és ennek betartására kemény tengerészgyalogosok ügyelnek. 
Caxton bólintott. 
– Én is így hallottam. Szóval nem tudhatod, hogy gyógyszerezik-e, vagy sem. 
Jill az ajkába harapott. Vallania kell, ha alá akarja támasztani az állítását. 
– Ben? Nem árulsz el? 
– Hogyan? 
– Sehogyan. 
– Hmm... ebbe sok minden belefér, de egye fene. 
– Helyes. Tölts még egyet. – Ben töltött, Jill folytatta. – Tudom, hogy nem gyógyszerezik a marsbeli embert – mert beszéltem vele. 
Caxton füttyentett. 
– Tudtam. Amikor reggel fölébredtem, azt mondtam magamnak: “Keresd meg Jillt. Ő a titkos ászod.” Gyönyörűségem, igyál még egyet. Hatot. Nesze, itt a kancsó. 
– Ne olyan gyorsan! 
– Amit csak akarsz. Masszírozzam szegény, fáradt lábadat? Hölgyem, önt pillanatokon belül meginterjúvolják. Hogyan... 
– Ne, Ben! Megígérted. Ha rám hivatkozol, elveszítem az állásomat. 
– Mit szólnál ehhez: “általában megbízható forrásból” tudjuk? 
– Félnék. 
– Hát akkor? Hagynál meghalni a tehetetlenségtől, képes lennél egyedül megenni azt a sültet? 
– Jaj, beszélek én. Csak nem használhatod föl. – Ben hallgatott; Jill elmesélte, hogy járt túl az őrség eszén. Ben félbeszakította. 
– Mondd csak! Meg tudnád tenni még egyszer? 
– Mit? Azt hiszem, de nem teszem. Veszélyes. 
– És engem be tudnál juttatni? Villanyszerelőnek öltöznék: kezeslábas, szakszervezeti jelvény, szerszámosláda. A kezembe nyomod a kulcsot, és... 
– Nem! 
– Tessék? Nézd, kicsi lány, gondolkodj. Ez a legnagyobb sztori amióta Columbus rávette Izabellát, hogy vágja zaciba az ékszereit. Csak az aggaszt, hogy esetleg ott találok egy másik villanyszerelőt... 
– Engem is csak egy dolog aggaszt: én – szakította félbe Jill. – Neked ez sztori, nekem a hivatásom. Elveszik a sapkámat, a jelvényemet, rabomobilban visznek el. 
– Hmmm... megeshet. 
Az már biztos. 
– Hölgyem, kenőpénzt ajánlok. 
– Mennyit? Szép summának kell lennie, hogy életem végéig jól élhessek belőle Rióban. 
– Hát... nem várhatod, hogy túllicitáljam az Associated Presst vagy a Reuterst. Mit szólnál százhoz? 
– Minek nézel? 
– Azt már eldöntöttük, most az árról van szó. Százötven? 
– Légy olyan jó, keresd már meg az Associated Press számát. 
– Capitol 10–9000. Jill, hozzám jönnél feleségül? Ez a legtöbb, ameddig elmehetek. 
Jill meghökkent. 
– Mit mondtál? 
– Lennél a feleségem? Akkor majd ha visznek a rabomobilon, a város határán fogok állni, és kiszabadítlak. És visszajöhetsz ide, és hűsítheted a lábad a füvemen – a füvünkön – és feledheted a gyalázatodat. De előbb be kell juttatnod abba a szobába. 
– Ben, már azt hittem, komolyan beszélsz. Ha telefonálok igaz tanúért, megismétled? – Caxton sóhajtott. 
– Hívj tanút. 
Jill fölállt. 
– Ben – mondta lágyan –, nem foglak szavadon. – Megcsókolta a férfit. – Ne tréfálj egy vénlánynak a házassággal. 
– Nem tréfáltam.
– Képzelem. Töröld le a rúzst, én pedig elmondok mindent, amit tudok, aztán megbeszéljük, hogyan tudnád fölhasználni anélkül, hogy bajba kerülnék, így jó? 
– Így jó. 
Jill részletesen beszámolt mindenről. 
– Biztos vagyok benne, hogy nem volt benne nyugtató. És abban is, hogy ésszerűen viselkedett, pedig igazán furán beszélt és hülyéket kérdezett. 
– Még furább lenne, ha nem beszélt volna furán. 
– Tessék? 
– Jill, a Marsról nem sokat tudunk, de annyit igen, hogy a marslakók nem emberek. Képzeld el, hogy eljutsz egy olyan törzshöz mélyen az őserdőben, akik sosem láttak cipőt. Megértenéd-e azoknak a hétköznapi csevegését, akiknek egész élete egy másik kultúrában telt el? Ez gyengécske hasonlat; az igazság negyvenmillió mérföldnyivel különösebb. 
Jill bólintott. 
– Erre már rájöttem, azért nem vettem számításba a különös megjegyzéseit. Nem vagyok ostoba. 
– Nem, meglehetősen eszes vagy, nő létedre. 
– Szeretnéd ezt a Martinit a hajadra? 
– Bocsánatot kérek. A nők okosabbak a férfiaknál; minden ezt bizonyítja. Adde, töltök. 
Jill elfogadta a békeáldozatot, és folytatta. 
– Ben, a parancs, hogy nem láthat nőt, tiszta hülyeség. Nem szexmániás. 
– Nyilván nem akarják kitenni egyszerre túlságosan sok megrázkódtatásnak. 
– Nem ráztam meg. Egyszerűen... érdekeltem. Nem úgy nézett rám, ahogyan a férfiak. 
– Ha teljesítetted volna a kívánságát, talán bőven akadt volna dolgod. 
– Nem hiszem. Föltételezem, hogy beszéltek neki a férfiakról meg a nőkről; szerintem csupán látni akarta, miben különbözik a nő. 
– “Vive la difference!” – lelkendezett Caxton. 
– Ne légy közönséges. 
– Én? Csak hálás vagyok. Hálát adok, amiért embernek születtem, nem marslakónak. 
– Légy komoly. 
– Sosem voltam komolyabb. 
– Akkor meg hallgass. Nem lett volna bajom vele. Te nem láttad az arcát – én igen. 
– Miért, milyen az arca? 
Jill kereste a kifejezést. 
– Ben, láttál már angyalt? 
– Téged, kerub. Egyébként nem. 
– Hát én sem... de úgy nézett ki. Vénséges, bölcs szeme van és tökéletesen békés arca, azon az arcon földöntúli ártatlanság ül. – Megborzongott. 
– Jó ez a “földöntúli” – felelte lassan Ben. – Látnom kell. 
– Ben, miért tartják bezárva? Egy légynek sem ártana. 
Caxton összeillesztette az ujjait. 
– Oltalmazni akarják, gondolom. A Mars gravitációján nőtt föl; nyilván rettenetesen gyönge. 
– De az izomgyöngeség nem veszélyes. Könnyedén megbirkózunk vele. 
– A fertőzésektől is védeni akarják. Olyan, mint a Notre Dame kísérleti állatai: sosem voltak kitéve fertőzésnek. 
– Persze, persze, nincsenek antitestei. De a kórházban úgy hallottam, hogy Nelson doktor, a Bajnok orvosa ezt már megoldotta a visszafelé vezető úton. Kölcsönös vérátömlesztéssel lecserélte szinte a vére felét. 
– Ezt fölhasználhatom, Jill? Ezt a hírt? 
– Csak rám ne hivatkozz. A teniszkönyökön kívül szinte minden betegség ellen beoltották. De ha a betegségtől akarják megvédeni, Ben, ahhoz nem szükséges fegyveres őrség. 
– Hmmm... Jill, én is összeszedtem néhány apróságot, amelyeket talán nem tudsz. Nem használhatom föl őket, mert védenem kell a forrásaimat. De neked elmondom... csak ne beszélj. 
– Nem fogok. 
– Hosszú história. Kérsz még inni? 
– Nem, süssük inkább a húst. Hol a gomb? 
– Itt. 
– Hát nyomd meg. 
– Én? Azt ígérted, te főzöl vacsorát. 
– Ben Caxton, itt fogok feküdni, és inkább éhen halok, semhogy fölkeljek megnyomni egy gombot, amely tíz centire van az ujjadtól. 
– Ahogy akarod. – És megnyomta a gombot. – De ne feledd aztán, ki főzte a vacsorát. Most pedig Valentine Michael Smith-ről. Súlyos kétségek merülnek föl, hogy joga van-e a “Smith” név használatára. 
– Micsoda? 
– Szívecském, a barátod a világtörténelem első interplanetáris zabigyereke. 
– Baszd meg! 
– Viselkedj! Emlékszel valamire a Követtel kapcsolatban? Négy házaspár. Az egyik házaspár Brant kapitány és Mrs. Brant, a másik dr. Smith és Mrs. Smith voltak. Angyalarcú barátod Mrs. Smith és Brant kapitány fia. 
– Honnan tudják? És kit érdekel? Eléggé ízléstelen ennyi idő után botrányokat előásni. Halottak – hagyják őket békében! 
– Ami azt illeti, hogy honnan tudják, föltehetőleg sosem élt nyolc másik ember, akiket ennyire alaposan megvizsgáltak. Vércsoport, Rh-faktor, haj- és szemszín, mindezek a genetikai dolgok – de te ehhez jobban értesz, mint én. Teljesen biztos, hogy Mary Jane Lyle Smith volt az anyja, és Michael Brant az apja. Ez szép örökséget föltételez Smith-ről: az apja I.Q.-ja 163, az anyjáé 170 volt, s mindketten szakterületük legkiválóbbjai voltak. 
– Ami pedig azt illeti, hogy kit érdekel – folytatta Ben –, nagyon is sok embert, és még többet fog, ha kiderül. Hallottál már a Lyle-hajtóműről? 
– Természetesen. A Bajnok azzal ment. 
– Ahogyan manapság minden űrhajó. Ki találta föl? 
– Én nem... Pillanat! Úgy érted, hogy az... 
– Egy hangszórót a hölgynek! Dr. Mary Jane Lyle Smith. Még az indulásuk előtt kidolgozta, bár maradt rajta némi tökéletesíteni való. Viszont megkérte az alapvető szabadalmi jogot, és letétbe helyezte – méghozzá nem nonprofit testületnél –, aztán az ellenőrzést meg a bevételek kezelését a Tudományos Alapítványra bízta, így idővel a kormány kezére került – csakhogy a barátod a tulajdonosa. Milliókat, talán százmilliókat ér, nem tudom. 
Megjött a vacsora. Caxton mennyezetről alácsüngő asztalokat használt a pázsitja védelmében; az egyiket a maga széke elé eresztette, egy másikat japános alacsonyságra, hogy Jill a fűben ülhessen. 
– Puha? – kérdezte. 
– Dzsodázs! – felelte a lány tele szájjal. 
– Kösz. Ne feledd, hogy én főztem. 
– Ben – kérdezte Jill, miután lenyelte a falatot –, mit jelent adott esetben, hogy Smith törvénytelen? Örökölhet? 
– Nem törvénytelen, Mary Jane doktornő a Berkeley-n tanult; a kaliforniai törvény értelmében törvénytelen gyermek nem létezik. Ugyanez vonatkozik Brant kapitányra, mivel Új-Zélandnak civilizált törvényei vannak. Viszont dr. Ward Smith-nek, Mary Jane férjének az államában a házasságban született gyermek mindig törvényes, történjék bármi. Olyan emberrel van tehát dolgunk, Jill, aki három ember törvényes gyermeke. 
– Tessék? Várj csak, Ben, az lehetetlen. Nem vagyok ügyvéd, de... 
– Hát persze. Az ilyen fickók az ügyvédeket nem zavarják. Smith a különböző törvények értelmében különféleképpen törvényes – holott valójában zabigyerek. Így hát örököl. Ráadásul nemcsak az anyja volt milliomos, az apáinak is volt mit a tejbe aprítani. A Hold ostromakor szerzett botrányos kapitányi fizetésének javát Brant a Holdvállalatba fektette. Jól tudod, micsoda hosszban van állandóan ez a részvény, Brantnak egyetlen bűne volt. Szerette a szerencsejátékot – ám rendszeresen nyert, és azt is részvényekbe fektette. Ward Smith-nek családi vagyona volt. Smith mindkettőjük örököse. 
– Hoppá! 
– És ez még a fele sincs, szivi. Smith az egész legénység örököse. 
– Tessék? 
– Mindannyian aláírtak egy szerződést, amelyben kölcsönösen egymás örökösévé tették egymást – valamennyiüket és ivadékaikat. Gondosan fogalmaztak, olyan XVI-XVII. századi szerződéseket használtak mintául, amelyeket azóta sem sikerült kikezdeni. Ezek mind nagymenők voltak, sokuknak volt szép vagyona. Branton kívül másnak is akadt jó néhány Holdvállalat részvénye. Igen valószínű, hogy Smith kezében van a részvények döntő többsége. 
Jill a gyermeki lényre gondolt, aki olyan megható szertartássá tette a vízivást, és mélységesen sajnálta. Caxton folytatta. 
– Szeretnék belenézni a Követ hajónaplójába. Visszahozták a Földre, de nem hiszem, hogy nyilvánosságra hozzák. 
– Miért, Ben? 
– Csúf história. Ennyit megtudtam az informátoromtól, mielőtt még kijózanodott. Dr. Ward Smith végezte el a feleségén a császármetszést – és az asszony meghalt a műtőasztalon. Amit ezután tett abból világos, hogy tisztában volt a helyzettel. Ugyanazzal a szikével elvágta Brant kapitány torkát, majd a magáét. Bocs, szivi. 
Jill megborzongott. 
– Ápolónő vagyok. Az ilyesmi hidegen hagy. 
– Hazudsz, de szeretlek érte. Három évig voltam rendőrségi tudósító, Jill; nem tudtam hozzákérgesedni. 
– Mi történt a többiekkel? 
– Ha a bürokratáktól nem csikarjuk ki a hajónaplót, sosem tudjuk meg – márpedig én álmodozó újságíró vagyok, aki azt képzeli, hogy meg kell tudnunk. A titkolózás zsarnokságot szül. 
– Ben, talán jobban járna, ha kiforgatnák az örökségéből. Hiszen annyira... nem evilági. 
– Pontosan ez a jelző illik rá. Meg aztán nincs is szüksége pénzre: a marsbeli ember sosem fog éhezni. Bármelyik kormány és sok ezernyi egyetem és intézmény fogadná állandóan vendégéül. 
– A legjobb lenne neki, ha az egészet átruházná, és elfelejtené. 
– Az nem olyan könnyű, Jill, hiszen te is ismered az Általános Atom Larkin és társai elleni híres perét. 
– A Larkin-döntésre gondolsz? Tanultam az iskolában, mint mindenki. De mi köze Smith-hez? 
– Emlékezz. Az oroszok küldték a Holdra az első űrhajót, de lezuhant. Az Egyesült Államok és Kanada közösen tesz kísérletet; ez a hajó visszatér, de nem hagy senkit a Holdon, így aztán amíg az Egyesült Államok és a Nemzetközösség újabb, immár gyarmatosító expedíciót készül küldeni a Szövetség égisze alatt, és az oroszok ugyanerre készülnek, az Általános Atom titokban föllő egy rakétát egy Ecuadortól bérelt szigetről – és az embereik már ott csücsülnek elégedett képpel a Holdon, amikor leszáll a Szövetség hajója, majd az oroszok is. Így aztán az Általános Atom, ez az amerikai irányítású svájci vállalat követelte magáénak a Holdat. A Szövetség nem söpörhette félre őket, és szerezhette meg a területet: az oroszok nem tűrték volna, így a Legfelső Bíróság azt a döntést hozta, hogy jogi személynek, azaz puszta fikciónak nem lehet tulajdonában bolygó; a valós tulajdonosok azok az emberek, akik elfoglalták – Larkin és társai. Ezután szuverén nemzetnek ismerték el őket, és fölvették őket a Szövetségbe – de persze egy-egy szeletet juttattak a javakból a bennfenteseknek, és koncessziót adtak az Általános Atomnak meg leányvállalatának, a Holdvállalatnak. Ez senkinek sem tetszett, és a Szövetségi Legfelső Bíróság akkoriban még nem volt mindenható, ám ezt a kompromisszumot legalább mindenki meg tudta emészteni. Az eredmény a bolygók gyarmatosítására vonatkozó szabályok sora lett, amelyek egytől egyig a Larkin-döntésen alapultak, s a céljuk a vérontás elkerülése volt. És be is vált. A harmadik világháború kitörését nem űrutazással kapcsolatos konfliktus, okozta, így hát a Larkin-döntés törvény, és vonatkozik Smith-re. 
Jill a fejét rázta. 
– Nem látom az összefüggést. 
– Gondolkozz, Jill. A mi törvényeink szerint Smith szuverén nemzet – és a Mars bolygó egyetlen tulajdonosa. 

V.

Jill szeme kikerekedett. 
– Sokat ittál, Ben. Meg mernék esküdni, hogy azt mondtad: a Mars bolygó a beteg tulajdona. 
– Mert így van. Kellő ideig tartotta a birtokában. Smith maga a Mars bolygó, király, elnök, egyetlen polgári testület, amit akarsz. Ha a Bajnok nem hagyott volna ott telepeseket, Smith jogcíme érvényét veszthette volna. De hagyott, s így a Mars birtoklása folyamatos, bár Smith a Földre jött. Ugyanakkor Smith nem köteles a telepesekkel osztozni: a telepesek mindaddig bevándorlók csupán, amíg Smith polgárjogot nem ad nekik. 
– Fantasztikus! 
– De törvényes. Szívem, érted már, miért érdekli az embereket Smith? És miért tartja elzárva a kormány? Amit ők tesznek, az nem törvényes. Smith az Egyesült Államok és a Szövetség állampolgára is; törvénytelen az állampolgárt, lett légyen akár elítélt bűnöző, minden érintkezési lehetőségtől elzárva tartani a Szövetség teljes területén. A történelem során mindig barátságtalan cselekedetnek tekintették azt is, ha a látogatóba érkező uralkodót – mert Smith az – bezárták, és nem engedték emberekkel találkozni, kivált a sajtóval, vagyis velem. Még most sem akarsz becsempészni? 
– Micsoda? Hülyére rémítettél. Ben, ha elkaptak volna, mit tettek volna velem? 
– Hmmm... semmi durvát. Szépen beraktak volna egy párnázott falú zárkába, egy három orvos által aláírt diliflepnivel, s talán megengedték volna, hogy levelet írj minden ötödik szökőévben. Engem az izgat, hogy mit fognak csinálni vele. 
– Mit csinálhatnak? 
– Meg is halhat. Például a gravitációkülönbségtől. 
– Képesek lennének megölni?
– Cö-cö! Ne használj csúnya szavakat. Nem hinném, hogy megteszik. Először is: Smith az információ kincsesbányája. Másodszor: ő a kapocs köztünk és az egyetlen másik civilizált faj közt, amellyel találkoztunk. Hogy állsz a klasszikusokkal? Olvastad H. G. Wellstől A világok háborúját? 
– Nagyon régen, az iskolában. 
– Tegyük föl, hogy a marslakókról kiderül, hogy rossz szándékkal vannak. Előfordulhat, mi pedig azt sem tudjuk, mekkora bunkóval támadnak ránk. Smith lehet a közvetítő, és fölöslegessé teheti az első interplanetáris háborút. Bár ez nem valószínű, a kormány nem hagyhatja figyelmen kívül. Az élet fölfedezését a Marson politikai szempontból még nem volt idejük végiggondolni. 
– Ezek szerint biztonságban van? 
– Egyelőre. A főtitkárnak jól kell lépnie. Tudod, hogy a kormánya gyönge lábakon áll. 
– Nem érdekel a politika. 
– Pedig érdekelhetne. Majdnem annyira fontos, mint a tulajdon szívverésed. 
– Azzal sem foglalkozom. 
– Akkor ne szólj közbe, amikor szónokolok. A nagy nehezen összetákolt, Douglas vezette többség egyik napról a másikra széteshet: Pakisztán egyetlen ideges köhintésre kiugrik. Bizalmatlansági indítványt nyújtanak be, és Douglas főtitkár úr visszamehet olcsó ügyvédnek. A marsbeli ember növelheti a hatalmát, de tönkre is teheti. Becsempészel? 
– Kolostorba vonulok. Van még kávé? 
– Megnézem. 
Fölálltak, Jill nyújtózkodott. 
– Jaj, öreg csontjaim! – mondta. – Hagyd a kávét, Ben. Holnap nehéz napom lesz. Hazavinnél? Inkább küldj haza, az biztonságosabb. 
– Oké, bár még fiatal az idő. – Bement a hálószobájába, és egy kis öngyújtónyi méretű tárggyal jött vissza. – Szóval nem csempészel be? 
– Nézd, Ben, szeretném, de... 
– Mindegy. Veszélyes – és nem csak a te további pályafutások szempontjából. – Megmutatta a lánynak a tárgyat. – Ezt a poloskát azért hajlandó vagy rá állítani? 
– Mi ez? 
– A legnagyobb áldás a kémeknek az altatóval kevert Martini óta. Mikromini magnetofon. A drótot rugó hajtja, így kutatóáramkör nem szűrheti ki. A belseje műanyag borítású: egy taxiból is kihajíthatod. Az energia körülbelül annyi radioaktivitás, amennyi egy óramutató hajtásához kell, de az is árnyékolva van. A drót huszonnégy órán át fut benne. Akkor kiveszed az orsót, és másikat teszel be. A rugó az orsó része. 
– És robban? – kérdezte idegesen a lány. 
– Akár meg is eheted. 
– Ben, elijesztettél attól, hogy bemenjek a szobájába. 
– De a szomszéd szobába be tudsz menni, igaz? 
– Azt hiszem. 
– Ennek az izének igen éles a “hallása”. Rögzítsd az üreges oldalával a falra – például ragtapasszal –, és fölvesz mindent, ami a szomszéd szobában történik. 
– Észre fognak venni, ha ki-be járkálok. Ben, a szobája egyik fala egy másik folyosón levő szobával határos. Az jó lenne? 
– Tökéletes. Megteszed? 
– Hmmm... add ide. Meggondolom. 
Caxton megtörölgette az izét a zsebkendőjével. 
– Vedd föl a kesztyűdet. 
– Miért? 
– Ennek a vacaknak a birtoklásáért a rács mögött nyaralhatsz. Használj kesztyűt, és ne bukj le. 
– Csupa bűbájos dologba rángatsz bele! 
– Ki akarsz szállni? 
Jill mély lélegzetet vett. 
– Nem. 
– Derék kislány! – Villogni kezdett egy lámpa, Ben fölnézett. – Ez a taxid lesz. Akkor hívtam, amikor bementem ezért. 
– Értem. Keresd meg a cipőmet. Ne gyere föl a tetőre. Minél kevesebbet látnak minket együtt, annál jobb. 
– Ahogyan parancsolod. 
Amikor Ben fölemelkedett azután, hogy föladta a lány cipőjét, Jill két kézzel megfogta át arcát, és megcsókolta. 
– Drága Ben! Ebből nem sülhet ki semmi jó, és nem tudta, hogy bűnöző vagy – de jól főzöl, kivált ha én állítom be a kombinációt... Talán mégis feleségül megyek hozzád, ha még egyszer rá tudlak venni a leánykérésre. 
– Az ajánlat még mindig áll. 
– El szoktál venni a gengszterek a macájukat? Vagy “cicának” mondják? – Sietve távozott. 

Jill könnyen elhelyezte a poloskát. A másik folyosón lévő szobában fekvő beteg ágyhoz kötött volt, Jill gyakran bejárt hozzá pletyizni. A készüléket egy polc fölé erősítette a falra, miközben arról csacsogott, hogy a takarítónők soha nem törlik le a port a polcokról. 
Másnap könnyen cserélt orsót: a beteg aludt. Akkor ébredt föl, amikor Jill éppen egy széken állt. A lány egy pikáns kórházi pletykával terelte el a figyelmét. 
A fölvett drótot Jill postán küldte el, mivel a posta még mindig biztonságosabbnak látszott, holmi titkos találkánál. Ám a harmadik orsót nem sikerült beraknia. Megvárta, amíg a beteg elalszik, de amikor fölmászott a székre, a páciens fölébredt. 
– Ó! Üdvözlöm, Miss Boardman. 
Jill megdermedt. 
– Üdvözlöm, Mrs. Fritschlie – sikerült kinyögnie. – Jót szundított? 
– Tűrhetőt – nyafogta az asszony. – Fáj a hátam. 
– Megmasszírozom. 
– Nem segít. Mit matat mindig a polcomon? Valami baj van? 
Jillnek összeszorult a gyomra. 
– Egér – felelte. 
– Egér? Jaj, másik szobába kell kerülnöm! 
Jill letépte a falról a kis készüléket, zsebre vágta, leugrott a székről. 
– Ugyan már, Mrs. Fritschlie!! Most néztem meg, vannak-e egérlyukak. Nincsenek. 
– Biztos benne? 
– Tökéletesen. És most megmasszírozom a hátát. Lazítson. 
Jill elhatározta, hogy a K-12-vel próbálkozik, az üres szobával, amely a marsbeli ember lakosztályához tartozott. Hozta a tolvajkulcsot. 
Ám a szoba nyitva volt, és odabenn is két tengerészgyalogost talált. Megkettőzték az őrséget. Az egyik fölpillantott, amikor Jill benyitott. 
– Keres valakit? 
– Nem. Ne üljenek az ágyra, fiúk – mondta ügybuzgón Jill. – Ha szükségük van székekre, majd küldünk. – Az őrök kelletlenül fölálltak. Jill távozott, palástolni próbálva remegését. 
Amikor letette a szolgálatot, a poloska még mindig a zsebében volt. Úgy döntött, hogy visszaadja Caxtonnak. Amikor már Ben lakása felé tartott a levegőben, könnyebben lélegzett. Repülés közben fölhívta a férfit. 
– Itt Caxton. 
– Jill vagyok, Ben. Látni akarlak. 
A férfi lassan válaszolt. 
– Nem tartom okos dolognak. 
– Ben, muszáj. Már útban vagyok. 
– No jól van, ha muszáj. 
– Ezt a lelkesedést! 
– Nézd, szivi, nem arról van szó, hogy én nem... 
– Viszlát! – Kikapcsolt, lecsillapodott, és elhatározta, hogy nem hárítja a felelősséget Benre – mindketten önként tették. Ő legalábbis akkor – a politika nem izgatta volna. 
Ben karjában nyomban jobban érezte magát. Ben olyan aranyos. Talán tényleg hozzá kéne mennie. Amikor beszélni akart, Ben befogta a száját. Odasúgta: 
– Ne beszélj. Talán lehallgatnak. 
Jill bólintott, elővette a készüléket, Ben kezébe nyomta. A férfinak fölszaladt a szemöldöke, de hallgatott. Az aznap délutáni Post példányát tette a lány elé. 
– Láttad az újságot? – kérdezte természetes hangon. – Amíg mosogatok, olvasgass. 
– Kösz. – Rámutatott egy cikkre, és a minimikro magnóval távozott. A cikket Ben írta. 

VARJÚFÉSZEK 
Ben Caxton írása 

Mindenki tudja, hogy a börtönnek meg a kórháznak van egy közös vonása: igen nehéz kijutni belőlük. Bizonyos szempontból a rab kevésbé van elvágva a külvilágtól, mint a beteg: hívathatja az ügyvédjét, igaz tanút követelhet, hivatkozhat a bírói elfogatóparancs hiányára, ragaszkodhat a nyilvános tárgyaláshoz. 
Ám elegendő egy NEM LÁTOGATHATÓ tábla, amelyet a mi különleges törzsünk egyik füvesemberének a parancsára kiakasztanak, s a beteg máris tökéletesebb feledésbe merülhet, mint hajdan a Vasálarcos. 
Igaz, ami igaz: a beteg közvetlen hozzátartozóját nem lehet kizárni – csakhogy a marsbeli embernek nemigen van közvetlen hozzátartozója. A balsorsú Követ legénységének alig vannak kapcsolatai a Földön. Ha a Vasálarcosnak – elnézést, a “marsbeli embernek” – él még rokona, aki megvédelmezheti az érdekeit, hát azt több ezer riporternek ezideig nem sikerült előkerítenie. 
Ki védi a marsbeli ember érdekeit? Ki őrizteti fegyveres őrséggel? Miféle félelmetes betegsége lehet, hogy senki nem láthatja, senki nem tehet föl neki kérdéseket? Önhöz intézem hát a kérdéseimet, főtitkár úr: a “testi gyöngeség” meg a “gravitációs kimerültség” nem magyarázat. Ha a válasz ez lenne, egy negyvenkilós ápolónő éppúgy megtenné, mint egy fegyveres őrszem. 
Elképzelhető, hogy ez a titokzatos betegség anyagi természetű? Avagy (hogy finoman fogalmazzunk) politikai? 

És így tovább. Jill látta, hogy Ben hecceli a kormányt, megpróbálja nyílt állásfoglalásra bírni őket. Érezte, hogy Caxton nagy kockázatot vállal, amikor magára haragítja a hatóságot, ám sejtelme sem volt sem a veszély nagyságáról, sem megnyilvánulási formájáról. 
Átlapozta az újságot. Tele volt történetekkel a Bajnokról, képekkel a kitüntetéseket osztogató Douglas főtitkárról, interjúkkal van Tromp kapitánnyal és hős társaival, marslakók és marsbeli orvosok képeivel. Smith-ről nem sokat írtak, csupán annyit, hogy lassan kiheveri az utazás fáradalmait. 
Ben kijött, és másolópapír lapokat pottyantott a lány ölébe. 
– Itt egy másik újság. – És megint kiment. 
Jill látta, hogy az “újság” nem más, mint annak a felvételnek a szövege, amely az első orsón volt. Olyanok szerepeltek benne, hogy “első hang” meg “második hang”, ám ahol Ben fölismert valakit, ott odaírta a nevét. Legfölülre meg ezt írta: “Csupa férfi hang”. 
Az anyag legnagyobb része arról szólt, hogy Smith-t megetették, lemosták, majd tornázott egy “doktor Nelson” meg egy “második orvos” felügyelete alatt. 
Egy résznek azonban semmi köze nem volt a beteg kezeléséhez. Jill kétszer is elolvasta. 

Nelson doktor: Hogy érzed magad, fiam? Eléggé erős vagy egy beszélgetéshez? 
Smith: Igen. 
Nelson doktor: Egy ember beszélni akar veled. 
Smith (szünet): Ki? (Caxton megjegyezte: Smith minden megszólalása előtt szünetet tart.) 
Nelson: Ez az ember a mi nagy (leírhatatlan torokhang – talán marsbeliül?). Ő a mi legöregebb öregünk. Beszélsz vele? 
Smith (nagyon hosszú szünet után): Én nagy boldogság. Az öreg fog beszélni, én fog hallgat és növekszik. 
Nelson: Nem, nem! Kérdéseket kíván föltenni. 
Smith: Én nem tud tanítani öreget. 
Nelson: Az öreg így akarja. Föltehet neked kérdéseket? 
Smith: Igen. 
(Háttérzaj.) 
Nelson: Erre, uram. Idehívattam Mahmoud doktort, hogy tolmácsoljon. 
“Új hang”, olvasta Jill. Aztán Caxton ezt kihúzta, és odaírta: “ Douglas főtitkár!!!” 

Főtitkár: Nem lesz rá szükségem. Azt mondta Smith beszél angolul. 
Nelson: Nos; igen is, nem is, kegyelmes uram. Sok szót ismer, ám – ahogyan Mahmoud mondja – nincs semmiféle kulturális háttere, amelyhez kötni tudná őket. Ez igen zavaró lehet. 
Főtitkár: Ó, elboldogulunk, biztos vagyok benne. Fiatal koromban autóstoppal jártam be egész Brazíliát, pedig kezdetben egyetlen szót sem tudtam portugálul, és most legyen szíves, mutasson be minket egymásnak, aztán hagyjon magunkra. 
Nelson: Uram, inkább a betegemmel maradok. 
Főtitkár: Igazán, doktor úr? Attól tartok, ragaszkodnom kell a kérésemhez. Sajnálom. 
Nelson: Attól tartok, nekem is ragaszkodnom kell a magam álláspontjához. Sajnálom, uram. Az orvosi etika... 
Főtitkár (félbeszakítja): Ügyvéd lévén meglehetősen járatos vagyok az orvosi jogban, hát hagyja ezt az “orvosi etika” dumát. Ez a beteg választotta magát? 
Nelson: Nem kifejezetten, de... 
Főtitkár: Volt lehetősége orvost választani? Kétlem. A státusa tehát az állam védence. Én képviselem a legközelebbi hozzátartozóját, de facto, és mint látni fogja, de jure is. Négyszemközt akarok beszélni vele. 
Nelson (hosszú szünet után, nagyon kimérten): Ha így teszi föl a kérdést, kegyelmes uram, visszalépek a beteg kezelésétől. 
Főtitkár: Ne így fogja föl, doktor úr. Nem vonom kétségbe az eljárásait. De azt sem akadályozná meg, igaz, hogy egy anya négyszemközt beszéljen a fiával? Attól fél, hogy bántani fogom? 
Nelson: Nem, de... 
Főtitkár: Akkor meg mi a kifogása? Gyerünk, mutasson be minket, és lássunk hozzá. Ez az okvetetlenkedés még fölizgatja a beteget. 
Nelson: Kegyelmes uram, bemutatom. Aztán más orvost kell keresnie a... védencének. 
Főtitkár: Sajnálom doktor úr, igazán. Ezt nem tekinthetem véglegesnek, majd még beszélünk róla. És most lenne szíves? 
Nelson: Jöjjön ide, uram. Fiam, ez az ember, aki beszélni akar veled. A mi nagy öregünk. 
Smith: (leírhatatlan hangok) 
Főtitkár: Mit mondott? 
Nelson: Tisztelettel köszöntötte. Mahmoud szerint a köszöntés fordítása: “Én még csak tojás vagyok”. Többé-kevésbé. Baráti formula. Fiam, beszélj ember beszédet. 
Smith: Igen. 
Nelson: Ön pedig használjon egyszerű szavakat, ha adhatok még egy utolsó tanácsot. 
Főtitkár: Ó, hogyne. 
Nelson: Viszlát, kegyelmes úr. Viszlát, fiam. 
Főtitkár (Folytatás): Hogy érzi magát? 
Smith: Érez jól. 
Főtitkár: Helyes. Bármit akar, csak kérje. Azt akarjuk, hogy elégedett legyen. Most lenne valami, amit szeretnénk, ha megtenne nekem. Tud írni? 
Smith: “Írni”? Mi az, “írni?” 
Főtitkár: Mindegy, az ujjlenyomata is megteszi. Föl akarok olvasni magának valamit. Sok benne az ügyvédi szöveg, de egyszerűen az a lényege, hogy amikor elhagyta a Marsot, egyben lemondott minden ottani igényéről is, érti? A kormány gondjaira bízza. 
Smith (nem válaszol) 
Főtitkár: Akkor nézzük másképp. A Mars nem a maga tulajdona, igaz? 
Smith (hosszú szünet után): Nem értem. 
Főtitkár: Hmmm... próbáljuk meg újra. Itt akar maradni, igaz? 
Smith: Nem tudom. Az öregek küldtek. (Hosszú, leírhatatlan hangsor, mintha egy kecskebéka küzdene egy macskával.) 
Főtitkár: A fenébe, mostanra jobban megtaníthatták volna angolul. Nézze, fiam, nem kell aggódnia. Csak hadd nyomjam az ujját ide, az első lap aljára. Adja ide a jobb kezét. Ne, ne rángassa. Maradjon, nyugton! Nem bántom... Doktor! Doktor Nelson! 
Második orvos: Parancsol, uram? 
Főtitkár: Kerítse elő Nelson doktort. 
Második orvos: Nelson doktort? Hiszen elment, uram. Azt mondta, ön elvette tőle az esetet. 
Főtitkár: Ezt mondta? Az Isten verje meg! Csináljon már valamit. Alkalmazzon mesterséges lélegeztetést. Adjon neki injekciót. Ne álljon ott! Nem látja, hogy meghal? 
Második orvos: Nem hinném, hogy bármit is kellene tenni, uram. Hagyja csak békén, amíg kijön belőle. Nelson doktor mindig ezt csinálta. 
Főtitkár: A francba Nelson doktorral! 

A főtitkár hangja többé nem hallatszott, sem Nelson doktoré. Jill sejtette a pletykák alapján, hogy Smith ismét katalepsziás önkívületbe esett. Még két följegyzés volt. Az egyik: Nem kell suttogni. Nem hallja. A másik: Vigye ki azt a tálcát. Majd megetetjük, ha kijött belőle. 
Jill ismét elölről kezdte olvasni az anyagot, amikor Ben kijött. További másolópapírok voltak nála, de nem adta oda őket a lánynak, hanem megkérdezte: 
– Éhes vagy? 
– Farkaséhes. 
– Akkor lőjünk egy tehenet. 
Ben egy szót sem szólt, miközben fölmentek a tetőre, és taxiba ültek, hallgatott, amíg az Alexandria állomásra értek, ahol másik taxiba szálltak. Ben egy baltimore-i rendszámút választott. Amint a gép a levegőbe emelkedett, a marylandi Hagerstown adatait táplálta be, aztán megnyugodott. 
– Most már beszélhetünk. 
– Ben, mi ez a titokzatosság? 
– Bocsáss meg, szép lábú. Nem tudom, hogy poloskákat helyeztek el a lakásomban, de ha én meg tudom tenni velük, ők is meg tudják tenni velem. Az sem bizonyos, hogy a lakásomról rendelt taxiban lehallgató-készülék van, de lehetséges. A titkosszolgálat alapos munkát végez. De ez a taxi... – Megpaskolta a párnákat. – Nem műszerezhetnek föl sok ezer taxit. A találomra választott taxi valószínűleg biztonságos. 
Jill megborzongott. 
– Ben, csak nem képzeled... – Elhallgatott. 
– Most még nem! Olvastad a cikkemet. Kilenc órája jelent meg. Gondolod, hogy a kormány tűrni fogja, hogy belerúgjak, anélkül, hogy visszarúgna? 
– De hiszen eddig is kormányellenes voltál. 
– Az belefért. Ez más. Azzal vádolom őket, hogy politikai foglyot őriztetnek. Jill, a kormány élő szervezet. Mint minden élő organizmusnak, a kormánynak is a legjellemzőbb jellemzője, hogy ösztönösen életben akar maradni. Ha megütöd, visszaüt. Ezúttal nagyon megütöttem. – Aztán hozzátette: – De téged nem kellett volna belekevernem. 
– Nem félek. Amióta azt a vacakot visszaadtam neked. 
– Kapcsolatban állsz velem. Ha a dolog eldurvul, ennyi is elegendő lehet. 
Jill elhallgatott. Alig tudta elhinni, hogy veszély fenyegetheti őt, aki gyerekkorában legföljebb egy legyintést, felnőttkorában egy-egy rossz szót ha kapott. Ápolónőként találkozott az erőszak következményeivel – de vele ilyesmi nem történhet. 
A taxi leszállóhelyet keresve körözött, mire a lány végre megtörte rosszkedvű csöndjét. 
– Ben? Tegyük föl, hogy a beteg meghal. Mi történik? 
– Tessék? – Ben a homlokát ráncolta. – Jó kérdés. Ha több kérdés nincs, a tanulók hazamehetnek. 
– Ne hülyéskedj. 
– Hmmm... Jill, éjszakákon át próbáltam választ találni erre a kérdésre, íme a legjobb válaszaim. Ha Smith meghal, megszűnik az igénye a Marsra. Nagyon valószínű, hogy a telepesek, akiket a Bajnok a Marson hagyott, friss igényt támasztanak, és még valószínűbb, hogy a kormányzat már megállapodást kötött velük, mielőtt elindultak. A Bajnok szövetségi hajó, de egy ilyen megállapodás esetleg minden döntést Douglas főtitkár kezében hagy. Így sokáig hatalmon maradhat. De megeshet az is, hogy semmit sem jelent. 
– Miért? 
– Nem biztos, hogy a Larkin-döntés alkalmazható. A Hold lakatlan volt, csakhogy a Mars lakott. Marslakók lakják. Pillanatnyilag a marslakók jogilag nullák. Ám a Legfelső Bíróság esetleg áttekinti a politikai helyzetet, és úgy dönt, hogy az emberek által foganatosított gyarmatosítás semmit sem jelent egy nem-emberek által lakott bolygón. A Mars jogait a marslakóktól kell megszerezni. 
– No de Ben, úgyis ez a helyzet. Ez az elképzelés, hogy egy bolygó egyetlen ember tulajdona... fantasztikus! 
– Ügyvéd jelenlétében ne használd ezt a szót. A szőrözés meg a kukacoskodás kötelező tantárgy a jogi karon. Ráadásul van rá precedens. A tizenötödik században a pápa Spanyolországnak és Portugáliának ítélte a nyugati félgömböt, és senkit sem zavart, hogy az ingatlant indiánok lakták saját törvényekkel, szokásokkal és tulajdoni jogokkal. Mi több, a pápai adomány sikeresnek bizonyult. Nézd meg a térképen, hogy hol beszélnek ma spanyolul és hol portugálul. 
– Igen, csakhogy, Ben, ez nem a tizenötödik század. 
– Egy ügyvédnek az. Jill, ha a Legfelső Bíróság úgy határoz, hogy a Larkin-döntés érvényes, akkor Smith olyan helyzetbe kerül, hogy milliós, sőt milliárdos értékű koncessziókat adhat. Ha a jogait a kormányra ruházza, Douglas főtitkár rendelkezhet a legzsírosabb állások fölött. 
– Ben, miért kíván magának bárki ekkora hatalmat? 
– Miért röpül a lepke a fény felé? Csakhogy Smith vagyona majdnem olyan lényeges, mint helyzete a Mars névleges uralkodójaként. A Legfelső Bíróság megfoszthatja földfoglalói jogától, de szerintem senki és semmi nem foszthatja meg a Lyle-hajtómű meg a Holdvállalat részvények tulajdonjogától. Mi történik, ha meghal? Ezernyi állítólagos unokatestvér fog előbújni, ám a Tudományos Alapítvány évek óta küzd az ilyen pénzéhes férgek ellen. Nagyon valószínű, hogy amennyiben Smith végrendelet nélkül hal meg, a vagyona visszaszáll az államra. 
– A Szövetségre vagy az Egyesült Államokra? 
– Erre a kérdésre sincs válaszom. A szülei a Szövetség két államából származtak, ő viszont teljesen másutt született... és ezt igen lényegesnek tekintik majd azok az emberek, akik döntenek a részvények meg a találmányok sorsáról. Hogy nem Smith lesz az, annyi biztos: ő nem tud megkülönböztetni egy részvényt egy villamosjegytől. Inkább az nyerhet a bolton, aki Smith-re akaszkodik, és a markában tartja. Nem nagyon hiszem, hogy a Lloyd's életbiztosítást kötne vele. Túlságosan nagy lenne a kockázat. 
– Szegény kicsike! Szegény-szegény kis ártatlanság! 

VI.

A hagerstowni étteremnek “atmoszférája” volt – az asztalok szétszórtan helyezkedtek el a tóhoz vezető pázsiton, és volt néhány asztal három hatalmas fa ágai között is. Jill az egyik fán szeretett volna enni, ám Ben megkente a főpincért, hogy a víz közelében kapjanak asztalt, és odahozatott egy sztereovíziót is. Jill haragra gerjedt. 
– Ben, minek fizetünk ennyit, ha nem ehetünk a fán, ráadásul ezt a rémes zajládát is el kell viselnünk? 
– Türelem, kicsi. A fákon lévő asztaloknak mikrofonja van: másként nem tudnának rendelni a vendégek. Ebben az asztalban nincs poloska – remélem –, láttam, amikor a pincér előszedte az egymásra rakott darabok közül. Ami a sztereót illeti, nagyon nem amerikai dolog nélküle étkezni, ráadásul zavarja az irányított mikrofont – már ha Mr. Douglas emberei érdeklődnének irántam. 
– Komolyan gondolod, hogy követnek minket, Ben? – borzongott meg Jill. – Nem születtem erre a bűnözői életre. 
– Pszt! Amikor az Általános Szintetikumok botrány után nyomoztam, soha nem aludtam kétszer ugyanazon a helyen, és kizárólag előre csomagolt élelmiszert fogyasztottam. Meg lehet szeretni: serkenti az emésztést. 
– Az én emésztésemnek nincs rá szüksége. Nekem csupán egy gazdag, idősebb páciensre lenne szükségem. 
– Hát nem jössz hozzám, Jill? 
– Mihelyt a leendő férjem földobja a bakancsot. Vagy az is lehet, hogy olyan gazdag leszek, hogy házi kedvencként tarthatlak. 
– Nem kezdhetnénk ma éjjel? 
– Miután földobta a bakancsát. 
Vacsora közben egyszerre csak félbeszakadt a zenés műsor, amely dobhártyáikat fenyegette. Egy bemondó arca töltötte be a képernyőt, aki mosolyogva jelentette be: 
– Az Új Világ Hálózat és szponzora, a Bölcs Kislány Túlnépesedés Elleni Cukorka abban a megtiszteltetésben részesült, hogy időt biztosíthat a szövetségi kormány történelemformáló adásának. Ne feledjék, barátaim, hogy minden bölcs kislány Bölcs Kislányt használ. Mindenhová vihető, kellemes bevenni, a hatása garantált, és recept nélkül árusítható az 1312-es törvény értelmében. Miért kockáztatna régimódi, ízléstelen, veszélyes és bizonytalan módszerek használatával? Miért kockáztatná meg, hogy elveszíti barátja szeretetét és tiszteletét? – A jóképű, farkasra emlékeztető bemondó oldalt pillantott, és sietve hadarta a reklám szövegét. – És most adom a Bölcs Kislányt, aki viszont a főtitkárnak adja át a szót. 
A háromdimenziós képen fiatal nő jelent meg, de annyira érzéki, annyira bögyös, annyira csábító, hogy minden férfit elégedetlenné tett a maga partnernőjével. Nyújtózkodott, vonaglott, és érzékien búgta: 
– Én mindig Bölcs Kislányt használok. 
A kép szétolvadt, egy zenekar az Éljen az uralkodó békét játszotta. Ben megszólalt. 
– Te is Bölcs Kislányt használsz? 
– Semmi közöd hozzá! – csattant föl Jill, majd hozzátette: – Ócska kuruzslószer. Különben miből gondolod, hogy szükségem van rá? 
Caxton nem válaszolt. A képet betöltötték Douglas főtitkár atyai vonásai. 
– Barátaim – kezdte –, polgártársaim a Szövetségben, ma este egyedülálló megtiszteltetésben van részem. Úttörő Bajnokunk, diadalmas visszatérte óta... – És gratulált a Föld polgárainak sikeres kapcsolatfelvételükhöz egy másik bolygóval, egy másik fajjal. Sikerült úgy tálalnia, mintha a hősi tett minden polgár személyes eredménye lenne, mintha bármelyikük vezethette volna az expedíciót, ha nem kötötte volna le más, fontos munka, és hogy ő, Douglas főtitkár csupán alázatos eszköz volt, aki végrehajtotta a köz akaratát. A kormányzat stílusához tartozott annak sugallása, hogy az egyszerű ember egyenlő mindenkivel, s a legtöbbnél kiválóbb – a jó öreg Joe Douglas pedig ezt az egyszerű embert testesítette meg. Félrecsuszott nyakkendője és rakoncátlan fürtjei is ezt az “egy a népből” jelleget hangsúlyozták. 
Ben Caxton azon tűnődött, ki írhatta a beszédet. Bizonyára Jim Sanforth. Douglas stábjából Jimnek volt a legkiválóbb tehetsége a kellően lelkesítő vagy csillapító jelzők kiválasztásához. Reklámokat írt, mielőtt beszállt volna a politikába, és nem volt lelkiismeretfurdalást okozó bűntudata. Igen, az a rész a “kézről, amely a bölcsőt ringatja” Jimnek munkája volt – Jim valóságos cukrosbácsi volt. 
– Kapcsold ki! – követelte Jill. 
– Nyugalom, szép lábú. Hallanom kell. 
–...így tehát, barátaim, nekem jutott a megtiszteltetés, hogy bemutassam önöknek polgártársunkat, Valentine Michael Smith-t, a marsbeli embert! Mike, tudjuk, hogy fáradt, és nem volt túlságosan jól, de mondana azért néhány szót a barátainknak? 
A sztereo félközelit adott egy tolókocsiban ülő férfiról. Az egyik oldalról Douglas hajolt fölé, a másikon ápolónő állt, merev volt, kikeményített és csinos. 
A tolókocsiban ülő férfi lágy csecsemőarcán szégyenlős mosoly jelent meg. Belenézett a kamerába, és megszólalt. 
– Hello, emberek. Elnézést, hogy ülök. Még gyönge vagyok. – Szemlátomást nehezen beszélt, és egyszer a nővér meg is fogta a pulzusát. 
Jillnek elakadt a lélegzete. 
– Csönd – szólt rá Ben. 
Douglas kérdéseire válaszolva a tolókocsis bókolt van Tromp kapitánynak és legénységének, megköszönte nekik, hogy megmentették, és elmondta, hogy a Marson mindenkit rettenetesen izgat a kapcsolat a Földdel, s ő nagyon reméli, hogy segíthet baráti szálakat szőni a két bolygó között. Az ápolónő félbeszakította, ám Douglas gyöngéden megkérdezte: 
– Mike, lenne ereje még egy kérdésre? 
– Persze, Mr. Douglas – ha tudok rá válaszolni. 
– Mike, mi a véleménye a földi lányokról? 
– Hűha! 
A csecsemőarcon eksztatikus áhítat látszott, és elpirult. A készülék most a főtitkárról adott vállképet. 
– Mike megkért, hogy közöljem önökkel – folytatta atyai hangon –, hogy mihelyt képes lesz rá, visszatér önökhöz. Ki kell fejlesztenie az izmait, tudják. Talán a jövő héten, ha az orvosok eléggé erősnek találják majd. 
A kép váltott a Bölcs Kislány cukorkára, s egy dramolett adta értésére a népeknek, hogy az a lány, aki nem használja, nemcsak nem épeszű, de szörnyszülött is; a pasasok átmennek az utca túloldalára, hogy elkerüljék. Ben csatornát váltott, és rosszkedvűen fordult Jillhez. 
– Eltéphetem a holnapi cikkemet. Douglas a kezében tartja. 
– Ben! 
– Mi az? 
– Ez nem a marsbeli ember! 
– Micsoda? Bébi, biztos vagy benne? 
– Jaj, hát hasonlít rá. De ez nem az a beteg, akit abban az őrzött szobában láttam. 
Ben rámutatott, hogy tucatnyi ember látta Smith-t: őrszemek, orvosok, ápolók, a Bajnok kapitánya és legénysége, talán mások is. Sokuk láthatta ezt az adást is. A kormányzatnak sejtenie kell, hogy néhányan észrevették a cserét. Nem látszott tehát a dolog ésszerűnek – túlságosan nagy volt a kockázat. 
Jill egyszerűen duzzogva csücsörített az ajkát, és kötötte az ebet a karóhoz, hogy a sztereóban látott fickó nem azonos a beteggel, akivel találkozott. Végül dühösen odavágta: 
– Higgy, amit akarsz! Férfiak! 
– Nézd, Jill... 
– Kérlek vigyél haza. 
Ben elment taxiért. Nem rendelt az étteremből, hanem az út túloldalán álló szálloda parkolójából választott egyet. Jill egész úton hűvös maradt. Ben elővette a magnóról leírt szöveget, és ismét elolvasta. Egy darabig gondolkodott, majd megszólalt. 
– Jill? 
– Tessék, Mr. Caxton. 
– Adok én neked “mistert”! Nézd, Jill, bocsánatot kérek. Tévedtem. 
– És miből jutottál erre a következtetésre? 
Ben a tenyerébe csapta a papírokat. 
– Ebből. Smith nem viselkedhetett úgy tegnap, és adhatta ezt az interjút ma. Nem lett volna képes uralkodni magán... a szokásos transzállapotába esett volna. 
– Hálás vagyok, hogy végre látod, ami nyilvánvaló. 
– Jill, ha akarod, vágj pofon, de bocsáss meg. Tudod, mit jelent ez? 
– Hogy színésszel játszatták el a marsbeli ember szerepét. Ahogyan egy órával ezelőtt mondtam. 
– Persze. Méghozzá jó színésszel, akit nagy gonddal választottak ki és tanítottak be. Csakhogy ez mást is jelenthet. Szerintem két dolog lehetséges. Az egyik az, hogy Smith meghalt, és... 
– Meghalt! – Jill egyszeriben újra átélte azt a különös vízivási szertartást, átérezte Smith személyiségének különös, szeretetreméltó, földöntúli zamatát, s elviselhetetlen bánat járta át. 
– Lehet. Ebben az esetben ez a hasonmás addig marad “életben”, ameddig szükségük lesz rá. Aztán a hasonmás “meghal”, kicsempészik innen, de előbb hipnózissal úgy elfojtják az emlékeit, hogy esetleg asztmás fulladási rohamot kap, ha beszélni próbál, bár egy agyműtét is elképzelhető. De ha Smith valóban halott, elfelejthetjük az egészet; sosem tudjuk bebizonyítani az igazságot, így föltételezzük, hogy él. 
– Jaj, én nagyon remélem! 
– Mi neked Hekuba, vagy te Hekubának? – idézte tévesen Caxton. – Ha él, talán nincs is a dologban semmi baljós. Elvégre a nevezetes személyiségek mindig is használtak hasonmásokat. Talán két-három hét múlva Smith barátunk már lesz olyan állapotban, hogy elviselje a nyilvánosság előtti megjelenés feszültségét, és akkor előhozzák. De ebben csöppet sem hiszek! 
– Miért? 
– Gondolkodj. Douglasnak egyszer már sikerült kicsikarnia Smith-ből, amit akart. Csakhogy Douglas nem engedheti meg magának a kudarcot. Ezért úgy gondolom, minden eddiginél mélyebbre fogja temetni Smith-t... és sosem fogjuk látni az igazi marsbeli embert. 
– Megöleti? – kérdezte lassan Jill. 
– Minek ez a durvaság? Bezáratja mondjuk egy magánklinikára, és gondoskodik róla, hogy soha nem tudjon meg semmiről semmit. 
– Istenem! Ben. Mit fogunk tenni?
Caxton elkomorodott. 
– Náluk a labda és az ütő, ők szabják meg a játékszabályokat. De én bemegyek oda egy igazi tanúval meg egy kemény ügyvéddel, és követelni fogom, hogy láthassam Smith-t. Talán kiugrathatom a nyulat a bokorból. 
– Én melletted leszek. 
– Leszel ám... majd mit mondtam. Te mondtad, hogy tönkretenné a pályafutásodat. 
– De szükséged van rám, hogy azonosítsam. 
– Szemtől szembe meg tudok különböztetni egy embert, akit nem-emberi lények neveltek föl, egy színésztől, aki ezt a szerepet játssza. De ha balul ütne ki bármi, te vagy a titkos ászom, az, aki tudja, hogy hamisan játszanak, ráadásul bejáratos a Bethesdába. Szivi, ha nem hallasz rólam, magadra maradtál. 
– Ben, ugye nem fognak bántani! 
– Túlerővel harcolok, kicsi. 
– Ben, nekem ez nem tetszik. És mondd, ha bejutsz hozzá, mit fogsz tenni? 
– Megkérdezem, nem kívánja-e elhagyni a kórházat. Ha igent mond, magammal hívom. Az igaz tanú jelenlétében nem merik megállítani. 
– Egen... és aztán? Orvosi felügyeletre van szüksége, Ben; nem képes gondoskodni magáról. 
Caxton ismét elkomorodott. 
– Ezen is gondolkodtam. Én nem tudom ápolni. Beköltözik a lakásomba... 
–...én pedig ápolom. Megcsináljuk, Ben. 
– Lassabban a testtel. Douglas majd előhúz egy nyulat a cilinderéből, és Smith visszamegy a rács mögé. Velünk együtt. – A homlokát ráncolta. – Egyetlen embert ismerek, aki megúszná. 
– Ki az? 
– Hallottál Jubal Harshaw-ról? 
– Mi? Ki nem? 
– Ez az egyik előnye: mindenki tudja, hogy kicsoda, így aztán nehéz erőszakoskodni vele. De mivel még orvosdoktor és jogász is, még nehezebb kikezdeni vele. Ám ami a legfontosabb, olyan megszállott individualista, hogy ha kedve tartja, hajlandó egy bicskával harcba szállni az egész Szövetség ellen – és ettől nyolcszor olyan nehéz kukoricázni vele. A hűtlenségi perek alatt ismerkedtünk meg; olyan barátom, akire számíthatok. Ha sikerül kihoznom Smith-t a Bethesádából, Harshaw-hoz viszem a Poconosba – akkor próbálják visszakaparintani azok a marhák! Az én cikkeimmel és Harshaw harci kedvével megtáncoltatjuk őket. 

VII.

A késői lefekvés ellenére Jill tíz perccel korábban váltotta le reggel az emeleti nővért. Engedelmeskedni akart Ben utasításának, hogy maradjon ki a férfi próbálkozásából, hogy találkozzon a marsbeli emberrel, de a közelben akart lenni. Bennek talán erősítésre lesz szüksége. 
A folyosón nem álltak őrök. Tálcák, gyógyszerek, két műtétre váró beteg foglalták le két óra hosszat; csupán arra jutott ideje, hogy megnézze a K-12 ajtaját. Zárva volt, ahogyan a mellette lévő társalgó ajtaja is. Fontolgatta, megpróbáljon-e beosonni a társalgón át, hiszen az őrök elmentek, de elhalasztotta, mert sok dolga volt. De mindenkit alaposan megnézett, aki az emeletre jött. 
Ben nem mutatkozott, s a diszkrét kérdésekkel, amelyeket föltett az asszisztensnőjének, kiderítette, hogy a K-12-esbe nem ment be senki, amíg ő másutt volt. Ezen elcsodálkozott. Ben ugyan nem mondott időpontot, de kora reggel akarta megostromolni a fellegvárat. 
Ellenállhatatlan vágyat érzett a szimatolásra. Amikor egy kis nyugalma lett, bekopogott a figyelő ajtaján, bedugta a fejét, és csodálkozást mímelt. 
– Ó! Jó reggelt doktor úr. Azt hittem, Frame doktort találom itt. 
A műszerek előtt ülő orvos végigmérte a lányt, és elmosolyodott. 
– Őt nem láttam, nővér. Bush doktor vagyok. Segíthetek? 
Ettől a tipikusan férfiúi reagálástól Jill megnyugodott. 
– Semmi különös. Hogy van a marsbeli ember? 
– Tessék? 
Jill mosolygott. 
– A személyzet előtt nem titok, doktor úr. A betege... – A belső ajtóra mutatott. 
– Micsoda? – hökkent meg az orvos. – Hát őt tartották itt? 
– Most nincs itt? 
– Százezer százalékig nincs. Mrs. Rose Bankerson van benn, Garner doktor betege. Ma kora reggel hozták ide. 
– Igazán? Mi történt a marsbeli emberrel? 
– Fogalmam sincs. Mondja, tényleg egy paraszthajszálon múlott, hogy nem láttam Valentine Smith-t? 
– Tegnap itt volt. 
– Egyesek milyen szerencsések! Nézze, nekem mi jutott. – Bekapcsolta az íróasztala fölötti monitort; Jill egy vízágyat látott, a vízágyon picike öregasszony lebegett. 
– Mi baja? 
– Hmmm... Nézze, nővér, ha nem lenne töméntelen pénze, egyszerűen öregkori szenilitásnak mondanám, így azt mondom, pihenni és felülvizsgálatra jött. 
Jill még fecsegett a dokival, majd úgy tett, mintha kigyulladt volna az egyik hívólámpa. Az íróasztalához ment, előszedte az éjszakai naplót – igen, ott volt: V. M. Smith, K-12 – áthelyezve. Alatta pedig: Rose S. Bankerson (Mrs.) – K-12 (diétás konyhának ut. dr. Garner – gyógysz. nem adandó – emelet nem felelős). 
Miért költöztették Smith-t éjszaka? Nyilván, hogy elkerüljék a kívülállókat. De hová vitték? Normális körülmények között hívta volna a portát, de Ben véleménye meg a hamisított sztereoműsor idegessé tették; úgy döntött, vár, majd csak megtud valamit a benti szóbeszédből. 
Ám Jill először az emeleti nyilvános telefonhoz ment, és Bent hívta. A hivatalában közölték, hogy Ben elutazott. Jill megnémult a döbbenettől – aztán üzenetet hagyott Bennek, hogy hívja vissza. 

Ben Caxton nem vesztegette az idejét. Megszerezte James Oliver Cavendish-t. Ugyan bármely igaz tanú megtette volna, ám Cavendish-nak olyan tekintélye volt, hogy jóformán fölöslegessé tette az ügyvédet – az idős úriember sokszor tanúskodott a Legfelső Bíróság előtt, a fejében őrzött végakaratok értéke milliárdokra rúgott. Cavendish a tökéletes emlékezést magától a nagy dr. Samuel Renshaw-tól tanulta, hipnotikus képzést a Rajna Alapítvány tagjaként kapott. Egy napi tiszteletdíja több volt Ben egyheti fizetésénél, ám Ben a pénzt a Post lapokon akarta behajtani – és erre a feladatra csakis a legkiválóbb lehetett alkalmas. 
Caxton fölvette az ifjabb Frisby-t a Biddle, Frisby, Frisby, Biddle és Reed ügyvédi irodánál, aztán elmentek Cavendish tanúért. A hivatásának fehér talárját viselő Cavendish szikár alakja Bent a Szabadságszoborra emlékeztette – legalább annyira feltűnő is volt. Ben előre elmagyarázta Mark Frisby-nek, hogy mit szándékozik megkísérelni (Frisby pedig rámutatott, hogy nincs hozzá joga), csak aztán hívták Cavendish-t. Az igaz tanú jelenlétében aztán előírásosan viselkedtek, nem beszéltek arról, hogy mit láthat vagy hallhat majd. 
A taxi letette őket a Bethesda tetején; lementek az igazgatói irodába. Ben átadta a kártyáját, és közölte, hogy az igazgatóval szeretne beszélni. 
Egy felsőbbséges modorú nőszemély megkérdezte, megbeszélték-e a találkozót. Ben beismerte, hogy nem. 
– Akkor nemigen van esélye rá, hogy találkozhasson dr. Broemerrel. Közölné jövetelének célját? 
– Mondja meg neki – felelte hangosan Caxton, hogy a jelenlévők is hallják –, hogy Caxton van itt a Varjúfészektől egy ügyvéddel meg egy igaz tanúval, mert beszélni akar Valentine Michael Smith-szel, a marsbéli emberrel. 
A nő meghökkent, de hamar magához tért, és fagyosan közölte: 
– Tájékoztatom. Foglaljanak helyet, kérem. 
– Köszönöm, itt várok. 
Frisby szivarra gyújtott, Cavendish az olyan ember nyugalmával és türelmével várakozott, aki már mindenfajta jót és rosszat látott, Caxton idegeskedett. Végre megjelent a hókirálynő, és bejelentette: 
– Mr. Berquist fogadja önöket. 
– Berquist? Gil Berqiust? 
– Úgy hiszem, Mr. Gilbert Berquist a neve. Caxton eltöprengett: Gil Berquist Douglas egyik titkos munkatársa, “asszisztense” volt. 
– Berquist nem érdekel, az igazgatóval akarok beszélni. 
De már jött is Berquist kézfogásra nyújtott kézzel, szívélyes vigyorral. 
– Benny Caxton? Hogy vagy, haver? Még mindig a régi pletykalapnál vagy? – A tanúra pillantott. 
– A réginél. Mit csinálsz te itt, Gil? 
– Ha valaha is kiszállok a közszolgálatból, én is újságíró akarok lenni – telefonon leadok ezer szónyi pletykát, aztán egész nap csak lógok. Irigyellek, Ben. 
– Azt mondtam: “Mit csinálsz te itt, Gil?” Az igazgatóval akarok beszélni, aztán a marsbeli emberrel. Nem a te magas szintű elutasításodért jöttem ide. 
– Nézd, Ben, nem kéne így viselkedned. Azért vagyok itt, mert dr. Broemert megőrjítették az újságírók, így aztán a főtitkár úr átküldött, hogy vegyem át a terheit. 
– Oké. Smith-t akarom látni. 
– Ben, öregem, minden riporter, kiküldött tudósító, portréíró, kommentátor, szabadúszó és érzelgős újságíróné ezt akarja. Polly Peepers húsz perccel ezelőtt volt itt. Ő akarta Smith-t kifaggatni, hogy milyen a szerelmi élet a Marson. – Berquist az égre emelte mindkét kezét. 
– Smith-t akarom látni. Lehet, vagy nem? 
– Ben, üljünk be valahová egy italra. Bármit kérdezhetsz tőlem. 
– Tőled nem akarok kérdezni semmit; Smith-t akarom látni. Ez az ügyvédem, Mark Frisby. – Szokás szerint az igaz tanút Ben nem mutatta be. 
– Már találkoztunk – üdvözölte az ügyvédet Berquist. 
– Hogy van az édesapja, Mark? Most is gyakran van arcüreg-gyulladása? 
– Mindig egyformán. 
– Ez a bolond éghajlat teszi. Gyere, Ben. Jöjjön, Mark. 
– Álljunk csak meg – mondta Caxton. – Valentine Michael Smith-t akarom látni. A Post lapokat és közvetetten kétszáz-millió újságolvasót képviselem. Láthatom? Ha nem, mondd ki fennhangon, és azt is, milyen jogon tiltod meg. 
Berquist sóhajtott. 
– Mark, megmondaná ennek a kukkoló történésznek, hogy nem törhet be egy beteg emberhez? Smith egyetlen egyszer mutatkozott a nyilvánosság előtt. Tegnap este – az orvosai javallatának ellenére. Joga van békességre és nyugalomra, lehetőségre, hogy erőt gyűjtsön. 
– Az a szóbeszéd járja – állította Caxton –, hogy a tegnap esti adás csalás volt. 
Berquist mosolya lehervadt. 
– Frisby – mondta hidegen –, szeretné a kliensét rágalmazási perben képviselni? 
– Csak nyugi, Ben. 
– Ismerem a rágalmazásra vonatkozó törvényt, Gil. De kit rágalmazok? A marsbeli embert? Vagy valaki mást? Mondj egy nevet. Ismétlem – emelte föl a hangját –, azt hallottam, hogy tegnap a háromdimenziósban bemutatott fickó nem a marsbeli ember. Látni akarom, meg akarom kérdezni tőle. 
A zsúfolt fogadócsarnokban nagy volt a csönd. Berquist az igaz tanúra pillantott, aztán erőt vett az arcvonásain, és elmosolyodott. 
– Ben, elképzelhető, hogy az erőszakosságoddal elértél egy interjút – és egy pert. Várj egy percig. Eltűnt, de hamarosan visszatért. 
– Elintéztem – mondta fáradtan –, bár nem érdemled meg, Ben, gyere. Csak te – sajnálom, Mark. Nem akarunk tömeget. Smith beteg ember. 
– Nem – mondta Caxton. 
– Tessék? 
– Vagy mindhárman, vagy senki. 
– Ben, ne csacsiskodj; rendkívüli kiváltságban van részed. Mondok valamit: Mark jöhet, és kinn megvár. De rá nincs szükséged. – Berquist Cavendish felé biccentett; a tanú mintha nem is hallotta volna. 
– Meglehet. De a ma délutáni cikkemben benne lesz, hogy az adminisztráció megtiltotta egy igaz tanúnak, hogy lássa a marsbeli embert. 
Berquist vállat vont. 
– Hát, jöjjön. Remélem, Ben, hogy a rágalmazási perben majd jól megtáncoltatnak. 
Cavendish korára való tekintettel lifttel mentek, aztán siklókocsi vitte őket a laboratóriumok, kezelők, kórtermek sora előtt. Őrszem állította meg őket, aki előretelefonált, végül bekísérték őket egy műszeres figyelőszobába, ahonnan a végzetesen súlyos eseteket szokták szemmel tartani. 
– Ez dr. Tanner – közölte Berquist. – Doktor úr, Mr. Caxton és Mr. Frisby. – Cavendish-t természetesen nem mutatta be. 
Tanner aggódni látszott. 
– Uraim, valamire figyelmeztetnem kell önöket. Ne tegyenek vagy mondjanak semmit, ami fölizgathatja a betegemet. Rendkívül neurotikus állapotban van, és igen könnyen esik kóros önkívületbe – transzba, ha éppen így kívánnák nevezni. 
– Epilepszia? – kérdezte Ben. 
– A laikus könnyen annak nézi. Inkább katalepszia. 
– Ön szakorvos? Pszichiáter? 
Tanner Berquistre pillantott. 
– Igen – ismerte be.. 
– Hol dolgozott azelőtt? 
– Ben, nézzük meg a beteget – szólt közbe Berquist. – Tanner doktor urat azután is faggathatod. 
– Oké. 
Tanner megnézte a műszereket, fölkattintott egy kapcsolót, rápillantott a monitorra. Kinyitotta a szomszédos hálószobába nyíló ajtót, az ajkára tette az ujját. 
A szobában félhomály volt. 
– Azért sötétítjük el a szobát, mert a szeme sincs hozzászokva a mi fényszintjeinkhez – suttogta Tanner. A szoba közepén lévő vízágyhoz ment. – Mike, néhány barát akar látni. 
Caxton közelebb lépett. Félig a vízágyba süllyesztve, hónaljig betakarva egy fiatalember lebegett az ágyon. Rájuk nézett, de nem szólt semmit. Sima kerek arca kifejezéstelen volt. 
Egyelőre Ben úgy vélte, ezt az embert látta az előző este a sztereóban. Kis híján rosszul lett a gondolattól, hogy a kis Jill kiélesített gránátot nyomott a kezébe: egy rágalmazási per tönkreteheti. 
– Ön Valentine Michael Smith? 
– Igen. 
– A marsbeli ember? 
– Igen. 
– Tegnap ön szerepelt a sztereóban? 
A fickó nem felelt. 
– Azt hiszen, nem érti! – mondta Tanner. – Mike, emlékszel, mit csináltál Mr. Douglasszal tegnap este? 
A férfi nyűgös arcot vágott. 
– Erős fény. Fáj. 
– Igen, a fény bántja a szemedet. Mr. Douglas kérésére köszöntötted az embereket. 
A beteg kissé elmosolyodott. 
– Hosszú út székben. 
– Oké – helyeselt Caxton. – Már értem. Mike, jól bánnak veled? 
– Igen. 
– Nem kell itt maradnod. Tudsz menni? 
Tanner közbevágott. 
– Nézze, Mr. Caxton... – Berquist Tanner karjára tette a kezét. 
– Tudok menni... kicsit. Fáradt. 
– Látom, van tolószéked. Mike, ha nem akarsz itt maradni, elviszlek, ahová csak menni akarsz. 
Tanner lerázta magáról Berquist kezét. 
– Nem engedem, hogy zaklassa a betegemet! 
– Szabad ember, vagy nem? – makacskodott Caxton. – Vagy talán fogoly? 
– Hát persze, hogy szabad! – csattant föl Berquist. – Hagyja, doktor úr. Hadd ássa az ostoba a saját sírját. 
– Kösz, Gil. Hallottad, Mike. Oda mehetsz, ahova akarsz. 
A beteg rettegve nézeti Tannerra. 
– Nem! Nem, nem, nem! 
– Oké, oké. 
– Mr. Berquist – csattant föl Tanner –, túlságosan messzire megy a dolog! 
– Jól van, doktor, úr. Ben, elég volt. 
– Hm... csak még egy kérdést. – Caxton törte a fejét, hogy mit lehetne itt még kicsikarni. Szemlátomást Jill tévedett – de nem tévedett! – legalábbis az előző este úgy tetszett. 
– Még egy kérdést – egyezett bele kelletlenül Berquist. 
– Kösz. Hm... Mike, tegnap este Mr. Douglas föltett neked pár kérdést. – A beteg hallgatott. – Nézzük csak, megkérdezte, hogy mi a véleményed a földi lányokról, igaz? 
A beteg arcán széles mosoly terült szét. 
– Hűha! 
– Igen. Mike... mikor és hol láttad ezeket a lányokat? 
A mosoly eltűnt. – A beteg Tannerra pillantott, aztán megdermedt, a szeme kifordult, magzati testtartást vett föl, a térde fölhúzva, a feje lehajtva, a karjai keresztben a mellén. 
– Kifelé! – csattant föl Tanner. A beteghez ugrott, megfogta a pulzusát. 
– Már csak ez hiányzott! – dühöngött Berquist. – Caxton, kitakarodnál végre? Vagy hívjam az őrséget? 
– Ó, megyünk – hagyta rá Caxton. Tanner kivételével mindenki távozott, és Berquist becsukta az ajtót. 
– Csak ezt szeretném tisztázni, Gil – makacskodott Caxton. – Bezárva tartjátok... hát akkor hol látta azokat a lányokat? 
– Mi? Ne hülyéskedj. Töméntelen lányt látott. Nővéreket... laboratóriumi asszisztensnőket, technikusokat. Tudod. 
– Nem tudom. Azt tudom csak, hogy kizárólag férfi ápolói vannak, és a nőnemű látogatók szigorúan ki vannak tőle tiltva. 
– Mi? Ne légy nevetséges. – Berquist bosszúsnak látszott, aztán hirtelen elvigyorodott.– A tegnap esti adásban is vele volt egy ápolónő. 
– Ó. Valóban. – Caxton elhallgatott. Nem beszéltek a dologról, amíg hármasban föl nem szálltak. Akkor Frisby megjegyezte: 
– Ben, nem hinném, hogy a főtitkár beperelne. De ha mégis van ennek a pletykának forrása, meg kellene örökítenünk a bizonyítékot. 
– Felejtsd el, Mark. Nem fog perelni. – Ben dühösen nézte a padlót. – Honnan tudhatjuk, hogy ő volt a marsbeli ember? 
– Mit? Hagyd a fenébe, Ben. 
– Honnan tudhatjuk! Láttunk egy körülbelül a marsbelivel egyidős férfit egy kórházi ágyon. Berquist szava lenne a bizonyíték – és Berquist azzal kezdte a politikai pályafutását, hogy cáfolatokat írt. Láttunk egy ismeretlen embert, aki állítólag pszichiáter – és amikor megpróbáltam kideríteni, hol tanult, kijátszottak. Mr. Cavendish, látott valamit, ami meggyőzte, hogy az a fickó a marsbeli ember? 
– Nem az a feladatom, hogy véleményt alkossak – felelte Cavendish. – Csak látok, hallok, ez minden. 
– Sajnálom. 
– Hivatalos minőségemben végzett velem? 
– Tessék? Ja, persze. Köszönöm, Mr. Cavendish. 
– Én köszönöm, uram. Érdekes feladat volt, – az öregúr levette a talárját, amely elkülönítette a közönséges halandóktól. Lazított, az arcvonásai ellágyultak. 
– Ha magammal tudtam volna vinni a Bajnok legénységének valamelyik tagját – rágódott Caxton –, sarokba tudtam volna szorítani. 
– Meg kell mondanom – jegyezte meg Cavendish –, csodálkoztam, hogy valamit nem keresett. 
– Tessék? Mit nem kerestem? 
– Bőrkeményedéseket. 
– Bőrkeményedéseket? 
– Persze. Az ember egész élettörténete kiolvasható a bőrkeményedéseiből. Erről egyszer tanulmányt írtam a Tanúk Lapjában. A fiatalembernek a Marsról, minthogy sosem viselt a miénkhez hasonló cipőt, s olyan gravitáción élt, amely mintegy egyharmada a miénknek, ehhez illő bőrkeményedéseket kell prezentálnia a lábán. 
– A francba! Mr. Cavendish, miért nem szólt? 
– Uram? – Az öregember kihúzta magát, orrlyukai kitágultak. – Én igaz tanú vagyok, uram. Nem résztvevő. 
– Sajnálom, – Caxton a homlokát ráncolta. – Menjünk vissza. Megnézzük a lábát... vagy szétverem a berendezést! 
– Másik tanút kell hívnia... minthogy én már beszéltem önökkel az ügyről. 
– Ó, igen, azt is – borongott Caxton. 
– Csillapodj, Ben – tanácsolta Frisby. – Már így is nyakig benne vagy. Nekem az a személyes véleményem, hogy a marsbeli embert láttuk. 
Caxton kitette őket, aztán lebegésre állította a taxit, amíg gondolkodott. Egyszer bejutott – ügyvéddel és igaz tanúval. Kétszer követelni találkozót a marsbeli emberrel, egyetlen délelőttön – ezt már biztosan megtagadnák. 
De nem azért kért magának hasábot az összes, egyszerre megjelenő lapban, hogy meghiúsítsák a tervét. Be kell jutnia. 
Hogyan? Nos, azt tudta, hol tartják az állítólagos “marsbeli embert”. Menjen villanyszerelőnek öltözve? Nagyon is kézenfekvő. “Dr. Tannerig” se jutna. 
Vajon “Tanner” orvos? Az orvosok viszolyognak az etikájukkal ellentétes szélhámosságtól. Ott van például a hajóorvos, Nelson doktor... ő egyszerűen kiszállt a dologból, csak azért, mert...
Pillanat! Nelson doktor meg tudná mondani, hogy a képernyőn látott fiatalember a marsbeli ember volt-e, a bőrkeményedéseit sem kellene hozzá megvizsgálnia. Caxton az irodáján keresztül hívni próbálta dr. Nelsont, mert nem tudta, hol tartózkodik az orvos. Ben asszisztense, Osbert Kilgallen sem tudta, viszont a Post fontos embereket nyomon követő központja közölte, hogy a doki az Új Mayflowerban tartózkodik. Pár perccel később Caxton már beszélt is vele. 
Dr. Nelson nem látta az adást. Igen, hallott róla; nem, nincs oka csalásra gyanakodni. Tud-e róla Nelson doktor, hogy megkísérelték Smith-t kényszeríteni, hogy a Larkin-döntés értelmében a birtokában lévő jogokat adja át? Nem, de ha igaz a hír, akkor sem érdekli; nevetséges olyasmiről beszélni, hogy bárki “birtokolja” a Marsot; a Mars a marslakóké. Szóval? És most egy föltételezett kérdést, doktor úr, ha valaki megpróbálná... 
Dr. Nelson kikapcsolt. Amikor Caxton ismét hívta, géphang felelt: “Az előfizető ideiglenesen kikapcsoltatta a szolgálatot. Ha üzenetet kíván hagyni...”
Caxton rosszindulatú megjegyzésre ragadtatta magát Nelson doktor felmenőit illetően. Aztán elképesztő hülyeséget művelt: fölhívta a kormánypalotát, és a főtitkárral akart beszélni. 
Pletyka-újságírói évei során Caxton megtanulta, hogy gyakran úgy juthat a titok nyitjához, hogy egyenesen az első emberhez megy, és elviselhetetlenül kellemetlenül viselkedik. Tudta, hogy a tigris farkát csavargatni veszélyes; éppoly alaposan értette a nagy hatalom pszichopatológiáját, amilyen kevéssé Jill – de hitt a saját hatalmában, hiszen a sajtóval általában nem mertek ujjat húzni. 
Csak azt felejtette el, hogy amikor a taxiból telefonált a palotába, nem a nyilvánosság előtt tette. 
Caxton féltucatnyi beosztottal beszélt, és egyre agresszívabb lett. Ez annyira lekötötte, hogy észre sem vette, amikor a taxi abbahagyta a körözést. 
Amikor mégis észrevette, már késő volt; a taxi nem engedelmeskedett a parancsainak. Caxton keserűen vette tudomásul, hogy besétált egy olyan csapdába, amelyen egy pitiáner zsebtolvaj is átlátna; a hívását lenyomozták, a taxiját azonosították, a gép robotpilótájának irányítását egy nagyobb hatalmú rendőrségi hullámhosszra tették át – és most a taxi begyűjti őt. Diszkréten, minden fölhajtás nélkül. 
Az ügyvédjét próbálta hívni. 
– Még akkor is próbálkozott, amikor a taxi leszállt egy udvarba, amelynek a falai leárnyékolták a hívást. Ki akart szállni, tapasztalta, hogy az ajtó nem nyílik – és nem is csodálkozott, amikor érezte, hogy pillanatokon belül elveszti az eszméletét... 

VIII.

Jill azt mondta magának, hogy Ben más nyomon indult el, és elfelejtette őt értesíteni. De nem hitte el. Ben az apró, emberi részletek iránti véghetetlen figyelmességének köszönhette a sikerét. Emlékezett a születésnapokra, és inkább lelépett volna egy pókeradósság elöl, semhogy megfeledkezzék üdvözlőlapot írni. Mindegy, hová ment, milyen sürgősen, akadhatott volna két perce – akadnia kellett volna két percének! –, hogy a levegőben magnóra mondjon Jillnek egy üzenetet. 
Üzenetet kellett volna hagynia. Ebédszünetben fölhívta Ben irodáját, és Ben kutatási és irodafőnökével, Osbert Kilgallennal beszélt. A férfi kijelentette, hogy Ben nem hagyott számára semmiféle üzenetet, sőt amióta Jill korábban odatelefonált, Ben egyáltalán nem jelentkezett. 
– Nem mondta, mikor ér vissza? 
– Nem. De mindig vannak tartalék cikkei, ha ilyesmi történne. 
– Hát... honnan telefonált? Vagy túlságosan kíváncsi vagyok? 
– Csöppet sem, Miss Boardman. Nem telefonált; fax jött tőle a philadelphiai Paoli Flatból. 
Jillnek be kellett érnie ennyivel. A nővérebédlőben ebédelt, de csak piszkálta az ételt. Az nem lehet, mondta magának, hogy valami baj van... vagy hogy talán szerelmes abba a hólyagba... 
– Hé! Boardman! Ébredj! 
Jill összerezzent. Molly Wheelwright, a szárny diétás nővére állt előtte. 
– Bocs. 
– Kíváncsi vagyok, mióta divat az emeleteken koldusokat luxus kórterembe tenni? 
– Nem szokás. 
– Nem nálatok van a K-12? 
– K-12? Az nem koldus; az egy dúsgazdag öregasszony, aki képes fizetni azért, hogy minden egyes lélegzetvételét orvos lesse. 
– Nocsak! Igen váratlanul kellett akkor pénzhez jutnia. Mert már tizenhét hónapja feküdt a geriátriai osztályon az Üdvhadsereg kórtermében. 
– Tévedés lehet. 
– Én nem tévedek. Az én konyhámban olyan nincs. Az a menü cseles: zsírtalan koszt, érzékenységek hosszú listája és titkon adagolt gyógyszerek. Hidd el, drágám, az előírt diéta legalább annyira egyedi lehet, mint az ujjlenyomat. – Miss Wheelwright fölállt. – Rohannom kell, csibe. 
– Mit dumált itt Molly? – kérdezte egy nővér.
– Semmit. Meg van zavarodva. – Jillnek az jutott az eszébe, hogy a diétás konyhákat végigjárva talán rátalálhatna a marsbeli emberre. Elvetette az ötletet; napokba telne, amíg mindet végiglátogatná. A Bethesda a haditengerészet kórháza volt abban az időben, amikor a háborúkat még az óceánokon vívták, és már akkor is óriási volt. Aztán átadták az egészség-, oktatás- és népjólétügyi kormányzatnak, tovább terjeszkedett, most a Szövetséghez tartozott, és valóságos kisebb várossá nőtte ki magát. 
Csakhogy Mrs. Bankerson esete valahogy különös volt. A kórház fölvett mindenfajta beteget, magánszemélyt, társadalombiztosításit, kormányzatit; Jill emeletén többnyire kormányzati betegek voltak, a lakosztályokat szövetségi szenátoroknak tartották fenn. Ezen az emeleten szokatlan volt a magánbeteg. 
Mrs. Bankersont abban az esetben szállíthatták oda, amennyiben a kórház fizetőbeteg részének nem volt megfelelő szobája. Igen, ez történhetett. 
Jillnek annyi dolga akadt a felvételekkel ebéd után, hogy nem volt ideje ezen gondolkodni. Hamarosan elektromos ágyra lesz szüksége. Ilyenkor általában telefonálni szokott ágyért, csakhogy a raktár vagy negyedmérföldnyire volt az alagsorban, az ágy pedig azonnal kellett. Eszébe jutott, hogy a K-12 elektromos ágyát látta a lakosztályhoz tartozó társalgóban; még szólt is a tengerészgyalogosoknak, hogy ne üljenek rá, nyilván akkor tették ki oda, amikor a vízágyat beállították. 
Valószínűleg most is ott van – ha igen, nyomban használhatja. 
A társalgó ajtaja zárva volt, és Jill a tolvajkulcsával sem tudta kinyitni. Megjegyezte, hogy majd szól a karbantartóknak, és a lakosztály figyelőszobájába indult, hogy az ágyról a Mrs. Bankersont figyelő orvostól érdeklődjön. 
Ugyanazt az orvost találta ott, akit korábban, dr. Brush-t. A doki nem lakott a kórházban, mint mesélte, hanem a beteg miatt hozta be doktor Garner. Brush fölpillantott, amikor Jill bedugta a fejét. 
– Miss Boardman! Éppen maga kell nekem. 
– Miért nem csöngetett? Hogy van a beteg? 
– Jól – pillantott a monitorra az orvos –, de én nem vagyok jól. 
– Baj van? 
– Csak öt percről lenne szó. Nővérke, tudna ennyi időt szentelni nekem? És hallgatni? 
– Azt hiszem. Ha használhatom a telefonját, odaszólok az asszisztensemnek, hol vagyok. 
– Ne! – mondta sietősen az orvos. – Csak zárja be az ajtót a távozásom után, és ki ne nyissa, amíg azt nem kántálom: “Borotválás és hajvágás”. Legyen jó kislány. 
– Rendben van, uram – felelte bizonytalanul Jill. – Kell valamit csinálnom a betegével? 
– Nem, nem, csak a képernyőt figyelje. Ne zavarja. 
– Ha történne valami, hol találom? Az orvosi társalgóban? 
– Csak ide megyek a folyosó végére a férfi mosdóba. De elég legyen – sürgős. 
Kiment, és Jill bezárta az ajtót. Aztán megnézte a beteget a monitoron, majd a műszereket. A nő aludt, a műszerek erős pulzust, egyenletes, normális légzést mutattak. Vajon miért szükséges intenzív felügyelet, töprengett Jill. 
Aztán eszébe jutott, hogy megnézi azt az ágyat a túlsó szobában. Bár nem volt éppen összhangban a dolog dr. Brush utasításaival, nem fogja zavarni a beteget – Jill tudta, hogyan kell úgy átmenni a szobán, hogy a beteg ne ébredjen föl –, ráadásul már régen tudta azt is, hogy amiről az orvosok nem tudnak, az nem zavarja őket. Halkan kinyitotta az ajtót, és bement. 
Egyetlen pillantással fölmérte, hogy Mrs. Bankerson a szenilitás álmát alussza. Zajtalanul a társalgóhoz ment. Az ajtó zárva volt, de a tolvajkulcs nyitotta. 
Jill látta, hogy az elektromos ágy ott van. És ekkor észrevette, hogy a szobában van valaki: az egyik széken, képeskönyvvel a kezében a marsbeli ember ült. 
Smith felpillantott, s egy boldog kisfiú ragyogó mosolyával ismerte föl a lányt. 
Jill megszédült. Valantine Smith itt? Az nem lehet, hiszen elszállították, benne van a naplóban. 
Csúnya sejtések sorakoztak föl... az ál marsbeli ember a sztereón... a haldokló vénasszony, akivel álcázzák, hogy a lakosztálynak más betege is van... az ajtó, amelyet nem nyitott a kulcsa... majd a “tepsi” lidérces képe, amint egy éjszaka kigördül, és a ráboruló lepedő elrejti a tényt, hogy nem egy holttest van benne, hanem kettő. 
Miközben mindez végigfutott az agyában, félelmet és veszélyt érzett, hiszen titokra bukkant. 
Smith nehézkesen fölállt, mindkét kezét a lány felé nyújtotta. 
– Vízfivér! – mondta. 
– Hello. Hm... hogy vagy? 
– Én van jól, én boldog. – Még hozzátett valamit a maga fura, hörgő nyelvén, aztán mintegy helyesbítve magát, óvatosan válogatott szavakkal folytatta. – Itt vagy, fivérem, nem voltál. Most itt vagy. Mélyen iszom belőled. 
Jill tehetetlenül hányódott két érzés között. Az egyiktől valósággal elolvadt, ugyanakkor jeges félelem fogta el, hogy rajtakapják. Smith mindezt nem vette észre. 
– Látod? – mondta. – Megyek. Erős lettem! – tett néhány lépést, aztán megállt diadalmasan, kifulladva, mosolyogva. 
Jill mosolyt erőltetett az arcára. 
– Fejlődünk, igaz? Csak erősödj, így is kell! Nekem viszont mennem kell – csak köszönni ugrottam be. 
Smith arcán elkeseredés ült ki. 
– Ne menj! 
Vigasztalannak látszott, tragikus bizonyossággal tette hozzá: 
– Bántottalak. Nem tudtam. 
– Bántottál? Jaj, dehogy, csöppet sem! De mennem kell, sürgősen! 
Smith arca kifejezéstelenné vált. Inkább parancsolta, mint kérte. 
– Vigyél magaddal, fivérem. 
– Micsoda? Jaj, nem tudlak. Muszáj mennem. Kérlek, nem mondd el senkinek, hogy itt voltam. 
– Nem mond senki sem, hogy vízfivérem itt volt? 
– Úgy van. Senkinek. Hm... visszajövök. Légy addig jó fiú, várj, és ne mondd el senkinek. 
Smith komoly képpel emésztette a hallottakat. 
– Várni fogok. Nem fogok mondani. 
– Helyes! – Jill azon tűnődött, hogy tud majd visszajönni. Megértette, hogy az “elromlott” zár nem romlott el, s amint a folyosóra nyíló ajtóra pillantott, látta, miért nem tudott bejönni. Kézi reteszt szereltek az ajtóra. A kórházban jobbára olyan reteszeket szereltek a fürdőszoba- meg a vécéajtókra, amelyeket tolvajkulccsal szintén ki lehetett nyitni, hogy a betegek be ne zárhassák magukat, ám Smith-t olyan retesz zárta el, amely kórházakban nincs engedélyezve, mivel a tolvajkulcs sem nyitja. 
Jill kinyitotta a reteszt. 
– Várj. Visszajövök. 
– Én fog várás. 
A figyelőbe érve Jill azt a kopogtatást hallotta az ajtón, amelyik Brush jele volt, hát gyorsan beengedte a doktort. A férfi dühödten rontott be. 
– Hol a fenében volt, nővér? Háromszor kopogtam. – Gyanakodva pillantott a belső ajtóra. 
– A betege megfordult – hazudta Jill. – Megigazítottam a nyaktámaszát. 
– A fene egye meg! Nem azt mondtam, hogy itt üljön?! 
Jill rájött, hogy a doki fél, hát ellentámadásba lendült. 
– Doktor úr – mondta hidegen –, nem vagyok felelős a betegéért, de mivel rám bízta, azt tettem, amit szükségesnek tartottam. Mivel azonban kétségbe vonta a cselekedetem helyességét, kérdezzük meg az emeletfelügyelőt. 
– Mi? Nem, nem... felejtsük el. 
– Szó sem lehet róla, uram. Ilyen idős beteg megfulladhat a vízágyon. Némelyik nővér hajlandó eltűrni mindent az orvosoktól, de én nem. Hívjuk a felügyelőt. 
– Tessék? Nézze, Miss Boardman, meggondolatlan voltam. Bocsánatot kérek. 
– Rendben van, doktor úr – mondta sértődötten Jill. – Van még valami? 
– Mi? Nem, köszönöm. És köszönöm, hogy helyettesített. Csak... szóval ne szóljon róla senkinek, legyen olyan szíves. 
– Nem fogok. – Arra mérget vehetsz! De most mit tegyek? Bárcsak itt lenne Ben! Jill az íróasztalához ment, s úgy tett, mintha kartonokat nézne át. Aztán eszébe jutott, hogy telefonálnia kell az elektromos ágyért. Ezután valamilyen ürüggyel elküldte az asszisztensét, és gondolkodott. 
Hol van Ben? Ha elérhető lenne, Jill most tíz percig lazítana, fölhívná Bent, és a gondot átrakná a férfi széles vállára. Csakhogy Ben, a franc essen belé, valahol üdül, és így Jill kénytelen cipelni a terhet. 
De így van-e? Egy eddig elfojtott félelem tört felszínre Jill tudatában. Ben nem utazott volna el anélkül, hogy üzenetet ne hagyjon neki, hogyan sikerült a kísérlete, hogy lássa a marsbeli embert. Tettestársak lévén Jillnek joga volt tudni – és Ben mindig tisztességes játékos volt. 
Szinte hallotta, mit is mondott Ben: “...ha balul ütne ki bármi, te vagy a titkos ászom... szivi, ha nem hallasz rólam, magadra maradtál." 
Akkor nem gondolkodott ezen, mert nem tudta elhinni, hogy Bennel történhet valami. De most gondolkodott rajta. Minden ember életében jön egy pillanat, amikor kockára kell tennie “életét, vagyonát és megszentelt becsületét” olyan ügyért, amelynek a kimenetele kétséges. Jill Boardman életében délután 3 óra 47 perckor jött el ez a kihívás, és ő elfogadta. 
A marsbeli ember Jill távozása után leült. Nem vette ismét a kezébe a képeskönyvet, csak várt, emberi szóval úgy mondhatnánk, “türelmesen”, hiszen marsbéli magatartásokra nincs megfelelő szavunk. Csöndes boldogság töltötte el, mert a fivére megígérte, hogy visszamegy. Kész volt tehát várakozni, anélkül, hogy megmoccanna vagy bármit tenne, akár évekig. 
Nem tudta pontosan, mennyi idő telt el azóta, hogy fivérével megosztoztak a vízen; ennek a helynek nemcsak az ideje meg a tere volt furán torz, nemcsak olyan hangokkal és látványokkal volt tele, amelyeket ő még nem grokkolt, de Smith fészkének kultúrájában egészen másként is értelmezték az időt, mint az emberek. A különbség alapját nem a földi években számítva hosszabb élettartam szolgáltatta, hanem egy alapvető magatartás. Azt, hogy “később, mint gondolod” marsnyelven nem lehet kifejezni, ahogyan azt sem, hogy “hamar munkának selejt a vége”, bár más és más okból: az első kifejezés a Marson fölfoghatatlan, míg a második olyan ki nem mondott marsbeli alapigazság, amelyet megfogalmazni éppen annyira fölösleges, mint a halat arra kérni, hogy fürödjön. Ugyanakkor a tétel, miszerint. “Ahogyan kezdetben volt, úgy van ma is és lesz mindörökké” szellemében annyira marsbeli volt, hogy könnyebben le lehetett fordítani, mint azt, hogy “kettő meg kettő az négy” – ami egyébként a marson nem számított elcsépelt közhelynek. 
Smith várt. 
Brush lépett be, megnézte; Smith nem mozdult, és Brush távozott. 
Amikor Smith kulcsot hallott csikordulni a külső ajtó zárjában, emlékezett, hogy ezt a zajt nem sokkal vízfivére legutóbbi látogatása előtt hallotta, így készenlétbe helyezte az anyagcseréjét arra az esetre, ha a nesz ismétlődne. Megdöbbent, amikor a külső ajtó kinyílt, és Jill surrant be, mert nem tudta, hogy az ott ajtó. Ám rögtön grokkolta, aztán átadta magát az örömteli teljességnek, amelyet a marsbeli csupán fészektársai, vízfivérei és (bizonyos körülmények között) az öregek jelenlétében érez. 
Örömét azonban elnyomta annak tudata, hogy fivére nem osztozik ebben az örömben – fivére a lehetségesnél lényegesen levertebb volt, ilyesmi azoknál érzékelhető, akik holmi szégyenteljes kudarc miatt éppen testetlenedni készülnek. Ám Smith már megtanulta, hogy ezek a teremtmények rettenetes érzelmeket képesek elviselni anélkül, hogy meghalnának. Mahmoud fivére például naponta ötször élt át lelki gyötrelmeket, s nemcsak hogy nem halt bele, hanem maga kereste ezt a gyötrelmet mint hasznos dolgot. Van Tromp kapitány fivére előre kiszámíthatatlan, rémületes görcsök áldozata volt, Smith mércéjével mérve egyetlen ilyen is testetlenedést idézett volna elő, hogy véget vessen a konfliktusnak – Smith legjobb tudomása szerint van Tromp fivére azonban még mindig testes volt. 
Így hát nem vett tudomást Jill izgalmáról. 
Jill egy batyut nyomott Smith kezébe. 
– Nesze, vedd föl. Siess! 
Smith elvette a batyut, és várt. Jill ránézett, és azt mondta: 
– Jó ég! Jól van, vetkőzz le. Segítek. 
Kénytelen volt Smith-t levetkőztetni és fölöltöztetni. A marsbeli nem azért viselt kórházi hálóinget, köntöst és papucsot, mert akart, hanem mert ezt mondták neki. Immár kezelni tudta őket, csak Jill ezt nem találta eléggé gyorsnak; hát gyorsan lecsupaszította Smith-t. Minthogy Jill ápolónő volt, Smith viszont sosem hallott szemérmességről meg taburól – úgysem értette volna meg –, semmi nem zavarta őket. Smith-nek tetszett a hamis bőr, amelyet Jill a lábára húzott. Jill nem hagyott rá időt, hogy dédelgesse őket, hanem harisnyatartó helyett ragtapasszal erősítette Smith lábára a harisnyát. A nővéregyenruhát, amelybe Smith-t öltöztette, egy nagyobb testű kolléganőjétől kérte kölcsön azzal, hogy az unokanővérének kell, jelmezbálba. Jill ezután nővér köpönyeget kanyarított Smith nyakába, és nagyon remélte, hogy ez a csuklyás köpeny eltakar minden nembeli különbséget. A cipő nehéz ügy volt; nem illett Smith lábára, s szegény marsbeli még mezítláb is nehezen közlekedett a földi gravitáción. 
Jillnek végül csak sikerült teljesen felöltöztetnie Smith-t, és nővérfityulát tűzött a fejére. 
– Nem valami hosszú a hajad – mondta idegesen –, de némelyik lányé sem hosszabb manapság, hát meg kell felelnie. 
Smith nem válaszolt, mert nem egészen értette a megjegyzést. Próbálta a haját hosszabbra gondolni, de rájött, hogy időbe telik. 
– És most – mondta Jill – jól figyelj rám. Bármi történjék, ne szólj egy szót se. Érted? 
– Ne szólj. Én nem fog szól. 
– Csak gyere velem... fogni fogom a kezed. És ha ismersz valamilyen imádságot, imádkozz!
 – Imádkozz? 
– Ne törődj vele. Csak gyere, és ne beszélj. – Kinyitotta a külső ajtót, kilesett, és kivezette Smith-t a folyosóra. 
Smith nyugtalanítónak találta végtelenül a sok különös formát; képek ostromolták, amelyeket nem tudott fókuszba hozni. Vakon botladozott, látását és érzékeit jóformán teljesen elválasztotta egymástól, így védekezett a káosz ellen. 
Jill a folyosó végére vezette, s egy keresztirányban közeledő csúszkára léptek. Smith kis híján elesett, de Jill elkapta. Egy szobalány rájuk nézett, Jill káromkodott magában, aztán igen óvatosan segítette le Smith-t. Lifttel mentek föl a tetőre, mert Jill biztos volt benne, hogy Smith képtelen lenne a dobócsőben utazni.
Ott krízisen estek át, bár Smith nem volt tudatában. Átesett az égbolt tiszta örömén; a Mars óta nem látta az eget. Az égbolt ragyogó, színes és örömteli volt – tipikus washingtoni délután. Jill taxit keresett. A tető elhagyatott volt, ahogyan remélte, a munkából hazatérő nővérek vele egyszerre végeztek, és már elmentek, ahogyan a délutáni látogatók is. Csakhogy a taxik is. A légibuszt nem merte megkockáztatni. 
Már taxit akart hívni, amikor látta, hogy éppen leszáll egy. Odakiáltott a tetőfelügyelőnek. 
– Jack! Foglalt az a taxi? 
– Dr. Philips hívta. 
– Jaj nekem! Jack, kerítene nekem nagyon gyorsan egyet? Ez az unokanővérem Madge, a Déli Szárnyban dolgozik – gégehurutja van, minél előbb el kell vinnem erről a szeles tetőről. 
Az ügyeletes megvakarta a fejét. 
– Hát... vegyük úgy, hogy ez a magáé, Miss Boardman, vigye el, majd hívok másikat dr. Philipsnek. 
– Jack, maga egy angyal! Madge, ne beszélj, majd én megköszönöm neki. Elment a hangja. Forró rummal fogom kikúrálni. 
– Az biztosan segít. A régi gyógymódok a legjobbak, mondja mindig anyám. – A férfi betáplálta a taxi memóriájába Jill lakásának adatait, aztán besegítette őket. Jill úgy állt, hogy az ügyeletes ne vehesse észre, mennyire nem ismeri Smith ezt az eljárást. 
– Kösz, Jack. Nagyon köszönöm. 
A taxi fölszállt, Jill mély lélegzetet vett. 
– Most már beszélhetsz? 
Mit mondjak? 
– Micsoda? Amit akarsz. 
Smith átgondolta a dolgot. A fölhívás jelentősége fivérekhez méltó, becses választ követelt. Többfélére gondolt, de elvetette őket, mert nem tudta őket lefordítani, végül egy olyannál állapodott meg, amely még ezen a lapos nyelven is visszaadhatott valamit abból a meleg közelebb kerülésből, amelyet a fivérek élvezhetnek egymással. 
– Tojásaink osztozzanak egy fészken. 
Jill meghökkent. 
– Tessék? Mit mondtál? 
Smith-t elkeserítette, hogy nem tudott méltó választ adni, és ezt a maga kudarcának fogta föl. Kétségbeesetten tapasztalta, hogy időről időre fölizgatja ezeket a teremtményeket, holott a célja az, hogy egységet alkosson velük. Ismét megpróbálta, úgy csoportosította át szegényes szókincsét, hogy másképp fejtse ki a gondolatot. 
– Az én fészkem a tiéd, a te fészked az enyém. 
Jill ezúttal elmosolyodott. 
– Jaj, de aranyos! Drágám, nem tudom, jól értettem-e, de időtlen idők óta nem kaptam kedvesebb ajánlatot. – Aztán hozzátette: – De pillanatnyilag nyakig vagyunk a bajban, tehát várjunk, jó? 
Smith sem értette jobban Jillt, mint a lány őt, de fölfogta vízfivérének pozitív hangulatát, a várakozást illető részt pedig értette. Várni minden megerőltetés nélkül tudott; hátradőlt, elégedetten, hogy minden rendben közte és a fivére között, és élvezte a tájat. Először láthatta, és mindenfele rengeteg új dolog akadt, csupa grokkolnivaló. Eszébe villant, hogy az odahaza használatos apportáció nem teszi lehetővé a két hely közti tájak ilyetén élvezetes szemlélését. Már-már összevetette a marsbeli és földi módszereket, s az összehasonlítás nem kedvezett az öregeknek, de tudata visszahőkölt ekkora eretnekségtől. 
Jill hallgatott, és gondolkodni próbált. Hirtelen észrevette, hogy a taxi már csak egy saroknyira van a házától – és rájött, hogy haza nem szabad menniük, mert az lenne az első hely, ahol keresnék őket, mihelyt rájönnek, ki segített Smith-nek megszökni. Nem tudott ugyan semmit a rendőrség eljárásairól, de gyanította, hogy ujjlenyomatokat hagyott Smith szobájában, arról nem is szólva, hogy látták őket együtt távozni. Még az is elképzelhető volt (hallott ilyesmiről), hogy a technikusok le tudják olvasni a taxi adatrögzítőjéről, hogy a jármű miféle utakat tett, hova és mikor. 
Jill törölte az utasítást, hogy a taxi a lakására vigye őket. A jármű útirányt változtatva lebegni kezdett. Hová mehetne? Hol rejthetne el egy félhülye felnőtt férfit, aki még fölöltözni sem képes egyedül? – ráadásul akinél nincs a földkerekségen, akit jobban keresnének? Jaj, bárcsak itt lenne Ben! Ben... hol vagy?
Fölvette a telefont, és reménytelenül hívta Ben számát. Nagyon megörült, amikor a kagylót férfi vette föl, és nagyon letört, amikor rájött, hogy nem Ben az, hanem az “udvarmestere”. 
– Ó, sajnálom, Mr. Kilgallen. Jill Boardman vagyok. Úgy hittem, Mr. Caxton lakását hívtam. 
– Úgy van. Csak mindig átirányítom a hívásait az irodába, ha huszonnégy óránál hosszabb ideig van távol. 
– Tehát még mindig távol van? 
– Igen. Segíthetek? 
– Huh, nem. Mr. Kilgallen, nem találja különösnek Ben eltűnését? Nem aggódik? 
– Micsoda? Csöppet sem. Azt üzente, nem tudja, meddig marad el. 
– Nem furcsállja mégis? 
– Mr. Caxton szakmájában nem, Miss Boardman. 
– Nos... én igen különösnek tartom az eltűnését. Szerintem jelentenie kellene! Értesítenie kellene róla az ország, nem, a világ összes hírügynökségét! 
Bár a taxi telefonjához nem tartozott képernyő, Jill érezte, hogy Osbert Kilgallen megsértődött. 
– Attól tartok, Miss Boardman, helyesebb, ha a munkaadóm utasításait magam értelmezem. Hm... már ne haragudjon, ha így mondom, de valahányszor Mr. Caxton távol van, mindig akad egy-egy “jó barátja”, aki veszettül keresi. 
Valami kis tyúk, aki meg akarja fogni, gondolta dühösen Jill. Ez a fickó meg azt képzeli, hogy éppen ő a soros. Már eszébe se jutott Kilgallentől segítséget kérni, letette inkább. 
Hová mehetne? Váratlan megoldás jutott az eszébe, ha Ben eltűnéséhez köze van a hatóságnak, egyetlen hely lehet, ahol nem fogják keresni Valentine Smith-t – Ben lakása... hacsak nem tudnak az ő kapcsolatáról Bennel, ami valószínűtlennek látszott. 
Ben éléstárából bekajálhatnak, ráadásul kölcsön vehet néhány ruhadarabot a hülye gyereke számára. Betáplálta Ben lakásának az adatait; a taxi irányt változtatott. 
Ben lakásához érve odahajolt a beszélőhöz: 
– Karthago delenda est! 
Nem történt semmi. A francba! Ben megváltoztatta a jelszót. Reszkető térddel állt ott, elfordult Smith-től, majd ismét beleszólt a beszélőbe. Azonos áramkör nyitotta-zárta az ajtót, és adott hírt A LÁTOGATÓKRÓL; Jill most bejelentkezett azzal a halvány reménnyel, hogy Ben talán mégis visszatért. 
– Ben, Jill vagyok. 
Az ajtó kinyílt. 
Beléptek, és az ajtó bezárult. Jill azt hitte, Ben engedte be, de rájött, hogy véletlenül eltalálta az új jelszót, amelyet Ben nyilván bóknak szánt– szívesen lemondott volna erről a bókról, ha nem kellett volna átélnie azt a rémes pánikot. 
Smith mozdulatlanul állt a dús, zöld pázsit szélén, és bámult. Ezt az új helyet egyszeriben képtelen volt grokkolni, de azonnal megtetszett neki. Kevésbé volt izgalmas a mozgó helynél, ám sokkal alkalmasabb az én beborítására. Érdeklődéssel szemlélte az egyik falon lévő ablakot, de nem fogta föl, hogy ablak, inkább az odahaza divatos eleven festménynek hitte... A Bethesdában lévő lakosztályán nem volt ablak, hiszen az új szárnyban helyezkedett el; Smith nem ismerte tehát az “ablak” fogalmát. 
Elismeréssel állapította meg, hogy a “képen” tökéletes a mélység meg a mozgás ábrázolása – igen nagy művész alkotása lehet. Mindezideig semmi nem késztette annak föltételezésére, hogy ennek a népnek művészete is van: egyszeriben többet grokkolt róluk, és melegséget érzett irántuk. 
Mozgásra lett figyelmes, megfordulva azt látta, hogy fivére leveti magáról egyes mű bőreit és papucsait. 
Jill sóhajtott, és lábujjaival a fűbe túrt. 
– Atyám, hogy fáj a lábam! – Fölpillantva észrevette, hogy Smith furán zavarbaejtő bébiképpel bámul rá. – Csináld te is. Élvezni fogod. 
Smith pislogott. 
– Hogyan csinálja? 
– Mindig elfelejtem. Gyere ide. Segítek. – Levette Smith cipőjét, lehúzta a lábáról a harisnyát. – Tessék, hát nem pompás érzés, Smith megmozgatta a lábujjait a fűben, aztán félénken mondta: 
– De ezek nem él? 
– Persze, hogy él, élő fű. Ben egy vagyont fizetett érte. Már a különleges világítás is többe kerül havonta, mint amennyit én keresek. Szóval csak járkálj, és élvezd. 
Smith ennek a nagyobb részét nem értette, csak azt fogta föl, hogy a fű élőlények, s neki azt mondják, lépkedjen rajtuk. 
– Járni élőlényeken? – szörnyülködött hitetlenkedve. 
– Mi? Miért ne? A fűnek nem fáj; ezt a fajtát direkt szőnyegnek tenyésztették ki. 
Smith-nek emlékeztetnie kellett magát, hogy a vízfivére nem viheti rossz útra. Hagyta tehát rábeszélni magát a sétára, és rájött, hogy valóban élvezi, az élőlények pedig nem ellenkeztek. Maximálisra állította az érzékenységét: a fivérének igaza volt, ezek az élőlények valóban azért léteztek, hogy járjanak rajtuk. Eltökélte, hogy átöleli és dicséri majd ezeket az élőlényeket, ami nála körülbelül akkora erőfeszítésbe tellett, mintha egy emberi lény próbálná értékelni a kannibalizmust, amelyet viszont Smith tartott teljesen helyénvalónak. 
Jill fölsóhajtott. 
– Nem alakoskodhatom tovább, nem tudom, meddig leszünk itt biztonságban. 
– Biztonság? 
– Nem maradhatunk itt. Képesek ellenőrizni mindent és mindenkit, ami és aki kijött a kórházból. – Elkomorodott. Itt nem jó, nála sem, és Ben Jubal Harshaw-hoz akarta vinni Smith-t. Csakhogy ő nem ismeri Harshaw-t, azt sem tudja, hol lakik. Ben azt mondta, valahol a Poconosban. Nos, ki kell nyomoznia; máshoz nem fordulhat. 
– Miért nem vagy boldog, fivérem? 
Jill összerezzent, és Smith-re pillantott. Hiszen a szegény kicsike nem is tudja, hogy baj van! Jill megpróbálta a dolgot Smith szemszögéből nézni. Nem sikerült, de annyit sejtett, hogy Smith nem is gyanítja, hogy elmenekültek a... mi elől is? A zsaruk elől? A kórházvezetés elől? Jill maga sem tudta, mit tett, miféle törvényeket szegett meg; csupán annyit tudott, hogy a hatalmasokkal, a fejesekkel szállt szembe. 
Hogyan is magyarázhatná el a marsbeli embernek, mibe keveredtek, amikor ő sem tudja? Vajon vannak-e a Marson rendőrök? Amikor Smith-szel beszélt, jobbára mintha a falnak beszélt volna. Te jó ég, vajon falak vannak-e a Marson? 
– Ne törődj vele – mondta józanul. – Csak mindig csináld azt, amit mondok. 
– Igen. 
Korlátlan beleegyezés volt ez, örökös igen. Jill egyszeriben úgy érezte, Smith az ablakon is kiugrana, ha ő mondaná – és ebben tökéletesen igaza volt. Smith kiugrott volna, élvezte volna a húszemeletes zuhanás minden másodpercét, és minden csodálkozás vagy neheztelés nélkül fogadta volna el földet éréskor testetlenedését. Holott tudatában lett volna, hogy egy ilyen ugrás a halálát okozza; a halálfélelem meg sem érintette Smith-t. Ha a vízfivére a testetlenedés ilyen különös módját választotta volna a számára, Smith dédelgette és grokkolni próbálta volna az ötletet. 
– Nem álldogálhatunk itt. Ennünk kell, más ruhába kell, hogy öltöztesselek, és el kell mennünk. Vedd le azt a cuccot. – Jill kiment, hogy átnézze Ben ruhatárát. 
Kiválasztott egy utazóöltönyt, egy baszk sapkát, egy inget, fehérneműt és cipőt is talált, így ment vissza. Smith úgy belegabalyodott a ruháiba, mint a cica a gombolyagba; az egyik karja beszorult, a szoknya az arca előtt lógott. Nem vette le a pelerint, úgy próbált kibújni a ruháiból. 
– Istenem! – sietett a segítségére Jill. 
Kiszabadította Smith-t a ruhájából, azután a ruhát ledobta a szemétaprítóba... majd megfizeti Etta Scherének, csak a zsaruk itt ne leljék, biztos, ami biztos. 
– Most megfürdesz, kedvesem, mielőtt Ben tiszta holmijába öltöztetlek. Nagyon elhanyagoltak. Gyere szépen. – Ápolónő lévén hozzáedződött a rossz szagokhoz, de (ápolónő lévén) mániája volt a víz meg a szappan... és olybá tűnt, hogy ezt a beteget az utóbbi időben senki sem fürösztötte meg. Smith nem volt kimondottan büdös, inkább olyan szagot árasztott, mint a ló kánikulában. 
Smith örömmel nézte, amint Jill megtölti vízzel a kádat. A K-12-esben volt fürdőkád, csakhogy Smith nem tudta használni; néha ugyan lemosták az ágyában, de ritkán, mert transszerű visszahúzódásai közbeszóltak. Jill megnézte, milyen meleg a víz. 
– Jól van, mássz bele. 
Smith megkönnyebbülten pillantott a lányra. 
– Siess! – szólt rá élesen Jill. – Bújj a vízbe. 
A szavak szerepeltek Smith embernyelv-szótárában, és Smith érzelmektől reszketve engedelmeskedett. Ez a fivére azt kívánja tőle, hogy az egész testét helyezze az élet vizébe! Soha nem részesült még ilyen megtiszteltetésben; tudomása szerint még soha senkit nem jutalmaztak ekkora keggyel. Ugyanakkor érteni kezdte, hogy ezek a mások közelebbi ismeretségben vannak az élet anyagával... ezt a tényt ugyan még nem grokkolta, ám el kellett fogadnia. 
A vízbe tette az egyik reszkető lábát, majd a másikat... és belecsúszott, amíg a víz teljesen ellepte. 
– Hé! – kiáltott Jill, és a víz fölé rántotta Smith fejét. Döbbenten tapasztalta, hogy Smith teste szemlátomást élettelen. Te jó ég, nem fulladhatott meg ennyi idő alatt! Jill mégis megrémült, és megrázta Smith-t. – Smith! Ébredj! Gyere vissza! 
Smith a távolból hallotta fivére hívó szavát, és visszatért. A tekintete immár nem volt üveges, a szívverése fölgyorsult, ismét lélegezni kezdett. 
– Jól vagy? – kérdezte Jill. 
– Én jól vagy. Én vagy nagyon boldog... fivérem. 
– Megijesztettél. Kérlek, ne menj többet a víz alá. Maradj ülve, ahogyan most vagy. 
– Igen, fivérem. – Smith még hozzátett valamit érthetetlen torokhangon, vizet merített a tenyerébe, és úgy emelte az ajkához, mintha becses kincs lenne. Az ajkával illette, aztán Jillnek nyújtotta. 
– Hé, ne idd meg a fürdővizedet! Én sem kérek belőle! 
– Nem inni? 
Olyan védtelenül és megbántva nézett Jillre, hogy az azt sem tudta, mit tegyen. Habozott, majd lehajtotta a fejét és ajkával megérintette a vizet. 
– Köszönöm. 
– Sose szomjazz! 
– Remélem, te sem fogsz soha szomjazni. De ebből elég. Ha inni kívánsz, hozok valamit. Ebből a vízből ne igyál többet. 
Smith elégedettnek látszott, nyugodtan ült. Jill már tudta, hogy Smith soha sem fürdött kádban, és fogalma sem volt, mit várnak el tőle. Persze rávezethetné, de azzal értékes időt veszítenének. 
Üsse kavics! Sokkal rosszabb zavarodott betegeket füröszteni az elmeosztályon. Jill blúza vizes lett, amikor kirántotta Smitht a víz alól, hát levette, fölakasztotta. Utcára volt öltözve, térdig érő szoknyát viselt. Lepillantott rá. Bár a berakások nem jöttek volna ki, csacsiság lett volna össze vizezni. Jill vállat vont, és levette a szoknyáját, így bugyiban és melltartóban maradt. 
Smith egy csecsemő érdeklődésével bámulta. Jill azon kapta magát, hogy elpirul, ami meglepte. Azt hitte, nincs benne semmi egészségtelen szégyenlősség – hirtelen eszébe jutott, hogy először tizenöt évesen ment társasággal meztelenül úszni. Ám ez a gyerekes tekintet zavarba hozta; úgy döntött, inkább legyen vizes a fehérneműje, mintsem, hogy azt tegye, ami ésszerű lenne. 
A zavarát ügybuzgalommal próbálta leplezni. 
– Lássunk munkához, sikáljuk meg az irhát. – A kád mellé térdelt, beszappanozta, és súrolni kezdte Smith-t. 
Smith nyomban kinyújtotta a kezét, és megfogta a lány jobb keblét. Jill sietősen elhúzódott. 
– Hé! Ezt ne! 
Smith úgy nézett rá, mintha arcul csapta volna. 
– Ne? – kérdezte tragikusan. 
– Ne – felelte a lány határozottan, de amikor Smith arcára pillantott, szelíden hozzátette. – Semmi baj. De ne tereld el a figyelmemet, dolgozom. 
Jill rövid úton végzett a fürdetéssel, a vizet leeresztette, Smith-t közben fölállította, és lezuhanyozta. Amíg a meleg levegő szárította a marsbelit, Jill felöltözködött. Smith megijedt a meleg levegőtől, és remegni kezdett. Jill megnyugtatta, hogy ne féljen, és ráparancsolt, hogy fogja meg a kapaszkodót. 
Kisegítette Smith-t a kádból. 
– Tessék. Most jobb a szagod, és jobban érzed magad. 
– Érez jól. 
– Helyes. És most fölöltözünk. – Bevezette Smith-t Ben hálószobájába. De mielőtt elmagyarázhatta volna a marsbelinek, hogyan bújjon alsónadrágba, vagy ráadhatta volna, férfi hang rémítette szinte halálra. 
– KINYITNI! 
Jill elejtette az alsónadrágot. Tudják, hogy van benn valaki? Nyilván másként nem jöttek volna ide. Az az átkozott robotaxi árulhatta el őket! 
Nyissa ki? Lapítson? 
Odakintról ismét fölhangzott az ordítás. – Jill odasúgta Smith-nek: Maradj itt! – és átment a nappaliba. – Ki az? – kérdezte a tőle telhető legnormálisabb hangon. 
– Kinyitni, a törvény nevében! 
– Kinyitni, a törvény nevében? Ne hülyéskedjen. Mondja meg, kicsoda, vagy hívom a rendőrséget. 
– Mi vagyunk a rendőrség. Maga Gillian Boardman? 
– Hogy én? Phyllis O'Toole vagyok, és Mr. Caxtont várom. Hívom a rendőrséget, bejelentést teszek magánlaksértésért. 
– Miss Boardman, letartóztatási parancsunk van maga ellen. Nyissa ki, vagy megbánja. 
– Nem vagyok “Miss Boardman”, és hívom a rendőrséget! 
A hang nem felelt. Jill nagyokat nyelve várt. Egyszerre csak sugárzó hő csapta meg az arcát. Az ajtó zárja vörösen izzott, majd elfehéredett, kattant valami, és az ajtó kinyílt. Két férfi állt ott, az egyikük belépett, és vigyorogva mondta: 
– Ő az a csaj! Johnson, kerítse elő a másikat. 
– Oké, Mr. Berquist. 
Jill megpróbálta elállni az utat. A Johnsonnak nevezett fickó félrelökte, és a hálószoba felé indult. Jill fölcsattant. 
– Hol az a parancs? Ez botrány! 
– Ne kekeckedjen, szivi – csitította Berquist. – Viselkedjék, akkor talán jobban megússza. 
Jill sípcsonton rúgta a férfit, aki hátraugrott. 
– Csintalan kislány – korholta. – Johnson! Megtalálta? 
– Itt van, Mr. Berquist. Anyaszült pucéran – hármat találgathat, hogy mit csináltak éppen. 
– Ne törődjön vele. Hozza ide. 
Johnson előjött, maga előtt lökdösve a hátracsavart karú Smith-t. 
– Nem akart jönni. 
– Jönni fog! 
Jill Berquist mellett Johnsonra vetette magát. A fickó egy ütéssel a padlóra küldte. 
– Azt már nem, te kis ribanc! 
Johnson nem ütötte meg Jillt olyan erősen, mint a feleségét, mielőtt az asszony elhagyta őt, s messze nem olyan erősen, mint a rabokat szokta, ha vonakodtak beszélni. Mindaddig Smith nem mutatott semmiféle érzelmet, csak hagyta, hogy erővel előrángassa. Nem értett semmit, nem akart csinálni semmit. 
Amikor azonban azt látta, hogy a vízfivérét megütötte ez a másik, kiszabadította magát... Johnson felé nyújtotta a kezét... 
...és Johnson eltűnt. 
Csupán a nagy lába alatt meghajolt, most fölegyenesedő fűszálak jelezték, hogy valaha ott volt. Jill a pontra meredt, és úgy érezte, rögtön elájul. 
Berquist becsukta a száját, majd kinyitotta, és rekedten hörögte: 
– Mit csinált vele? – Jillre nézett. 
– Én? Nem csináltam semmit. 
– Ne akarja ezt beadni nekem. Titkos ajtó vagy ilyesmi? 
– Hová tűnt?
Berquist megnyalta a száját. 
– Nem tudom. – Pisztolyt vett elő a kabátja alól. – De nálam semmi trükk. Maga itt marad... őt elviszem. 
Smith passzívan várakozott. Minthogy nem értette, mi történik, csupán azt tette, amit mindenképpen tennie kellett. Csakhogy pisztolyt látott már, az emberek kezében a Marson, és nem tetszett neki Jill arckifejezése, amikor a lány pisztollyal nézett farkasszemet. Smith grokkolta, hogy ez lehet azoknak a kritikus csúcspontoknak az egyike egy lény fejlődésében, amikor az elmélkedésnek helyes akcióba kell torkollnia, hogy lehetővé váljék a további fejlődés. Hát cselekedett. 
Az öregek jól tanították. Smith Berquist felé lépett, a pisztoly ekkor felé fordult. Smith kinyújtotta a kezét... és Berquist már nem volt ott. 
Jill sikoltott. 
Smith arca kifejezéstelen volt. Ebben a pillanatban tragikus kétségbeesés ült ki rá, mert rájött, hogy helytelenül cselekedett a csúcsponton. Fürkésző pillantást vetett Jillre, és remegni kezdett. A szeme kifordult, lassan összecsuklott, összegömbölyödött, és nem mozdult többé. 
Jill hisztériája nyomban eltűnt. A betegnek szüksége volt rá. Nem volt ideje érzelmekre, sem azon tűnődni, hogyan tűnhettek el emberek. Térdre vetette magát, megvizsgálta Smith-t. 
Smith ájulása szkizoid eszméletvesztésre emlékeztette, de sosem látott még ilyen mély transzot, a hipnózisos altatás bemutatásakor sem. Hallott ugyan történeteket a kelet-indiai fakírok halálszerű transzáról, de sosem hitte el ezeket. 
Normális körülmények között nem próbálta volna magához téríteni az ilyen állapotban lévő beteget, hanem orvost hív. Csakhogy ezek nem voltak normális körülmények. A legutóbbi események nem hogy eltántorították volna az elhatározásától, inkább még eltökéltebbé tették, hogy ne engedje vissza Smith-t a hatóság kezébe. Ám miután tíz percen át próbálkozott mindenfélével, megértette, hogy képtelen Smith-t magához téríteni. 
Ben hálószobájában talált egy viharvert úti bőröndöt, amely kézitáskának nagy volt, hajókoffernak kicsi. Kinyitotta. A bőröndben hangíró berendezés, piperekészlet, egy öltözék ruha volt, mindaz, amire egy elfoglalt újságírónak szüksége lehet, ha el kell hirtelen utaznia – még egy telefonvonal engedélyét is a holmik között találta. Jill megértette, hogy Ben távolléte nem lehet olyasmi, aminek Killgallen tartotta, de nem ért rá ezen töprengeni; kiborította és a nappaliba vonszolta a bőröndöt. 
Smith súlyosabb volt a lánynál, csakhogy Jill hozzáizmosodott a nála kétszerte testesebb betegek mozgatásához, és sikerült a marsbelit a bőröndbe tuszkolnia. Valósággal összehajtogatta, hogy be tudja csukni a koffert. Smith izmai ellenálltak az erőszaknak, de szelíd és kitartó nyomásra engedtek, mint a kitt. A sarkokat Jill Ben ruhadarabjaival tömte ki. Megpróbált lélegzőnyílásokat is szúrni a bőrönd falába, de azt üveggel vonták be. Végül is úgy vélte Smith nem fulladhat meg ilyen minimális lélegzés és anyagcsere mellett. 
Két kézzel is képtelen volt fölemelni a bőröndöt, ám szerencsére voltak rajta gurítókerekek. Sajnos csúf sebeket vágtak Ben fűszőnyegébe, amíg sikerült az előszoba parkettjáig érnie vele. 
Jill nem ment a tetőre, esze ágában sem volt ismét taxival próbálkozni. A pincében lévő szolgálati ajtón át távozott. Csupán egy fiatalember tartózkodott ott, aki a konyhára érkező árut ellenőrizte. A fiú félrehúzódott, hogy Jill kigördíthesse a koffert a járdára. 
– Hé, nővérem! Mi a csudát cipelsz abban a kufferban? 
– Hullát – vágta oda a lány. 
A srác vállat vont. 
– Hülye kérdésre hülye választ adnak. Megtanulhatnám végre. 

Második rész
ABSZURD ÖRÖKSÉGE

IX.

A SOL HARMADIK BOLYGÓJÁN ma 230000 emberi lénnyel több volt, mint tegnap; az ötmilliárd földi között az ilyetén növekedés nem volt észrevehető. Dél-Afrika társult szövetségi királyságát ismét a Legfelső Bíróság elé idézték a fehér kisebbség üldözése miatt. A divatdiktátorok Rióban gyűltek össze, és kihirdették, hogy a szegélyvonal lejjebb kerül, a köldök a jövőben takarva lesz. Szövetségi védelmi állomások szökkentek az égboltra, halállal fenyegetve mindenkit, aki megzavarja a bolygó békéjét; kereskedelmi űrállomások zavarták a békét a márkás kereskedelmi áruk véghetetlen soráról szóló véghetetlen hirdetésekkel. Félmillióval több hordozható ház telepedett le a Hudson-öböl partján, mint amennyi elköltözött onnan egy évvel korábban az év ugyanezen napján; a Szövetségi Gyűlés vészesen alultáplált körzetnek nyilvánította Kína rizsövezetét; Cynthia Duchess, akit a világ leggazdagabb lányaként tartanak nyilván, kifizette a hatodik férjét. 
Tisztelendő dr. Daniel Digby, az Új Kinyilatkoztatás Egyházának (Fosterita) legfelső püspöke bejelentette, hogy Azreel angyalt jelölte ki Thomas Boone szövetségi szenátor irányítására, s a nap további részében várja ehhez a mennyei jóváhagyást; a hírügynökségek ezt hiteles hírként közölték, minthogy a fosteriták korábban szétverték több újság szerkesztőségét. Mr. és Mrs. Harrison Campbell Vl.-nak fiút és örököst szült egy béranya a Cincinnati Gyermekkórházban, amíg a boldog szülők Peruban nyaraltak. Dr. Horace Quackenbush, a Yale Hittudományi Egyetem szabadidő-művészeti professzora felhívást tett közzé, hogy az emberek térjenek vissza a hithez, és kultiváljak a lelki értékeket; fogadási botrányba keveredett a West Point futballcsapata profi játékosainak a fele; Torontóban fölfüggesztettek három baktériumfegyverekkel kísérletező vegyészt, érzelmi megbízhatatlanság miatt; ezek bejelentették, hogy ügyükkel a Legfelső Bírósághoz fordulnak. A Legfelső Bíróság megsemmisítette az Egyesült Államok Legfelső Bíróságának elsőfokú ítéletét a szövetségi gyűlés tagjait illetően a Reinsberg kontra Missouri állam perben. 
Őnagyméltósága a. rendkívül tiszteletre méltó Joseph E. Douglas, a Szabad Államok Világszövetségének főtitkára turkált a reggelijében, s azon tűnődött, miért képtelen az ember egy csésze tisztességes kávét kapni. Reggeli újságja, amelyet az éjszakai információs stábja állított össze, a maga optimális olvasási sebességével haladt végig a képernyőn. Egy-egy szó addig mutatkozott, ameddig ő arrafelé nézett. Douglas a képernyőre meredt, de csak azért, hogy ne kelljen az asztal túloldalán ülő főnöke szemébe néznie. Mrs. Douglas nem olvasott újságot; neki más módszere volt arra, hogy megtudjon dolgokat. 
– Joseph... 
Douglas fölpillantott, a gép megállt. 
– Tessék, drágám. 
– Te forgatsz valamit a fejedben. 
– Micsoda? Miből gondolod, drágám? 
– Joseph! Én harmincöt éven át babusgattalak, stoppoltam a zoknidat, oltalmaztalak minden bajtól – én tudom, mikor forgatsz valamit a fejedben. 
Az ördög vigye, látta be Douglas, ő aztán tényleg tudja. Az asszonyra pillantott, s eltűnődött, vajon miért is engedte belekényszeríteni magát a soha véget nem érő szerződésbe. Ez a nő a titkárnője volt a “régi szép időkben”, amikor Douglas még csak egyszerű törvényhozó volt. Az első szerződésük csupán kilencven napos együttélésre szólt, így spóroltak a szállodai költségeken a választási kampány során; mindketten azon a véleményen voltak, hogy kizárólag formaságról van szó, s az “együttélés” nem jelent többet annál, hogy egy fedél alatt tartózkodnak – de ez a nő még akkor sem stoppolta Douglas zokniját! 
Douglas megpróbált visszaemlékezni, hogyan is változtak meg a dolgok. Mrs. Douglas A nagyság árnyékában: egy aszszony története című életrajza azt állította, hogy Douglas az első választási kampánya alatt, szavazatszámlálás közben kérte meg a nő kezét – és annyira romantikus beállítottságú volt, hogy nem is adta alább a régimódi, amíg-a-halál-elnem-választ házasságnál. 
Nos, semmi értelme vitatni a hivatalos verziót. 
– Joseph! Válaszolj! 
– Mit? Semmi, drágám. Nyugtalan éjszakám volt. 
– Tudom. Én tudom, mikor ébresztenek föl éjjel, én ne tudnám? 
Douglas arra gondolt, hogy a felesége lakosztálya legalább minimum ötven méternyire van az övétől, a palota túlsó szárnyában. 
– Honnan tudod, drágám? 
– Hogyan? Női megérzés. Miféle üzenetet vitt neked Bradley? 
– Kérlek, drágám... végig kell olvasnom a híreket a tanácsülés előtt. 
– Joseph Edgerton Douglas, nekem ne köntörfalazz. 
A férfi sóhajtott. 
– Szem elől veszítettük azt a kódis Smith-t. 
– Smith-t? A marsbeli embert? Hogy érted, hogy “szem elől veszítettétek”? Nevetséges! 
– Az lehetséges, drágám, de eltűnt. Tegnap a kórházból. 
– Lehetetlen! Hogy tűnhetett el? 
– Ápolónőnek álcázva, úgy tudom. 
– No de... Mindegy. Lelépett, ez a lényeg. Miféle ostoba tervet forgatsz a fejedben, hogy megtaláld? 
– A legmegbízhatóbb embereink keresik. Berquist... 
– Az a seggfej? Amikor a nyomába kellene küldened az összes létező rendőrnyomozót, még a lógósokat is, te Berquistet küldöd? 
– No de, drágám, nem érted a helyzetet. Nem tehetjük. Hivatalosan ugyanis nem tűnt el. Hiszen jól tudod... nos, ott az a másik fickó. A “hivatalos” marsbeli ember! 
– Ó... – Mrs. Douglas dobolt az asztalon. – Mondtam neked, hogy ezzel az ál-marsbelivel még bajunk lesz. 
– No de, drágám, a te ötleted volt. 
– Szó sincs róla. És ne ellenkezz velem. Hmmm... hívasd ide Berquistet. 
– Berquist éppen nyomon van. Még nem jelentkezett vissza. 
– Micsoda? Berquist már félúton lehet Zanzibár felé. Elárult minket. Sosem bíztam benne. Én megmondtam neked, amikor fölfogadtad... 
– Amikor én fölfogadtam? 
– Ne szakíts félbe... szóval az olyan ember, aki képes pénzt fölvenni két oldalról, az legalább háromfelé dolgozik. – Elkomorodott. – Joseph, a Keleti Koalíció van a dolog mögött. Számíthatsz rá, hogy a közgyűlés bizalmatlansági indítvánnyal fog előhozakodni. 
– Micsoda? Ugyan, miért? Senki sem tud a dologról. 
– Ugyan már, az ég szerelmére! Mindenki tudni fogja, majd a Keleti Koalíció gondoskodik róla. Fogd be a szád, hagyj gondolkodni. 
Douglas hallgatott. Azt olvasta, hogy a Los Angeles-i városi-megyei tanács segítséget kért a szövetségtől a szmogproblémájuk megoldásához, azon az alapon, hogy az Egészségügyi Minisztérium nem adott nekik semmit... valami alamizsnát kell vetni nekik, hiszem Charlie-nak éppen eléggé nehéz dolga lesz, ha újra akarja választatni magát, mikor a fosteriták saját jelöltet állítanak. A Holdvállalat részvényeinek értéke két ponttal nőtt... 
– Joseph! 
– Tessék, drágám. 
– A mi marsbeli emberünk az egyedüli, akivel a Keleti Koalíció elő fog állni, az lesz az ál-marsbeli. Így kell lennie. 
– No de, drágám, nem fogjuk tudni beadni. 
– Hogy érted ezt? Be kell adnunk. 
– De nem fog sikerülni. A tudósok rögtön észreveszik majd a különbséget. Eddig is csak a legnagyobb nehézségek árán tudtam a tudósokat távoltartani tőle. 
– Tudósok! 
– Hiszen jól tudod, hogy mire képesek. 
– Nem tudok ilyesmiről. Még hogy tudósok! A fele találgatás, a másik fele babona. Le kéne őket csukatni, törvény által kéne őket betiltani. Joseph, ezerszer mondtam már neked, hogy az egyetlen valódi tudomány az asztrológia. 
– Nem tudom, drágám. Eszemben sincs lekicsinyelni az asztrológiát... 
– Nem is ajánlom! Azok után, amit érted tett. 
–...csakhogy a tudósok meglehetősen éleseszűek. A napokban az egyik egy csillagról mesélt nekem, amely hatezerszer súlyosabb az ólomnál. Vagy hatvanezerszer? Nézzük csak... 
– Piha! Honnan is tudhatnának ilyeneket? Hallgass, Joseph, nem ismerünk be semmit. Az ő emberük a bitorló. Közben bevetjük a különleges egységeket, és megpróbáljuk a fickót visszaszerezni, még mielőtt a Keleti Koalíció bejelentést tesz. Ha keményebb intézkedésekre lenne szükség, és ezt a Smith-t esetleg lepuffantanák, mert nem engedi magát letartóztatni, az ő baja. Úgyis csak gond volt vele kezdettől fogva. 
– Agnes! Tudod, mit beszélsz? 
– Semmit. Bárkit bármikor érhet baleset. Ezt az ügyet tisztázni kell, Joseph, mindenki számára. Az első a köz java, ahogyan te szoktad mondani. 
– Nem akarom, hogy a fiúnak bántódása essék. 
– Ki beszél itt bántódásról? Határozott lépéseket kell tenned, Joseph, ez a kötelességed. A történelem igazolni fog. Mi fontosabb? Megőrizni ötmilliárd ember békéjét, vagy érzelgősnek lenni egyetlen emberrel, aki még csak nem is teljes jogú állampolgár? 
Douglas nem felelt. Mrs. Douglas fölállt. 
– Nem vesztegethetem az időmet ostobaságokra! Új horoszkópot kell készíttetnem Madame Vesanttal. Nem azért áldoztam az életem legszebb éveit arra, hogy a mai pozícióba juttassalak, hogy a gerinctelenséged miatt mindent elveszítsünk. Töröld le az álladról a tojást. – És távozott. 
A bolygó első számú tisztviselője még megivott két csésze kávét, amíg alkalmasnak érezte magát, hogy bemenjen a tanácsteremben. Szegény Agnes! Douglas sejtette, hogy csalódást okozott a feleségének... s az élet megváltoztatása nem tette egyszerűbbé a dolgokat. No de Agnes legalább tökéletesen hűséges volt hozzá... és mindenkinek vannak fogyatékosságai; Agnes bizonyára legalább annyira utálta őt, mint amennyire ő... ennek semmi értelme! 
Douglas fölállt. Egyben tökéletesen biztos volt: nem engedi, hogy elbánjanak azzal a Smith fiúval. Igaz, hogy púp a hátán, mégis van benne valami megható, amilyen védtelen és félnótás. Agnesnek látnia kellett volna, milyen könnyű a fiút megrémíteni, akkor nem beszélne így. Smith hatni tudna Agnes anyai ösztöneire. 
Csakhogy vannak-e Agnesnek “anyai” ösztönei? Amikor összeszorítja az ajkát, nehéz elképzelni róla. Marhaság! Minden nőben van anyai ösztön, a tudomány bizonyította, vagy nem? 
Mindegy, az ördög vigye Agnest, nem fogja magát befolyásolni hagyni általa. Állandóan emlékezteti, hogy ő juttatta őt a csúcsra, csakhogy ő jobban tudja... ráadásul a felelősség egyedül az övé. Douglas fölállt, kihúzta magát, indult a tanácsülésre. 
Egész nap várta, hogy valaki kikottyantsa a hírt. De nem történt semmi. Azt kellett hinnie, hogy Smith szökésének hírét az emberei – a látszat ellenére – tökéletesen titokban tartották. A főtitkár szerette volna becsukni a szemét, hogy ez az egész szörnyűség elmúljék tőle, de az események nem engedték. A felesége sem. 
Agnes Douglas nem várta meg, hogy a férje cselekedjék a marsbeli ember ügyében. A férje emberei az ő parancsait legalább olyan készségesen fogadták, mint az uráét – talán még készségesebben. A polgári információért felelős aszszisztensért küldetett, így nevezték Mr. Douglas számysegédjét. Aztán utána nézett a legfontosabbnak, a friss horoszkópnak. A lakosztályát védett magánvonal kötötte össze Madame Vesant stúdiójával; a csillagjósnő pufók képe nyomban megjelent a képernyőn. 
– Agnes? Mi az, drágám? Kliensem van. 
– Titkosítva van a vonalad? 
– Természetesen. 
– Rúgd ki a kliensedet. 
Madame Alexandra Vesant nem mutatott bosszúságot. 
– Egy pillanat. – Az arca eltűnt, a “Tartsa a vonalat” fölirat jelent meg helyette. Egy férfi lépett be, és állt meg Mrs. Douglas íróasztala előtt. James Sanforth volt az, a sajtóügynök, akit hívatott. 
– Van híre Berquistről? – kérdezte az asszony. 
– Tessék? Nem foglalkoztam vele; McCrary asztala. 
Mrs. Douglas leintette. 
– Diszkreditálnia kell, még mielőtt beszél. 
– Gondolja, hogy Berquist elárult minket? 
– Ne legyen naiv. Velem kellett volna beszélnie, mielőtt alkalmazta. 
– De nem tettem. McCrary dolga volt. 
– Állítólag tudnia kell mindenről, ami történik. Én... – Madame Vesant ismét megjelent a képernyőn. – Várjon ott – mondta Sanforth-nak Mrs. Douglas. A képernyőhöz fordult. – Allie, drágám, friss horoszkópot kérek Joseph-nak meg nekem, nyomban. 
– Rendben van. – A jósnő habozott. – Jobban tudok segíteni, drágám, ha megmondod, milyen természetű a baj. 
Mrs. Douglas dobolt az asztalon. 
– De miért muszáj tudnod? 
– Persze, hogy nem. Aki részesült a megfelelő kiképzésben, van matematikai tehetsége, és ismeri a csillagokat, maga is meg tud csinálni egy horoszkópot, pusztán a szülött születésének óráját és helyét ismerve. Te is meg tudnád tanulni... ha nem lennél olyan szörnyen elfoglalt. De ne feledd: a csillagok csak hajlamosítanak, nem kényszerítenek. Ha részletes elemzést kell készítenem, hogy tanácsot adjak válsághelyzetben, tudnom kell, melyik szektorban keresgéljek. A Vénusz hatása talán a legfontosabb? Talán a Marsé? Vagy... 
Mrs. Douglas határozott. 
– A Mars érdekel – szólt közbe. – Allie, egy harmadik horoszkóp is kellene. 
– Helyes. Kié? 
– Hm... Allie, megbízhatok benned? 
Madame Vesant szemlátomást megbántódott. 
– Agnes, ha nem bízol bennem, inkább ne fordulj hozzám. Mások is készíthetnek számodra tudományos képleteket. Nem én vagyok az ősi tudomány egyetlen tanulmányozója. Krausemeyer professzorról igen sok jót mondanak, még ha hajlamos is... – Elhallgatott. 
– Kérlek! Senki más nem dolgozhat nekem, csak te. Figyelj rám. Senki nem hall? 
– Dehogy, drágám. 
– Valentine Michael Smith horoszkópját akarom. 
– Valentine Mich... A marsbeli emberét? 
– Igen, igen. Allie, Smith-t elrabolták. Meg kell találnunk. 
Két órával később Madame Alexandra Vesant eltolta magát az íróasztalától, és fölsóhajtott. A titkárával lemondatott minden mást; képletekkel és számjegyekkel bontott lapok meg egy szamárfüles hajózási évkönyv tanúskodtak az erőfeszítéseiről. Alexandra Vesant abban különbözött minden más csillagjóstól, hogy egy papírkötésű könyv segítségével próbálta kiszámítani az égitestek “hatását”. A könyv A pártatlan csillagjóslás titkos tudománya és Salamon könyvének kulcsa címet viselte, és Madame Vesant boldogult uráé, Simon Magus professzoré volt egykor. Simon Magus egyébként mentalista, színpadi hipnotizőr és illuzionista, valamint a titkos tanok tanulmányozója volt. 
Alexandra éppen annyira bízott a könyvben, mint egykor az urában. Senki nem csinált különb horoszkópot Simonnál, ha éppen józan volt – az esetek felénél nem is volt szüksége a könyvre. Madame Vesant tudta, hogy ő sosem lesz ennyire kiváló; ő mindig használt több könyvet is. A számításai gyakran zavarosak voltak. Becky Vesey (ahogyan korábban nevezték) sosem sajátította el tökéletesen a szorzótáblát, s hajlamos volt a heteseket összekeverni a kilencesekkel. 
A horoszkópjai mégis mindig messzemenően kielégítőek voltak. Nem Mrs. Douglas volt az egyetlen nevezetes kliense. 
Kissé megrémült, amikor Mrs. Douglas a marsbeli ember horoszkópját kérte tőle – úgy érezte magát, mint hajdanán, amikor az egyik hülye néző újra bekötötte a szemét, mielőtt a professzor elkezdte föltenni neki a kérdéseit. De már akkor, lány korában rájött, hogy tehetsége van megadni a helyes választ; elnyomta tehát félelmét, folytatta a műsorát. 
Így hát megkérdezte Agnestől a marsbeli ember születésének pontos helyét és időpontját, mert szinte biztos volt benne, hogy ezek nem ismeretesek. Csakhogy rövid várakozás után megadták a pontos választ a Követ hajónaplójából. Addigra Becky már nem idegeskedett, tudomásul vette az adatokat, és megígérte, hogy majd telefonon ismerteti a horoszkópokat. 
Ám két órai fárasztó számolgatás után volt ugyan néhány újdonsága Mr. és Mrs. Douglas számára, ám Smith-ről semmi. A baj egyszerű volt, de megoldhatatlan. Smith nem a Földön született. 
Madame Vesant asztrológiai bibliájában ilyesmiről szó sem lehetett, hiszen ismeretlen szerzője már a Holdra küldött első rakéta föllövése előtt elhunyt. Madame Vesant megpróbált kiutat találni ebből a dilemmából azon az alapon, hogy az alapelvek változatlanok, és hogy valahogyan korrigálnia kell a helyszín eltolódását, de beleveszett az ismeretlen összefüggések útvesztőjébe. Nem tudta, vajon a Marsról nézve ugyanazok-e az állatöv jegyei... mert mit kezdjen az ember a zodiákus jegyei nélkül? 
Ezért a pénzért megpróbálhatott volna akár köbgyököt vonni, pedig éppen az volt a buktató, amiért otthagyta az iskolát. 
Elővette a nehéz alkalmakra tartogatott életvizét. Gyorsan fölhajtott egy pohárkával, töltött még eggyel, és azt próbálta kitalálni, vajon mit tenne Simon. Nyomban hallani vélte magabiztos hangját. 
– Önbizalom, gyermekem! Legyen önbizalmad, és a balekok bízni fognak benned. Szükségük van rád. 
Nyomban jobban érezte magát, és írni kezdte a Douglas házaspár horoszkópját. Ekkor kiderült, hogy milyen könnyű ilyet írni Smith-nek is; úgy érezte, mint mindig, hogy a papírra vetett szavak önmagukat igazolják – oly gyönyörűségesen igazak voltak! Éppen befejezte, amikor Agnes Douglas ismét hívta. 
– Allie? Végeztél? 
– Ebben a pillanatban – felelte buzgón Madame Vesant. – Tudnod kell, hogy az ifjú Smith horoszkópja szokatlan és bonyolult problémát vetett föl a Tudomány számára. Minthogy más bolygón született, minden aspektust át kellett kalkulálni. A Nap hatása csökkent, a Dianának jóformán nincs is. A Jupiter új, szerintem “páratlan” aspektusba került, amint nyilván látod is. Mindehhez számításokat kellett... 
– Allie! Oda se neki. Ismered a válaszokat? 
– Persze. 
– Jaj, hála az égnek! Már azt hittem, meghaladta a képességeidet. 
Madame Vesant maga volt a sértett méltóság. 
– Drágám, a Tudomány sosem változik, csak a konfigurációk változnak. Az a módszer, amely megjósolta Krisztus születésének a helyét és pontos pillanatát, Július Caesar halálának a percét és a módját... hogyan vallhatna kudarcot? Az igazság igazság, változtathatatlanul. 
– Igen, persze. 
– Készen vagy? 
– Hadd kapcsoljak felvételre... kezdheted. 
– Helyes. Agnes, ez fölöttébb kritikus időszak az életedben; a csillagok még sosem álltak ilyen erős konfigurációban. Mindenek előtt nyugodtnak kell lenned, nem szabad kapkodnod, át kell gondolnod a dolgokat. Általában véve az esélyek kedvezőek számodra... ha kerülöd a helytelen cselekvést. Ne kedvetlenítsenek el holmi látszatok... – És csak adta a tanácsokat. Becky Vesey mindig jó tanácsot adott, méghozzá meggyőződéssel, mert maga is elhitte, Simontól megtanulta, hogy még amikor a csillagok a legsötétebben álltak is, módot lehetett találni a csapás enyhítésére. Mindig adódott olyan aspektus, amely a kliensét a boldogság felé lendítette... 
A képernyőn látható feszült arc megenyhült, s amint Becky mondta a magáét, Agnes helyeslően bólogatott. 
– Amint látod tehát – zárta le Madame Vesant –, az ifjú Smith eltűnése szükségszerűség, három horoszkóp együttes hatásának a következménye. Ne aggódj: vissza fog térni, vagy hallani fogsz róla, igen rövid időn belül. A lényeg, nem tenni semmiféle drasztikus lépést. Légy nyugodt. 
– Igen, értem. 
– Még valami. A Vénusz potenciálisan domináns és igen kedvező szögben áll a Mars fölött. A Vénusz természetesen téged jelképez, a Mars viszont az uradat meg az ifjú Smith-t egyaránt, tekintettel az utóbbi születésének páratlan körülményeire. Ez kettős terhet ró rád, és neked föl kell nőnöd a kihíváshoz; tanúságot kell tenned azokról a tulajdonságokról, a nyugodt bölcsességről és az önfegyelemről, amelyek elsősorban a nőt jellemzik. Támogatnod kell az uradat, vezetned ebben a krízisben, csillapítanod. Neked kell biztosítanod a földanya véghetetlen bölcsességét. Ebben rejlik a te különleges zsenialitásod... élned kell vele. 
Mrs. Douglas sóhajtott. 
– Allie, egyszerűen csodálatos vagy! Nem tudom, hogyan köszönjem meg. 
– Az ősi mestereknek köszönd, akiknek én csupán alázatos tanítványa vagyok. 
– Nekik nem tudom megköszönni, hát neked köszönöm. Ez honoráriummal nem fizethető meg. Ajándékot fogsz kapni. 
– Nem, Agnes. Megtiszteltetés számomra, ha szolgálhatok. 
– Számomra pedig az, ha díjazhatom a szolgálatot. Allie, egy szót se többet! 
Madame Vesant hagyta magát rábeszélni, aztán kikapcsolt. Jóleső elégedettséget érzett, mivel olyan jóslatot tudott mondani, amelyről tudta, hogy igaz. Szegény Agnes! Megtiszteltetés egyengetni az útját, kissé könnyíteni a terhein. Jó érzés volt számára, hogy segített Agnesnak. 
Madame Vasant számára jó érzés volt, hogy szinte úgy kezelték, mint a főtitkár feleségével egyenrangút, bár ő erről nem így gondolkodott, nem lévén sznob. Csakhogy az ifjú Becky Vesey annyira jelentéktelen volt, hogy a kerületi képviselő sosem tudta megjegyezni a nevét, bár a keblét észrevette. Becky Vesey nem haragudott rá; Becky szerette az embereket. Szerette Agnes Douglast. 
Becky Vesey mindenkit szeretett.
Üldögélt egy darabig, élvezte a szívét átjáró melegséget, ivott még egy kortyocskát az életvízből, miközben okos fejecskéjében kergetőztek az összeszedegetett információtöredékek, majd fölhívta brókerét, és utasította, hogy rövid lejáratra adjon el a Holdvállalat részvényeiből. 
Az fölhorkant. 
– Allie, agyadra ment a fogyókúra. 
– Hallgass rám, Ed. Amikor lement tíz pontnyit, adj rájuk fedezetet, akkor is, ha tovább csúsznak lefelé. Aztán ha három pontnyit emelkedtek, megint vegyél... aztán amikor visszaérnek a mai zárásig, ismét adj el. 
Hosszú szünet következett. 
– Allie, te tudsz valamit. Mondd el szépen Ed bácsinak. 
– A csillagok súgják, Ed. 
Ed asztronómiai szempontból kivitelezhetetlen ajánlatot tett. 
– Jól van, ha nem, hát nem. Hmmm... Sosem volt annyi eszem, hogy egy-egy ilyen eszelős játszmából kimaradjak. Nincs ellene kifogásod, ha követem a példádat? 
– Dehogy, Ed. Csak ne csináld túlságosan feltűnően. Igen kényes a helyzet, amikor a Szaturnusz a Szűz meg az Oroszlán között egyensúlyoz. 
– Ahogy mondod, Allie. 
Mrs. Douglas nyomban munkához látott, boldog volt, hiszen Allie megerősítette minden ítéletében. Parancsokat osztogatott, hogy rombolják le az eltűnt Berquist jóhírét, miután bekérte a dossziéját; magához hívatta Twitchell parancsnokot, a különleges szolgálat vezetőjét, aki aztán boldogtalanul távozott, és pokollá tette a helyettese életét. Mrs. Douglas utasította Stanforth-t, hogy hozzanak nyilvánosságra újabb “marsbeli” ember sztereoadást, azzal a pletykával fűszerezve, hogy a “kormányhoz közelálló források szerint” Smith hamarosan elutazik, vagy már el is utazott az Andok egyik magaslati szanatóriumába, ahol az éghajlat a leginkább hasonlít a Marséhoz. Ezután azon kezdte törni a fejét, hogyan kényszerítse Pakisztánt arra, hogy továbbra is az urát támogassa. 
Majd fölhívta az urát, és ráparancsolt, hogy támogassa Pakisztán igényét Kasmír tóriumkészleteinek a nagy részére. Minthogy Douglasnak ez szándékában állt, nem volt nehéz őt rábeszélni, bár bosszantotta a felesége föltételezése, miszerint ellenezte volna a dolgot. Mindezt elrendezvén Mrs. Douglas eltávozott a Második Forradalom leányainak összejövetelére, az Anyaság az Új Világban című tanácskozásra. 

X.

Miközben Mrs. Douglas szabadon beszélt egy olyan témáról, amelyről nemigen lehetett fogalma, Jubal E. Harshaw a jogtudomány és az orvostudomány doktora, világfi, ínyenc, szibarita, népszerű regényíró és neo-pesszimista filozófus a Poconosban lévő háza medencéjénél üldögélt, vakargatta mellkasának őszülő szőrzetét, és nézte, hogy lubickol a medencében három titkárnője. Mindhárom döbbenetesen szép volt, ráadásul döbbenetesen jó titkárnő. – Harshaw véleménye szerint a minimális cselekvés elve megkövetelte a hasznosság meg a szépség egyesítését. 
Anne szőke volt, Miriam vörös, Dorcas fekete, a termetük pedig – ugyanebben a sorrendben – a kellemesen gömbölydedtől az örvendetesen karcsúig terjedt. Mintegy tizenöt esztendőnyi korkülönbség volt hármuk között, de nehéz lett volna megmondani, melyikük a legidősebb. 
Harshaw éppen keményen dolgozott. Énjének zöme szép lányokat nézett, akik szép dolgokat műveltek a nappal meg a vízzel; énjének egy picinyke, elzárt, hangszigetelt része pedig alkotott. Harshaw azt állította, az az írás módszere nála, hogy az ivarmirigyeit párhuzamosra köti a látóközpontjával, miközben a nagyagyát kikapcsolja; a szokásai hihetővé tették ezt az elméletet. Az asztalon lévő mikrofonhoz hangleíró csatlakozott, ám ezt csupán jegyzetelésre használta. Amikor alkotott, gyorsírót alkalmazott, és figyelte a reakcióit. Most írni akart. 
– Ügyeletes! – ordította. 
– Anne az ügyeletes – felelte Dorcas. – De átveszem. Anne most ugrott a vízbe. 
– Ugorj utána, és hívd ide. – A barna kislány a vízbe vetette magát, pár pillanat múlva Anne kimászott, köntöst öltött, és leült az asztalhoz. Nem szólt semmit, nem tett előkészületeket, Anne-nek tökéletes memóriája volt. 
Harshaw fölemelte a vödörnyi jeget, amelyre konyakot öntött, belekortyolt. 
– Anne, igazán undorítót eszeltem ki. Egy kis cicáról szól, amely karácsony este betéved egy templomba melegedni. Nem elég, hogy átfagyott és eltévedt, isten tudja, miért, az egyik mancsa is sérült. No jó, kezdjük: “Hullott a hó, amióta... 
– Mi legyen a művésznév? 
– Hmmm... mondjuk “Molly Wadsworth”; ez eléggé álságosán hangzik. Cím: A másik jászol. Kezdjük elölről. – Mesélni kezdett, és nézte a lányt. Amikor Anne csukott szeméből könny kezdett szivárogni, Harshaw kissé elmosolyodott, és becsukta a szemét. Mire befejezte, mindkettőjük arcán peregtek a könnyek, mindketten megfürödtek a giccs katarzisában. 
– Harminc – közölte Harshaw. – Fújd ki az orrod. Küldd el, és az Isten szerelmére, ne kerüljön soha a kezemben. 
– Jubal, te sosem szégyelled magad? 
– Soha. 
– Egyszer megbokszolom a hájas hasadat az ilyenekért. 
– Tudom. De most szedd a lábad befelé, és intézkedj, amíg meg nem gondolom magam. 
– Igenis, főnök. 
A szék mögé kerülve megcsókolta Harshaw kopasz fejebúbját. 
– Ügyeletes! – ordította Harshaw, és Miriam elindult felé. Közben megszólalt a ház falára szerelt hangszóró: 
– Főnök! 
Harshaw csak egy szót szólt, és Miriam kuncogni kezdett, majd Harshaw megkérdezte: 
– Mi az, Larry? 
A hangszóró válaszolt. 
– Egy hölgyike van a kapunál, és egy hulla van nála. 
Harshaw elgondolkodott. 
– Csinos? 
– Hm... igen. 
– Akkor mit gatyázol? Engedd be. – Harshaw hátradőlt. – Kezdés – mondta. – Városkép-montázs áttűnik féltávoli kétalakos szobabelsőbe. Egy zsaru ül egy közönséges széken, sapka nincs rajta, a gallérja kigombolva, az arca izzadságban fürdik. Látjuk a másik alak hátát, aki köztünk meg a zsaru között áll. Az alak fölemeli a kezét, hátralendíti, majdnem ki a képből. Súlyos, húsosan cuppanó ütést mér a zsarura, persze zörejezve. – Harshaw fölpillantott. – Innen folytasd. – Kocsi gurult a ház felé, föl a dombon. 
Jill vezette, mellette egy fiatalember. Amikor a kocsi megállt, a fiatalember kiugrott, mintha örülne, hogy szabadulhat tőle. 
– Itt van, Jubal. 
– Látom. Jó reggelt, kislány. Larry, hol az a hulla? 
– A hátsó ülésen, főnök. Takaró alatt. 
– De hát nem hulla – tiltakozott Jill. – Csak Ben azt mondta... úgy értem... – Lehajtotta a fejét, zokogni kezdett. 
– Ugyan, drágaságom – mondta gyöngéden Harshaw. – Nem sok hulla érdemel könnyeket. Dorcas, Miriam, vegyétek a gondjaitokba. Adjatok neki inni, mossátok meg az arcát. 
A hátsó üléshez lépett, fölemelte a takarót. Jill lerázta magáról Miriam kezét, élesen mondta: 
– Hallgassanak végre ide! Nem halott. Legalábbis remélem. Csak... jaj, nekem! – Megint sírni kezdett. – Olyan piszkos vagyok... és úgy félek! 
– Hullának látszik! – mélázott Harshaw. – A testhőmérséklete azonos a levegőével. A merevsége ugyan nem tipikus. Mióta halott? 
– De nem az! Nem szedhetnénk ki onnan? Rémes volt, amíg bepakoltam. 
– Persze. Larry, segíts, ne sápítozz. Ha hányni mersz, föltakarítod. – Kiemelték és a fűre fektették Valentine Michael Smith-t. Smith teste mereven összegömbölyödve maradt, Dorcas hozta dr. Harshaw sztetoszkópját, letette a földre, bekapcsolta, és fölerősítette a kapott jelet. 
Harshaw a fejére tette a hallgatót, keresni kezdte a szívverést. 
– Attól tartok, tévedtél – mondta gyöngéden Jillnek. – Nem tudok rajta segíteni. Ki volt? 
Jill sóhajtott. Az arcán nem látszott semmiféle érzelem, színtelen hangon válaszolt. 
– A marsbeli ember. Pedig mindent megtettem. 
– Abban biztos vagyok... a marsbeli ember? 
– Igen. Ben... Ben Caxton mondta, hogy magához jöjjünk. 
– Ben Caxton? Értékelem a bizal... pszt! 
Harshaw csöndet intett. Meghökkent, majd csodálkozó képet vágott. 
– Szívműködés! Képtelenség. Dorcas... fölfelé, a rendelőbe... harmadik fiók a hűtő lezárt részében; a jelszó “édes álmok”. Hozd a fiókot meg egy egy köbcentis tűt. 
– Azonnal! 
– Doktor úr, ne adjon neki serkentőszert! 
Harshaw Jill felé fordult. 
– Mi? 
– Sajnálom, uram. Csak ápolónő vagyok... de ez az eset más. Én tudom. 
– Hmmm... a beteg most az én betegem, nővér. Ám úgy negyven évvel ezelőtt rájöttem, hogy nem vagyok Isten, aztán tíz évvel később arra is, hogy még Aesculapius sem. Mivel próbálkozzam tehát? 
– Én akarom megpróbálni fölébreszteni. Ha bármit tesz vele, még mélyebben belemegy. 
– Hmmm... rajta. Csak baltát ne használjon. Aztán jöhetnek az én módszereim. 
– Igen, uram, – Jill letérdelt, megpróbálta kiegyenesíteni Smith végtagjait. Harshaw-nek fölszaladt a szemöldöke, amikor látta, hogy sikerrel jár. Jill az ölébe vette Smith fejét. – Kérlek, ébredj föl – mondta halkan. – A vízfivéred hív. A mellkas lassan emelkedni kezdett, Smith nagyot sóhajtott, és kinyílt a szeme. Rámosolygott Jillre azzal a bébimosolyával. Aztán körülnézett, és a mosolya lehervadt. 
– Semmi baj – mondta gyorsan Jill. – Ezek barátok. 
– Barátok? 
– Mind a barátaid. Ne aggódj... és el ne menj megint. Minden rendben. 
Smith nyugodtan feküdt, nyitott szemmel, megbámult mindent. Elégedettnek látszott, mint macska az ölben. 
Huszonöt perc múlva mindkét páciens ágyban volt. Jill éppen eleget mondott Harshaw-nak – mielőtt hatni kezdett a beadott tabletta –, hogy az tudja, nem akármibe keveredett. Megnézte a cégjelzéses kocsit, amelyen Jill érkezett. Ez állt rajta: READING BÉRAUTÓK – Kimeríthetetlen földi járművek – Béreljen a hollandustól! 
– Larry, él a kerítés? 
– Nem, kapcsold be. Aztán tüntess el minden ujjlenyomatot erről a járgányról. Ha besötétedett, furikázz el vele Reading túlsó végébe, még jobb, ha Lancasterbe... és hagyd egy árokban. Aztán utazz el Philadelphiába, ülj föl a Scranton űrrepülőgépre, és azzal gyere haza. 
– Oké, Jubal. Mondd csak... ez tényleg a marsbeli ember? 
– Reméljük, hogy nem. Ha az, és elkapnak, mielőtt megszabadulsz attól a kocsitól, és összefüggésbe hoznak vele, parázson fognak sütögetni, hogy mindent kiszedjenek belőled. Azt hiszem, az. 
– Értem. Talán raboljak ki egy bankot hazafelé? 
– Talán az lenne a legokosabb. 
– Oké, főnök. – Larry habozott. – Nem haragudna, ha Phillyben tölteném az éjszakát? 
– Érezd jól magad. De mi a fenét tud egy ember csinálni éjszaka Philadelphiában? – Harshaw elfordult. – Ügyeletes! 
Jill vacsoráig aludt, kipihenten és üdén ébredt. Beleszagolt a feje fölötti rács felől áradó levegőbe, és megállapította, hogy a doktor az altató után nyilván serkentőt párologtatott be. Míg aludt, valaki eltávolította piszkos, szakadt ruháját, és estélyi ruhát meg szandált hagyott ott. A ruha nagyjából illett rá. Jill úgy gondolta, a Miriam nevű lányé lehet. Megfürdött, kifestette magát, megfésülködött, és új emberként ment le a nappaliba. 
Dorcas egy fotelban kuporogva gobelint hímzett; biccentett Jillnek, mintha ő is a családhoz tartozna, és folytatta a munkát. Harshaw italt kevert a párás kancsóban. 
– Italt? – kérdezte. 
– Ja, köszönöm.
Harshaw teletöltötte a jókora koktélos poharakat, és az egyiket odanyújtotta. 
– Mi ez? – kérdezte Jill. 
– A saját receptem. Egyharmad rész vodka, egyharmad rész sósav, egyharmad rész hűtővíz... két csipetnyi só meg egy savanyított darázs. 
– Igyál inkább whiskyt jeges szódavízzel – tanácsolta Dorcas. 
– Törődj a magad dolgával – szólt rá Harshaw. – A sósav segíti az emésztést, a darázsban vitamin és fehérje van. – Fölemelte a poharát, és ünnepélyesen mondta: – nemes magunkra! Átkozottul kevesen maradtunk. – És kiitta. 
Jill kortyolt egyet, majd egy nagyobbat. Bármi lett légyen is az italban, éppen arra volt szüksége. Jó érzés áradt szét benne a gyomrától a végtagjai felé. Megitta a felét, hagyta, hogy Harshaw rátöltsön. 
– Benézett a betegünkhöz? – kérdezte Harshaw. 
– Nem, uram. Nem tudom, hol van. 
– Én néhány perce néztem meg. Alszik, mint a csecsemő... azt hiszem, átkeresztelem Lázárnak. Mit gondol, lenne kedve lejönni vacsorázni? 
Jill elgondolkodott. 
– Doktor úr, nem tudom. 
– Hát ha fölébred, majd megkérdezem. Lejöhet hozzánk, de kaphat enni tálcán is. Ez a Szabadság Háza, gyermekem. Mindenki azt teszi, amit akar, aztán, ha nekem nem tetszik, jól fenéken billentem. Jut eszembe: nem állhatom, ha “doktor úrnak” hívnak. 
– Miért? 
– Mert amióta doktori címeket kezdtek osztogatni összehasonlító népitáncban meg haladó horgászatban, büszkébb vagyok, semhogy használjam ezt a címet. Nem iszom hígított whiskyt, nem vagyok büszke holmi fölhigított rangra. Szólíts Jubalnak. 
– Ó. De az orvosi szakma nem hígult föl. 
– Azelőtt másként nevezték az orvost, hogy ne tévesszük össze mondjuk a játszótéri felügyelővel. Kislány, mennyiben vagy érdekelt a betegben? 
– Tessék? Mondtam már, dok... Jubal. 
– Elmondtad, mi történt. Azt nem, hogy miért. Jill, láttam, hogyan beszéltél hozzá. Szerelmes vagy belé? 
Jillnek elakadt a lélegzete. 
– Hiszen ez abszurdum! 
– Csöppet sem. Te lány vagy, ő fiú – megfelelő fölállás. 
– De... Nem, Jubal, nem erről van szó. Én... szóval fogoly volt, és úgy gondoltam... vagyis Ben gondolta... hogy veszélyben van. Azt akartuk, hogy megkapja, ami jár neki. 
– Hmmm... drágaságom, én mindig gyanúsnak találom az érdek nélküli érdekeltségeket. Látszólag rendben van a hormonháztartásod, tehát vagy Benről van szó, vagy erről a szegény marsbeli fiúról. Jobb lenne, ha tisztáznád az indítékaidat, és eldöntenéd, széna vagy szalma. Addig is, mit kívánsz tőlem?
A kérdés jelentősége ugyancsak megnehezítette a válaszolást. Amióta átlépte a Rubikonját, Jill csupán a menekülésre gondolt. Nem voltak tervei. 
– Nem tudom. 
– Gondoltam. Föltéve, hogy szeretnéd megőrizni a szakmai jogosítványodat, üzenetet küldettem Montrealból a kórházad főnővérének. Szabadságot kértél, mert beteg van a családodban. Oké? 
Jill hirtelen megkönnyebbült. Elfojtott minden aggodalmát a maga sorsát illetően, legbelül mégis hatalmas követ érzett, hogy mi lesz a további pályafutásával. 
– Jaj, Jubal, köszönöm! – majd hozzátette: – Egyelőre még nem lógok: ma van a szabadnapom.
– Helyes. Mit akarsz tenni? 
– Nem volt időm gondolkodni. Hm, érintkezésbe kellene lépnem a bankommal, szereznem némi pénzt... – elhallgatott. Az egyenlegét próbálta fölidézni. Sosem volt sok pénze néha meg elfelejtett... 
Jubal félbeszakította. 
– Ha megteszed, nyakadon lesznek a zsaruk. Nem lenne jobb itt maradnod, amíg elcsitul a balhé? 
– Jaj, Jubal, nem akarom a nyakadba varrni magam. 
– Már megtetted. Ne aggódj, gyermekem, nálunk mindig akadnak ingyenélők. Senki sem varrhatja magát a nyakamba az akaratom ellenére, hát nyugi. Ami a betegünket illeti: azt mondtad, azt akarod, hogy megkapja, ami “jár neki”. A segítségemre számítottál? 
– Hát... Ben azt mondta... Ben szemlátomást számított a segítségedre. 
– Ben nem beszélhetett a nevemben. Nem érdekelnek a fiú úgynevezett jogai. Igénye a Marsra ügyvédi locsogás; magam is ügyvéd lévén nem kell tiszteletben tartanom. Ami az állítólagos vagyonát illeti, az mások szenvedélyeinek és különös törzsi szokásainak az eredménye, nem ő kereste. Az lenne a szerencséje, ha kiforgatnák belőle – de nem fogok újságot olvasni, hogy kiderítsem. Ha Ben arra számított, hogy harcolni fogok Smith “jogaiért”, rossz helyre jöttél. 
– Ó – mondta leverten Jill. – Akkor jobb lesz, ha elviszem. 
– Dehogy! Hacsak nem akarod. 
– De azt mondtad... 
– Azt mondtam, nem érdekelni holmi jogi kitalációk. Ám egy vendég a fedelem alatt már más dolog. Maradhat, ha akar. Csak azt akarnám tisztázni, hogy eszemben sincs belemászni a politikába, ha esetleg neked vagy Ben Caxtonnak efféle romantikus elképzeléseitek lettek volna. Drágaságom, egykor azt hittem, az emberiséget szolgálom... és boldoggá tett a gondolat. Aztán rájöttem, hogy az emberiség nem akarja, hogy szolgálják, éppen ellenkezőleg: elutasítja a szolgálatnak még a kísérletét is. Most tehát azt teszem, ami Jubal Harshaw-nak tetszik. – Elfordult. – Ideje vacsorázni, nem, Dorcas? Csinált valaki valamit? 
– Miriam. – Dorcas letette a kézimunkát, és fölállt. 
– Sosem tudtam kideríteni, ezek a lányok hogyan osztják be a munkát. 
– Honnan is tudnád, főnök? Te sosem teszel semmit. – Dorcas megpaskolta Jubal pocakját. – De egyetlen étkezést sem hagysz ki. 
Megszólalt a gong, indultak enni. Ha a vacsorát Miriam főzte, a legmodernebb eszközökkel tette: ott ült az asztal végén, hűvös volt és gyönyörű. A titkárnőkön kívül volt ott még egy Larry-nél valamivel idősebb férfi is, akit Duke-nak szólítottak, s aki úgy bánt Jillel, mintha a lány mindig is ott élt volna. Nem emberszabású robotok szolgáltak föl, amelyeket Miriam irányított az asztalvégről. Az étel kitűnő volt, és amennyire Jill meg tudta ítélni, semmi sem volt szintetikus. 
Harshaw-nak azonban nem volt ínyére. Panaszkodott, hogy életlen a kése, kemény a hús, szidta Miriamet, hogy maradékokat tálalt föl. Mintha senki sem hallotta volna, csak Jill bosszankodott Miriam nevében. Végül Anne letette a villáját. 
– Az anyja főztjét emlegette – állapította meg. 
– Megint főnöknek kezdi képzelni magát – helyeselt Dorcas. 
– Mikor történt utoljára? 
– Vagy tíz napja. 
– Túlságosan régen –Anne összenézett Dorcasszal és Miriammel; fölálltak. Duke evett tovább. 
– Lányok, ne étkezés közben! – tiltakozott Harshaw. – Várjátok meg, amíg... – Elindultak felé; egy robot eliszkolt az útból. Anne megfogta Jubal lábát, a másik kettő a két karját; a francia ablak félrecsúszott; a lányok kicipelték a sopánkodó Jubalt. 
A sopánkodás csobbanással ért véget. 
A nők visszatértek, nem is látszottak ziláltnak. Miriam leült, Jillhez fordult. 
– Még egy kis salátát, Jill? 
Harshaw szmoking helyett pizsamában és köntösben tért vissza. Amikor elcipelték, az egyik gép letakarta a tányérját. Most kitakarta, és Jubal folytatta az evést. 
– Mint mondottam volt – jegyezte meg –, az a nő, aki nem tud főzni, fölöslegesen él. Ha nem kapok valami kedvemre való kiszolgálást, lecseréllek benneteket egy kutyára, a kutyát pedig lelövöm. Mi lesz a desszert, Miriam? 
– Epertorta. 
– Ez már jobban hangzik. Szerdáig föl vagytok függesztve. 
Vacsora után Jill a nappaliba ment, meg akarta nézni a szetereót, mert kíváncsi volt, vajon szerepel-e benne. Nem látott sehol készüléket, sem olyasmit, ami elrejthette volna. Ahogy jobban utánagondolt, sehol sem látott itt sztereót. Sem napilapot, bár könyv és folyóirat akadt bőven. 
Senki sem ment utána, tűnődni kezdett, hány óra lehet. Fönt hagyta az óráját, most körülnézett, hátha talál egy órát. Óra nem volt sehol, s amint visszagondolt, nem emlékezett rá, hogy bármelyik helyiségben látott volna órát vagy naptárt. Úgy gondolta, akár elmehetne aludni is. Az egyik fal tele volt könyvekkel; fölfedezte Kipling mesekönyvének tekercsét, és örömmel vitte föl magával. 
Szobájában a lehető legmodernebb ágy volt masszírozóval, kávéadagolóval, hőmérsékletszabályozóval, olvasógéppel, stb. – ám az ébresztőáramkör hiányzott. Jill úgy gondolta, nem fog elaludni, bemászott az ágyba, betette a tekercset az olvasógépbe, a hátára feküdt, és bámulta a plafonon megjelenő szavakat. Ellazult ujjai közül hamarosan kicsúszott a kapcsoló, a fény kialudt, Jill elaludt. 
Jubal Harshaw nem aludt el ilyen könnyen, dühös volt magára. Érdeklődése csillapodott, beállt a reakció. Fél évszázaddal korábban letette a nagy esküt, hogy soha többé nem fogad be kivert kutyát – és most, Vénusz Genetrix csöcsei úgy segítsék, egyszerre kettőt is befogadott... nem, hármat, Caxtont is beszámítva. 
Hogy az azóta eltelt években többször szegte meg az esküjét, mint ahány esztendő lepergett, nem zavarta: a következetesség igazán nem volt a vesszőparipája. Az sem zavarta, hogy kettővel több kosztos él a fedele alatt, igazán nem volt szarevő. Élvezetekben bővelkedő élete során sokszor ment tönkre, és sokszor állt jobban anyagilag, mint ebben a pillanatban; ezt is, azt is csupán időváltozásnak tekintette, sosem tartotta számon a változásokat. 
Ám elkedvetlenítette a gondolat, hogy a fejesek mekkora balhét fognak csinálni, ha megtalálják ezeket a gyerekeket, mert abban biztos volt, hogy megtalálják őket; ez a naiv Gillian-bébi bizonyára legalább annyi nyomot hagyott, mint valami csámpás tehén. 
És akkor emberek fognak betörni az ő szentélyébe, kérdéseket fognak föltenni, követeléseik lesznek... neki pedig döntenie és cselekednie kell. Szentül hitte, hogy minden cselekvés hiábavaló, s a kilátás bosszantotta. 
Az emberi lényektől nem várt ésszerű viselkedést; a legtöbb embernél védő korlátozásra volt szükség. Jubal csupán annyit szeretett volna, hogy hagyják őt békén! – egytől egyig, azt a néhányat leszámítva, akiket játszótársául választott. Meggyőződése volt, hogy ha magára hagyták volna, már régen elérte volna a nirvánát... eltűnt volna nyomtalanul a küldőkén át, mint azok a hindu jógik. Miért nem lehet az embert békén hagyni? 
Éjfél tájban elnyomta a huszonhetedik cigarettáját; kigyulladt a fény. 
– Ügyeletes! – ordította a mikrofonba. Dorcas jött be köntösben, papucsban. Ásított. 
– Tessék, főnök. 
– Dorcas, az utóbbi húsz-harminc évben én egy semmirekellő, értéktelen parazita voltam. 
A lány ismét ásított. 
– Ezt mindenki tudja. 
– Ne bókolj. Minden ember életében eljön a pillanat, amikor elmegy a józan esze... amikor úgy érzi, ki kell állnia... harcolnia kell a szabadságért... lesújtani a gonoszra. 
– Hmmm... 
– Hagyd abba az ásítozást, most jött el az a pillanat. 
Dorcas lepillantott rá. 
– Talán jobb lesz, ha fölöltözöm. 
– Igen. Ébreszd föl a lányokat is, sok dolgunk lesz. Zúdíts egy vödör vizet Duke-ra, hogy porolja le a fecsegőgépet, és szerelje be a dolgozószobába. Hallani akarom a híreket. 
Dorcas meghökkent. 
– Sztereovíziót akarsz? 
– Hallottad. És most tűnés, zsúfolt éjszakánk lesz. 
– Jól van, hagyta rá kétkedve Dorcas –, csak előbb megmérem a lázadat. 
– Nyughass, asszony! 
Duke éppen idejében állította be a készüléket, hogy Jubal láthassa a második interjút az ál-marsbeli emberrel. A kommentárban elhangzott a híresztelés is, hogy Smith-t átszállítják az Andokba. Jubal levonta a következtetéseket, és reggelig telefonálgatott. Reggel Dorcas behozta a reggelijét: hat tojást, konyakba keverve. Miközben ezt kortyolgatta, elmélázott, hogy a hosszú élet kétségtelen előnyei közé tartozik, hogy az ember ismer jóformán mindenkit, aki számít, és bármikor fölhívhatja őket. 
Harshaw bombát készített elő, de addig nem akarta fölrobbantani, amíg az uralkodó hatalmasságok nem kényszerítik rá. Rájött, hogy a kormányzat azon az alapon is fogságba hurcolhatja Smith-t, hogy a marsbeli nem tekinthető cselekvőképesnek. A maga véleménye az volt, hogy normális mércével mérve Smith jogilag abnormális és orvosilag pszichopata, egy egyedülálló és monumentális méretű, duplafenekű helyzet pszichés áldozata, minthogy elsősorban nem emberi lények nevelték föl, másodsorban belecsöppentették egy másik, idegen társadalomba. 
Csakhogy mind a normalitás jogi fogalmát, mind a pszichózis orvosi fogalmát ide nem vonatkozónak vélte. Ez az emberi állat mélységesen és nyilvánvalóan sikeresen alkalmazkodott egy nem emberi társadalomhoz – de még formálható csecsemőként. Vajon felnőttként, kialakult szokásokkal és bejáratott gondolkodással képes lesz-e még egy, legalább ennyire radikális s a felnőtt számára jóval nehezebb beilleszkedésre? Dr. Harshaw ki akarta deríteni; évtizedek óta először érdekelte valami igazán az orvosi gyakorlatban. 
Mindezeken túl, csiklandozta a gondolat, hogy borsot törhet a hatalom orra alá. Az átlagosnál jobban kivette a részét abból az anarchiából, amely minden amerikai született joga; de a szembeszállás a bolygó kormányával nagyobb lelkesedéssel töltötte el, mint amilyet évtizedek óta érzett. 

XI.

EGY KISEBB, G-TÍPUSÚ CSILLAG körül, egy közepes méretű galaktika egyik végében a bolygók úgy forogtak, ahogyan évmilliárdok óta, a módosított inverz négyzet törvény szerint, amely az űrt alakítja. Bolygónak négy közülük eléggé nagy volt ahhoz, hogy észrevehető legyen, a többi kis kavics csupán, a csillag tüzes szoknyája mögé bújt, vagy beleveszett az űr fekete távolába. Ahogyan mindig, ezúttal is mindet megfertőzte az eltorzult entrópiának az a furasága, amelyet életnek neveznek; a harmadik meg a negyedik bolygón a felszíni hőmérséklet a hidrogén-monoxid fagypontja körül mozgott; ennek következtében egymáshoz annyira hasonlatos életformákat fejlesztettek ki, amelyek lehetővé tettek bizonyos mérvű társadalmi érintkezést. 
A negyedik kavicson az ősi marslakókat nem zavarta a Földdel való kapcsolat. A nimfák vidáman ugrándoztak a felszínen, élni tanultak, s ebbe kilencből nyolc jobbára bele is pusztult. A nimfáktól testi és lelki formájukban egyaránt igen nagy mértékben különböző felnőtt marslakók tündérszép, kecses városokban gyűltek össze, s legalább annyira csöndesek voltak, amennyire a nimfák zajosak – holott igen szorgos életet éltek, szellemi szinten. 
Emberi értelemben véve a felnőttek nem voltak munkátlanok, hiszen egy bolygót kellett ellenőrizniük: a növényeknek megmondani mikor és hol nőjenek, az inaséveket túlélő nimfákat begyűjteni, dédelgetni és megtermékenyíteni; az így keletkezett tojásokat is dédelgetni kellett és arra bátorítani, hogy fejlődjenek ki rendesen, a kielégült nimfákat rá kellett beszélni, hogy hagyjanak föl gyerekes szokásaikkal, alakuljanak át felnőttekké. Mindezt el kellett végezniük, ám mindez nem volt számukra fontosabb része a marsbeli életnek, mint mondjuk a Földön egy nemzetközi nagyvállalat főnöke számára az, amikor naponta kétszer leviszi sétálni a kutyáját – holott az Arcturus III. bolygóról érkezett lény számára ezek a séták tetszhettek volna a mágnás legfontosabb tevékenységének, a kutya rabszolgájaként. 
A marslakók meg az emberek egyaránt öntudattal bíró életformák voltak, csakhogy fölöttébb eltérő irányban fejlődtek. Az egész emberi viselkedést, minden emberi motivációt, emberi reményt és félelmet átszínezett és irányított az emberiség tragikus és különös gyönyörűséges utódnemzési módja. Ugyanaz állt a Marsra, csak fordított szükségszerű következményekkel. A Marson is megvolt a galaktikában oly gyakori, hatékony kétnemű rendszer, csakhogy a marslakóknál meglévő formája annyira különbözött a földitől, hogy a nemiségről csupán biológiai értelemben lehetett beszélni, az emberi lélektan szempontjából semmiképpen. A marslakó nimfák nőneműek voltak, minden felnőtt pedig hímnemű. 
Ám mindkettő kizárólag a funkciójában volt az, nem lélektanában. Az emberi életet uraló férfi-nő kettősség a Marson nem létezett. “Házasságra” nem volt lehetőség. A felnőttek hatalmasak voltak, az őket megpillantó első embereket jég vitorlásokra emlékeztették; fizikailag passzívak, szellemileg aktívak voltak. A nimfák pufók, szőrös, csupa élet és energia gömböcök voltak. Az emberi és a marsbeli lélektani működés között nem volt párhuzam. Az emberi kétneműség egyszerre volt béklyózó erő és előrehajtó energia az emberi viselkedés minden területén, a szonettektől a nukleáris egyenletekig. Ha bárki azt hinné, hogy az ember lélekgyógyászok ezt eltúlozzák, kutassák végig a Föld találmányi hivatalait, könyvtárait és galériáit az eunuchok alkotásait keresve. 
A Földre csöppet sem hasonlító Mars nem sok figyelmet szentelt a Követnek meg a Bajnoknak. Az események túlságosan frissek voltak ahhoz, hogysem fontosak lehettek volna – ha a marslakóknak lett volna újságja, elegendő lett volna belőle egy-egy földi évszázadonként egy-egy. Az érintkezés más fajokkal nem volt újdonság a marslakók számára: megtörtént azelőtt is, megtörténik majd máskor is. Amikor aztán tökéletesen grokkoltak egy-egy új fajt (mintegy földi évezred alatt), akkor jött el a cselekvés ideje, amennyiben szükségesnek tartották. 
A Marson ekkor egészen mást tartottak fontosnak. A testetlenedért öregek szinte szórakozottan elküldték egy fióka emberi lényt, hogy grokkoljon a harmadik bolygóról, amit csak tud, aztán figyelmüket a fontosabb dolgokra fordították. Nem sokkal korábban, földi idő szerint Augustus császár idejében, egy marslakó művész létrehozott egy műalkotást. Nevezhetnénk költeménynek, zenedarabnak vagy filozófiai értekezésnek is; tragikus, logikus szükségszerűség szerint egymást követő érzelmek sora volt ez. Mivel emberi lény csupán annyit érzékelhetne belőle, mint a született vak az elmagyarázott napnyugtából, nem számít, milyen műfajba soroljuk. A lényeges az volt, hogy a művész véletlenül testetlenedett, mielőtt mesterművét befejezte volna. 
A Marson ritka volt a váratlan testetlenedés; a marsbeli ízlés ebben a kérdésben úgy kívánta, hogy az élet kerek egész legyen, s a fizikai halál a helyesen megválasztott pillanatban következzen be. Csakhogy ez a művész annyira belemerült az alkotásba, hogy elfelejtett magához térni, s mikor észrevették a távollétét, a teste fogyasztásra már szinte alkalmatlan volt. Nem vette észre, hogy testetlenedett, és folytatta a komponálást. 
A marsbeli művészet két kategóriára oszlott: arra, amelyet élő felnőttek hoztak létre, s amely jobbára konzervatív volt, rendkívül összetett, és sokkal fejlettebb technikát vártak el tőle. A két fajtát külön-külön bírálták el. 
Miféle mércével mérjék azonban ezt az alkotást? Áthidalta a testesség és a testetlenség közötti távolságot; a végső formáját egy öreg adta meg – ám a művész, a világmindenség valamennyi művészének függetlenségével nem vette észre a státusában végbement változást, s úgy dolgozott tovább, mintha még testes lenne. Újfajta művészetről lenne itt szó? Létrejöhetnek további ilyen alkotások, ha más alkotó művészek is testetlenednek véletlenül munka közben? Az öregek évszázadokon át vitatkoztak az izgalmas lehetőség összes összetevőin, s minden testes marslakó kíváncsian várta az ítéletüket. 
A kérdést azért övezte rendkívüli érdeklődés, mivel (földi értelemben véve) vallásos és fölöttébb érzelemgazdag alkotásról volt szó. A marslakók és az ötödik bolygó népének találkozásáról szólt, ami ugyan nagyon régen történt, ám a marslakók számára éppen annyira fontos és eleven volt, amennyire egy bizonyos kereszthalál fontos és eleven maradt a Földön két évezreden át. A marslakók találkoztak az ötödik bolygó népével, teljes mértékben grokkolták őket, aztán cselekedtek. Csupán aszteroidatöredékek maradtak, attól eltekintve, hogy a marslakók dédelgették és dicsérték a népet, amelyet elpusztítottak. Ez az új műalkotás egyike volt a számos kísérletnek, hogy egyetlen mű keretében grokkolják teljes összetettségében ezt az egész gyönyörű élményt. Ám a megítélése előtt grokkolni kellett, hogy hogyan ítéljék meg. 
Csinos kis probléma volt. 
A harmadik bolygón Valentine Michael Smith-t nem izgatta ez az égető kérdés; sosem hallott róla. Marslakó vezetője és vezetőjének vízfivérei nem űztek gúnyt belőle olyan dolgokkal, amelyeket nem tudott megérteni. Smith annyit tudott az ötödik bolygó pusztulásáról, amennyit bármelyik földi iskolás gyerek Trójáról vagy Plymouth Rockról, ám nem terhelték olyan művészettel, amelyet nem tudott grokkolni. A nevelése egyedülálló volt, sokkal bőségesebb, mint a fészektársaié, sokkal szerényebb, mint egy felnőtté; vezetőjét és vezetője vezetőit az öregek közül egy darabig érdekelte, mennyit és mifélét képes megtanulni ez az idegen fióka. Az eredmény többet árult el nekik az emberi fajról, mint amennyit az emberi faj tudott önmagáról, mivel Smith könnyedén grokkolt olyan dolgokat, amelyeket egyetlen más emberi lény sem tanult. 
Ebben a pillanatban Smith pompásan érezte magát. Új vízfivérre tett szert Jubal személyében, sok új barátot szerzett, élvezetes, új élmények olyan kaleidoszkopikus tömegében volt része, hogy grokkolni sem tudta őket, csak elraktározni későbbre. 
Jubal fivére azt mondta, hogy sokkal gyorsabban grokkolná ezt a különös, idegen és gyönyörű helyet, ha megtanulna olvasni, így hát kivett egy szabadnapot, amikor is Jill rámutatott szavakra, és kimondta őket. Ez azt jelentette, hogy aznap nem használja a medencét, ami nagy áldozat volt, mivel az úszás (mihelyt megértette, hogy megengedett) nem csupán élvezet volt számára, de alig elviselhető vallási eksztázis is. Ha Jill vagy Jubal nem szólnak neki, egyáltalán nem jött volna ki a medencéből. 
Minthogy éjszaka nem volt szabad úsznia, egész éjjel olvasott. Fölfalta az Encyclopedia Britannicát, és desszertnek hozzá Jubal orvosi és jogi könyvtárából csemegézett. Jubal fivére látta, amint lapozgatta a könyveket, megállította, és megkérdezte, mit olvasott. Smith óvatosan válaszolt, mert arra a próbára emlékeztette a helyzet, amelynek az öregek vetették alá. Fivérét szemlátomást fölizgatta a válasza, és Smith szükségesnek találta, hogy meditációba merüljön – abban biztos volt, hogy a könyv szavaival felelt, ha nem is teljesen grokkolta. 
Ám a medencét jobban szerette a könyveknél, kivált, amikor Jill meg Miriam, meg Larry és a többiek mind fröcskölték egymást. Nem rögtön tanult meg úszni, de fölfedezte, hogy tud valamit, amit a többiek nem. Lemerült a fenékre, és ott feküdt, belemerülve a gyönyörűségbe – mire kirángatták olyan izgatottan, hogy kis híján vissza kellett húzódnia, de azt tudta, hogy csupán az ő javát akarták. 
Később ezt bemutatta Jubal fivérének, hosszú, élvezetes időt töltött a fenéken, és megpróbálta megtanítani rá Jill fivérét is, de az zavart lett, így hát Smith föladta. Ekkor jött rá először, hogy vannak dolgok, amelyeket ő meg tud tenni, ezek az új barátai pedig nem. Hosszan gondolkodott erről, próbálta grokkolni ennek a teljességét. 
Smith boldog volt, Harshaw nem. Továbbra is csak henyélt, bár ötletszerűen megfigyelte az ő kis laboratóriumi állatát. Nem készített Smith számára napirendet, sem tanulási programot, se rendszeres fizikai vizsgálatokat nem végzett, hagyta, hogy Smith szabadon tomboljon, akár kölyökkutya a tanyán. Aki Smith-t felügyelte, az Gillian volt – a kelleténél jobban, Jubal mogorva véleménye szerint. Most kezdte érteni, hogyan is nevelik a hímeket a nőstények. 
Pedig Gillian alig tett többet, mint hogy a társasági viselkedés formaira idomította Smith-t. Immár az asztalnál evett, egyedül öltözködött (Jubal így gondolta, de följegyezte, hogy meg kell kérdeznie Gilliant, vajon segít-e még Smithnek), alkalmazkodott a ház nem hivatalos szokásaihoz, s az új élményeket majomként utánozta. Az asztalnál elköltött első étkezésnél Smith csupán kanalat használt, s a húst Jill vágta föl neki. Az étkezés végére megpróbált úgy enni, ahogyan a többiek. A következő étkezésen már tökéletesen utánozta Jillt, a modorosságait is beleértve. 
Amikor rájött, hogy Smith az elektronikus leolvasó sebességével képes olvasni, s szemlátomást tökéletesen megjegyez mindent, amit olvasott, Jubal Harshaw még akkor sem érzett kísértést egy Smith-“projektumhoz”, műszerekkel, mérésekkel, görbékkel. Harshaw-ban annak az embernek a kihívó alázatossága élt, aki túlságosan is sokat tanult, ezért tisztában van a tudatlanságával. Semmi értelmét nem látta holmi “méréseknek”, amikor azt sem tudja, mit mér. 
Ám amíg Harshaw élvezettel szemlélte, hogyan változik ez az egyedi állat egy emberi lény mimikri másolatává, ez az élvezet nem nyújtott neki örömet. 
Ahogyan Douglas főtitkár, Harshaw is arra várt, hogy történjék valami. 
Minthogy az késztette cselekvésre, hogy önmaga ellen irányuló cselekedetre számított, Harshaw-t bosszantotta, hogy nem történt semmi. A fenébe is, hát olyan ostobák a szövetségi zsernyákok, hogy képtelenek egy csekély értelmű lány nyomára bukkanni, aki a fél világon keresztülhurcol egy eszméletlen fickót? Vagy a nyomában voltak, és most figyelik a házat? Dühítő gondolat. Az ötlet, hogy a kormány esetleg figyelteti a házát, az ő várát éppoly visszataszító volt, mintha fölbontották volna a postáját. 
No persze, lehet, hogy azt is megteszik! A kormány! Háromnegyed része élősködés, a többi ostoba ügyetlenkedés – jaj, állapította meg Harshaw, sajnos az ember, társas állat lévén, éppoly kevéssé szabadulhat a kormánytól, ahogyan az egyén a belső szerveihez való kötöttségtől. No de csupán azért, mert valami rossz elkerülhetetlen, még nem szükséges “jónak” nevezni. Bárcsak a kormány eltűnne a fenébe! 
Elképzelhető, sőt valószínű volt, hogy a kormány tudja, hol a marsbeli ember, de inkább így hagyja. 
Ha így van, vajon meddig lesz így? És meddig képes ő kiélesítve tartani a “bombáját”? 
És hol a fenében lehet az a hülye Ben Caxton? 
Lelki töprengéséből Jill Boardman zökkentette ki. 
– Jubal? 
– Mi? Te vagy az, csillagszemű? Bocs, elgondolkodtam. Ülj le. Iszol valamit? 
– Kösz, nem, Jubal. Aggódom. 
– Az normális. Milyen szép fejes volt! Hadd lássunk még egyet. 
Jill az ajkába harapott, s úgy tizenkét évesnek látszott. 
– Jubal! Kérlek, figyelj! Rettenetesen aggódom. 
Jubal sóhajtott. 
– Ebben az esetben törölközz meg. Hűvös a szellő. 
– Nem fázom. Jubal, oké lenne, ha itt hagynám Mike-ot? 
Harshaw meglepődött. 
– Persze. A lányok majd gondoskodnak róla, könnyű eset. Elmégy? 
– Igen – sütötte le a szemét a lány. 
– Hmmm... itt szívesen vagy látva. De el is mehetsz, ha akarsz. 
– Micsoda? de Jubal... nem akarok!
– Akkor ne menj. 
– De muszáj!
– Ezt ismételd meg. Nem értem. 
– Hát nem érted, Jubal? Szeretek itt, csodálatosak vagytok hozzánk! De nem maradhatok. Amikor Ben eltűnt. Meg kell keresnem. 
Harshaw mondott egy csúnyát, majd hozzátette: 
– Hogyan akarod megkeresni? 
– Nem tudom – komorodott el a lány. – De nem heverészhetek, úszkálhatok és henyélhetek itt, amikor Ben eltűnt. 
– Gillian, Ben már nagy fiú. Nem vagy az anyja, sem a felesége. Semmiféle jogcímed nincs a keresésére. Vagy igen? 
Jill az egyik lábujjával a füvet tekergette. 
– Nem – ismerte el. – Semmiféle jogcímem Benre. De tudom, hogy ha én eltűntem volna... Ben addig keresne, amíg megtalál. Ezért nekem is keresnem kell őt. 
Jubal átkot mondott az emberi faj hülyeségeiért felelős összes istenekre, aztán hozzátette: 
– No jó, próbáljunk logikusan gondolkodni. Nyomozókat akarsz fogadni? 
Jill szerencsétlen képet vágott. 
– Gondolom, azt szokás. Sosem szerződtettem még nyomozót. Drága? 
– Meglehetősen. 
– Lehetséges lenne – nyelt nagyot Jill –, hogy havi részletekben fizessek? 
– Először le kell tenni a pénzt, ez náluk elvi kérdés. Ne vágj olyan fancsali képet, gyermekem, azért hoztam föl a témát, hogy lezárjuk. Én már szerződtettem a szakma legkiválóbbját, hogy fölkutassa Bent, azaz nem kell tönkretenned a jövődet, csak hogy szerződtethesd a második legjobbat. 
– Nem is mondtad! 
– Nem volt szükséges. 
– És mire jutottak, Jubal? 
– Semmire – vallotta be Jubal –, tehát semmi értelme nem lett volna, hogy elkeserítselek vele. – Elkomorodott. – Úgy gondoltam, fölöslegesen aggódsz. Azt hittem, amit Ben munkatársa, az a Kilgallen nevű pasas: hogy Ben elindult valamilyen nyomon, és a sztori a birtokában lesz, majd jelentkezik. – Sóhajtott. – Most már más a véleményem. Annál a seggfej Kilgallennál van egy üzenet, hogy Ben elutazott. Az emberemnek sikerült titokban lefényképeznie és ellenőriznie. Azt az üzenetet úgy küldték. 
Jill elcsodálkozott. 
– Miért nem küldött Ben üzenetet nekem is? Ez nem jellemző rá. Ben nagyon figyelmes. 
Jubal felnyögött. 
– Gondolkozz, Gillian. Ha egy dobozra az van írva, “cigaretta”, még nem biztos, hogy az van benne. Te pénteken érkeztél ide; Ben üzenetén kódszámokkal az derül ki, hogy Philadelphiából, a paoli állomás leszállójából küldték reggel fél tizenegykor, azaz 10 óra 30 perckor. Csütörtökön. Ugyanabban a pillanatban adták le, és vették. Ben irodájának saját faxa van. No jó, most te mondd meg nekem, miért küldött Ben faxon üzenetet a saját irodájába – munkaidőben –, ahelyett, hogy telefonált volna? 
– Szerintem nem tett volna ilyesmit. Én legalábbis nem tennék. A telefon a normális... 
– De te nem vagy Ben. Ben szakmájában az ilyesminek ezernyi oka lehet. Hogy elkerülje a félreértéseket. Hogy jogi célokra nyoma maradjon az üzenetnek az I. T. and T. adatai között. Hogy az üzenetet csak később vegyék. Sok oka lehet. Kilgallen nem látott benne semmi gyanúsat – ráadásul Ben nyilván azért fizeti az irodájában a faxot, hogy használja is. 
– De... 
– Pillanat. Az üzeneteket általában vagy beadják, vagy betelefonálják. Ha beadják a postán, az üzenetet küldő átadhatja az üzenetét a saját kézírásával és aláírásával... ám ha telefonon adják le, le kell gépelni, mielőtt továbbítanák. 
– Persze. 
– Erről nem jut eszedbe semmi, Jill? 
– Jaj... Jubal, úgy aggódom, hogy nem tudok gondolkodni. 
– Hagyd már abba a nyavalygást. Én sem gyanakodtam volna. Csakhogy az én nyomozóm alapos ember, elment Paoliba a Kilgallen orra előtt készített faxmásolattal – és egy igazolvánnyal, miszerint ő “Osbert Kilgallen”, a címzett. Aztán atyai modorával és becsületes képével rávett egy ifjú hölgyet, hogy olyan dolgokat áruljon el, amelyeket csupán a bíróságon lenne köteles. Nagyon szomorú. Általában a lány nem emlékszik az üzenetekre, az egyik fülén be, a másikon ki. No persze mikrofilmen azért megmaradnak. Csakhogy ez a lány Ben lelkes rajongója, mindennap elolvassa a cikkeit – förtelmes bűn. – Jubal kacsintott. – Ügyeletes!
Anne jelent meg víztől csöpögve. 
– Majd emlékeztess – mondta neki Jubal –, hogy írjak cikket a kényszeres hírolvasásról. Arról lesz szó, hogy a legtöbb neurózis arra az egészségtelen szokásra vezethető vissza, hogy a beteg ötmilliárd idegen bajaiban dagonyázik. A címe: “Korlátlan pletykálkodás”, nem, inkább “Az elszabadult pletyka”. 
– Főnök, kezdesz morbid lenni. 
– Én ugyan nem. Mindenki más. Legyen rá gondod, hogy a jőve héten megírjam. És most tűnj el, dolgom van. – Gillianhez fordult. – Föltűnt neki Ben neve, izgalomba jött, hogy beszélhet az egyik kedvencével... de igen bosszús lett, amiért Ben csak hangot fizetett, képet nem. Ó, jól emlékszik... arra is, hogy a hívást készpénzben fizették egy nyilvános fülkéből – Washingtonban. 
– Washingtonban? – ismételte Jill. – Miért hívna Ben... 
– Hát persze! – helyeselt mogorván Jubal. – Ha Ben egy washingtoni fülkében lett volna, hangban és képben érintkezhetett volna a munkatársával, olcsóbban, könnyebben és gyorsabban, ahelyett, hogy sok száz mérföldnyi távolból visszaküldessen egy faxolt üzenetet. Ennek semmi értelme. Vagy csak egyféle. Trükkről van szó. A trükköket Ben legalább annyira megszokta, mint ifjú ara a csókokat. Nem azért lett a legsikeresebb pletyka újságíró, mert nyílt lapokkal szokott játszani. 
– Nem pletyka újságíró! 
– Bocs, ehhez nem egészen értek. Esetleg azt hitte, hogy a telefonját lehallgatják, de a faxa biztonságos. Vagy azt gyanította, hogy mindkettőt figyelik, és azért alkalmazta ezt a bonyolult módját az üzenetküldésnek, hogy aki szemmel tartja őt, azt hihesse, távol van, és egyhamar vissza sem tér. – Jubal elkomorodott. – Ebben az esetben nem tennénk szolgálatot neki, ha megtalálnánk. Veszélybe sodorhatjuk az életét. 
– Jubal! Nem! 
– Jubal, igen – felelte fáradtan Harshaw. – Az a fiú borotvaélen táncol, ezzel szerezte a hírnevét. Jill, Ben soha életében nem vállalt veszélyesebb feladatot. Jill, ha szándékosan tűnt el, föl akarod hívni erre a figyelmet? Kilgallen fedezi. Ben cikkei mindennap megjelennek. Odafigyelek rá. 
– Konzervcikkek! 
– Persze. Vagy Kilgallen írja őket. Mindenesetre Ben Caxton hivatalosan a helyén van. Talán így tervelte ki, drágaságom, mert akkora veszélyben volt, hogy még veled sem mert érintkezésbe lépni. Nos? 
Gillian eltakarta az arcát. 
– Jubal... nem tudom, mit tegyek! 
– Hagyd a fenébe – mordult rá Harshaw. – A legrosszabb, ami Bennel történhet, hogy meghal... de ez vár mindannyiunkra, napokon, heteken vagy éveken belül. Beszélgess róla Mike-kal. Ő a “testetlenedést” kevésbé tartja félelmetesnek, mit egy szidást. Ha azt mondanám Mike-nak, hogy ma megsütjük vacsorára, a hálától elfúló hangon köszönné meg a megtiszteltetést. 
– Tudom – suttogta Jill –, de bennem nincs meg ez a filozófia. 
– Bennem sincs meg – hagyta rá derűsen Harshaw –, de kezdem megérteni... és határozottan vigasztaló az olyan vénember számára, amilyen én vagyok. Annak a képessége, hogy élvezzük azt, ami elkerülhetetlen – hát éppen ezt műveltem egész életemben... ám ez a csecsemő, aki alig annyi idős, hogy szavazhasson, és olyan gyermekded, hogy egy lovaskocsit sem tudna kikerülni, meggyőzött, hogy csak most jutottam óvodás korba. Jill, azt kérdezted, szívesen látom-e Mike-ot. Gyermekem, addig akarom itt tartani ezt a fiút, amíg ki nem derítem, mi az, amit ő tud és én nem! Ez a “testetlenedés” dolog... ez nem a freudi “halálvágy”... nem is a “Még a legfáradtabb folyó is” ügy... Inkább Stevensonra emlékeztet: “Boldogan éltem, s boldogan halok, szánt szándékkal fekszem a sírba le!”. Gyanítom, hogy Stevenson azért fütyörészett a sötétben, vagy élvezte a pusztulás kéjét, de Mike félig meggyőzött már, hogy tudja, miről beszél. 
– Én nem – felelte makacsul Jill. – Csak aggódom Benért. 
– Én is – helyeselt Jubal. – Jill, én nem hiszem, hogy Ben bujkál. 
– De hiszen azt mondtad... 
– Bocs. A vizsgálódásom nem korlátozódott Ben irodájára és Paolira. Csütörtök reggel Ben fölkereste a Bethesda Gyógyászati Központot egy ügyvéd meg egy igaz tanú, James Olivér Cavendish társaságában – ha ugyan tudod, kiről van szó. 
– Félek, hogy nem. 
– Mindegy. A tény, hogy Ben Cavendish-t hívta, azt bizonyítja, hogy a szándékai igen komolyak voltak: az ember nem lő ágyúval verébre. Bekísérték őket a “marsbeli emberhez”... 
Gilliannak elakadt a lélegzete. 
– Az lehetetlen! 
– Jill, kétségbe vonod egy igaz tanú állítását. Ráadásul nem is akárkiét. Amit Cavendish kimond, az szentírás. 
– Az sem érdekel, ha ő maga a tizenkét apostol. Csütörtök délelőtt nem járt az én emeletemen! 
– Nem figyeltél. Nem azt mondtam, hogy Mike-hoz vitték őket, hanem azt, hogy a “marsbeli emberhez”. A hamishoz, nyilván, ahhoz, akit a sztereóban mutogattak. 
– Ó. Persze. És Ben leleplezte őket! 
Jubal elkeseredett. 
– Kislány, Ben nem leplezte le őket. Még Cavendish sem, legalábbis nem mondja. Tudod, hogy viselkednek az igaz tanúk. 
– Nem én. Sosem láttam egyet sem. 
– Igazán? Anne! 
Anne az ugródeszkán állt, most arrafelé fordította a fejét. Jubal odakiáltott neki. 
– Az a ház a dombtetőn... Látod-e, milyen színűre van festve? 
Anne megnézte, majd válaszolt: 
– Ez az oldala fehér. 
Jubal ismét Jillhez fordult. 
– Látod Anne-nak eszébe sem jutna arra célozni, hogy a ház másik oldala is fehér. Hat ökörrel se lehet rávenni, hogy elkötelezze magát... hacsak oda nem megy, és meg nem nézi... de még akkor sem lesz biztos soha benne, hogy a ház túloldala az ő távozása után is fehér maradt. 
– Anne igaz tanú? 
– Vizsgázott, korlátlan engedélye van, a Legfelső Bíróság előtt is tanúskodhat. Egyszer majd kérdezd meg tőle, miért adta föl a közszolgálatot. De arra a napra ne tervezz más programot – a leányzó el fogja mondani az igazságot és csakis az igazságot, ám ehhez idő kell. De térjünk vissza Mr. Cavendish-hez. Ben arra szerződtette, hogy nyíltan tanúskodjék, mindent mondjon el, semmit se hallgasson el. Így amikor megkérdezték, Cavendish kínos részletességgel válaszolt. A legérdekesebb az, amit nem mondott. Egyetlen egyszer sem állította, hogy akit látott, nem a marsbeli ember... ám egyetlen szava sem támasztja alá, hogy Cavendish elhitte volna, hogy akit mutattak neki, az a marsbeli ember. Ha ismernéd Cavendisht, ebből mindent megértenél. Ha Cavendish Mike-ot látta volna, olyan pontosan írta volna le, hogy te meg én tudnánk, hogy Mike-ot látta. Cavendish például leírja az illető fülének az alakját... s az nem azonos a Mike füléével. Azaz: csalót láttak. Cavendish ezt tudja, bár a hivatala miatt ezt nem mondhatja ki. 
– Én mondtam. Az én emeletemen nem jártak. 
– De ebből megtudtunk mást is. Az eset órákkal azelőtt történt, hogy megszöktetted Mike-ot. – Cavendish állítása szerint ők 9 óra 14 perckor léptek be az ál-marsbelihez csütörtök reggel. Vagyis Mike akkor még a kormány kezében volt, megmutathatták volna őt is. Mégis megkockáztatták, hogy csalót állítsanak az ország legismertebb igaz tanúja elé. Miért? 
– Engem kérdezel? – mondta Jill. – Nem tudom. Ben azt mondta, meg akarja kérdezni Mike-ot, nem kívánja-e elhagyni a kórházat, és segít neki, ha igent mond. 
– Amit Ben meg is kísérelt a csalónál. 
– És? No de, Jubal, nem tudhatták, hogy Ben meg akarja... és Mike különben sem ment volna el Bennel. 
– Később elment, veled. 
– Igen, csakhogy én a “vízfivére” voltam, ahogyan most már te is. Az az őrült elképzelése van, hogy megbízhat bárkiben, akivel közösen fogyasztott el egy ital vizet. A “vízfivéreivel” kezes... bárki mással makacs, mint az öszvér. Ben meg se tudta volna mozdítani. – Majd hozzátette. – Legalábbis a múlt héten... Mike rettenetesem gyorsan változik. 
– Így igaz. Talán túlságosan is gyorsan. Nem láttam például izomszövetet ilyen gyorsan fejlődni. Mindegy, térjünk vissza Benhez. Cavendish azt állítja, hogy Ben letette őt meg az ügyvédet, egy Frisby nevű fickót kilenc óra harmincegy perckor, és Ben a taxiban maradt. Egy órával később Ben – vagy valaki, aki Bennek mondta magát – megtelefonálta azt az üzenetet Paoliba. 
– Szerinted nem Ben volt? 
– Nem tudom. Cavendish megmondta a taxi rendszámát, és a kémeim megpróbálták megszerezni a járgány fekete dobozát. Ha Ben a hitelkártyáját használta, a számának szerepelnie kell a taxi szalagján, de ha pénzt dobott volna be, a szalagnak akkor is mutatnia kellene, merre járt a taxi. 
– És?
Harshaw vállat vont. 
– Az adatok szerint a taxi aznap javítóműhelyben volt, csütörtök délelőtt nem volt forgalomban. Tehát vagy egy igaz tanú emlékezett tévesen a taxi rendszámara, vagy valaki meghamisította az adatokat. – Még hozzátette. – A bíróság talán úgy döntene, hogy egy igaz tanú is félreolvashat egy rendszámot, kivált ha nem szólítják föl a megjegyzésére, de én ebben nem hiszek, különösen akkor, ha ez a tanú James Oliver Cavendish. Vagy biztos valamiben, vagy nem említi a jelentésében. 
Harshaw elkomorodott. 
– Jill, arra kényszeritesz, hogy belemásszam, és ez nem tetszik nekem! Föltéve, hogy Ben küldte az üzenetet, az akkor is merőben valószínűtlen, hogy ő hamisította volna meg a taxi adatait. Még kevésbé hihető, hogy oka lett volna erre. Ben elment valahová, és valaki, aki hozzáférhetett a közjármű adataihoz, vette magának a fáradságot, hogy kideríthetetlenné tegye, hová ment Ben... és küldött egy hamis üzenetet, hogy senki ne jöhessen rá, hogy Ben eltűnt. 
– Eltűnt! Úgy érted, hogy elrabolták! 
– Halkabban, Jill, az “elrabolták” csúnya szó. 
– De nincs rá más szó! Jubal, hogy tudsz itt ülni, amikor világgá kellene kürtölnöd attól a perctől... 
– Csönd, Jill! Talán Bent mégsem rabolták el, hanem megölték. 
– Igen – roskadt magába Gillian. 
– De mi bízunk benne, hogy él, amíg a csontjait nem látjuk. Jill, mi a legveszélyesebb az emberrablásban? Ha nagy lármát vernek körülötte. Mert a megrémült emberrabló mindig megöli az áldozatát. 
Gillian egyre jobban kétségbeesett. Harshaw szelíden folytatta. – Kénytelen vagyok azt mondani, igen valószínű, hogy Ben halott. Túlságosan régen tűnt el. De megegyeztünk, hogy bízunk benne, hogy életben van. És te most keresni akarod. Gillian, hogyan akarod csinálni? Anélkül, hogy kockáztatnád, hogy Bent valóban el tegye láb alól az ismeretlen elrablója? 
– De hiszen tudjuk, kik tették! 
– Igazán? 
– Persze! Akik Mike-ot börtönben tartották. A kormány! 
Harshaw a fejét csóválta. 
– Ez csupán föltételezés. Ben sok ellenséget szerzett a cikkeivel, és nem mindegyikük állami alkalmazott. Mindazonáltal... – komorodott el Harshaw – kénytelenek vagyunk a te föltételezésedből kiindulni. Csakhogy ez így nagyon tág. A “kormány” sok millió ember. Föl kell tennünk a kérdést: kinek a tyúkszemére léptek rá? Mely személyeknek? 
– De hiszen én mondtam neked, Jubal, ahogyan Ben mondta nekem. Maga a főtitkár. 
– Nem – ellenkezett Harshaw. – Mindegy, ki tette, ha a dolog durva vagy törvénytelen, nem lehet a főtitkár, még akkor sem, ha előnye származik belőle. Senki sem tudja bizonyítani még azt sem, hogy tudott róla. Igen valószínű egyébként, hogy tényleg nem is tud róla – ha durva eljárásról van szó. Jill, azt kell megtudnunk, hogy a főtitkár talpnyalóinak hadából melyik alvezér irányította ezt a hadműveletet. És ez nem annyira reménytelen, amennyire annak látszik – gondolom. Amikor Ben a kórházban fölkereste az ál-marsbelit, Douglas egyik munkatársa vele volt. Előbb megpróbálta lebeszélni, aztán vele ment. Úgy tetszik, hogy ez a magas rangú udvaronc a múlt csütörtök óta szintén nem található. Nem hinném, hogy ez puszta véletlen, mivel ő volt felelős az ál “marsbeli emberért”. Ha őt megtaláljuk, meglelhetjük Bent is. A neve Gilbert Berquist, és joggal föltételezem, hogy... 
– Berquist? 
– Úgy van. Joggal föltételezem... Jill, mi bajod? El ne ájulj, mert a medencébe hajítalak! 
– Jubal. Ez a “Berquist”. Van több Berquist is? 
– Micsoda? Nagy gazembernek látszik, ilyenből csak egy lehet. A főtitkár szárnysegédjére gondolok. Ismered? 
– Nem tudom. De ha ő az... szerintem kár keresnünk. 
– Hmmm... beszélj, kislány. 
– Jubal... rettenetesen sajnálom... de nem mondtam el mindent. 
– Az emberek ritkán teszik. No jó, ki vele. 
Jill akadozva, dadogva beszámolt az eltűnt emberekről. 
– Ez minden – fejezte be szomorúan. – Sikoltoztam, megrémítettem Mike-ot... akkor esett transzba... és aztán borzasztó nehezen tudtam idecipelni. De ezt már meséltem. 
– Hmmm... igen. Jó lett volna, ha ezt is elmondod nekem. 
Jill elpirult. 
– Úgy gondoltam, senki sem hinné el. És féltem. Jubal, tehetnek velünk valamit? 
– Mi? – lepődött meg Jubal. 
– Lecsukhatnak minket vagy ilyesmi? 
– Ó. Drágaságom, nem bűncselekmény, ha valaki jelen van, amikor csoda történik. Sem az, ha csodát tesz. Csakhogy a dolognak több vonatkozása van, mint a macskának szőrszála. Hadd gondolkodjak. 
Jubal vagy tíz percig hallgatott. Aztán kinyitotta a szemét. 
– Nem látom, mi bajod lehetne, gyermekem. Mike bizonyára a medence fenekén tartózkodik... 
– Úgy van. 
– Ugorj be érte, hozd föl. Gyertek a dolgozószobámba. Látni akarom, meg tudja-e ismételni a dolgot... és nem akarok közönséget. Nem, valakire szükségünk van. Mondd meg Anne-nek, hogy vegye föl a tanúi köntösét – hivatalos minőségben van szükségem rá. Duke-ot is hívd. 
– Igenis, főnök. 
– Te nem szólíthatsz főnöknek, nem vagy levonható az adómból. 
– Igenis, Jubal. 
– Hmmm... bárcsak lenne valakink, aki senkinek sem hiányozna. Meg tudja csinálni Mike a trükköt élettelen tárgyakkal is? 
– Nem tudom. 
– Majd kiderül. Húzd ki, és ébreszd föl. – Jubal pislogott. – Milyen egyszerűen meg tudnék szabadulni... no nem, nem szabad kísértésbe esnem. Odafönn találkozunk, kislány. 

XII.

Néhány perccel később Jill megjelent Jubal dolgozószobájában. Anne már ott volt céhének fehér köntösében, fölpillantott, nem szólt semmit, Jill leült, és csöndben maradt, mert Jubal éppen Dorcasnak diktált. Föl sem nézett, folytatta. 
...“az elterült test alatt, eláztatva a szőnyeg egyik sarkát, sötétvörös tócsába gyűlve a kandalló előtt, ahol fölkeltette két munkátlan légy figyelmét. Miss Simpson a szája elé kapta a kezét. 
– Jaj nekem – suttogta leverten. – Apa kedvenc szőnyege... S úgy hiszem, maga apa is.” Vége a fejezetnek, Dorcas, az első részletnek is. Postázd. Eredj. 
Dorcas fogta a gyorsíró-gépét, Jillre mosolygott, és kiment. 
– Hol van Mike? – kérdezte Jubal. 
– Öltözködik – felelte Gillian. – Rögtön jön. 
– Öltözködik? – zsémbelt Jubal. – Nem estélyre hívtam. 
– De föl kell öltöznie. 
– Miért? Mit sem számít, hogy a bőrötöket viselitek-e, gyerekeim, vagy télikabátot. Zavard ide. 
– Kérlek, Jubal. Meg kell tanulnia. 
– Hmmm! Rákényszerited a magad szűk látókörű, középosztálybeli, déli és vallásos erkölcsiségét. 
– Szó sincs róla! Csak megtanítom a nélkülözhetetlen szokásokra. 
– Szokások, erkölcsök – mi a különbség? Asszony, Isten és egy tisztességes bennfentes kegyelméből köztünk lehet egy olyan személyiség, akit meg sem érintettek törzsünk tabui – és te olyanná akarod változtatni, amilyen minden negyedrangú konformista ebben a rettegésben élő országban! Miért nem csinálod akkor végig? Vegyél neki egy diplomatatáskát. 
– Semmi ilyet nem teszek! Csak azt akarom, hogy ne kerüljön bajba. Az ő érdekében. 
Jubal fölhorkant. 
– Ezt szokták mondani akkor is, amikor a kandúrt herélni viszik. 
– Ó! – Jill szemlátomást tízig számolt magában. Majd színtelenül közölte: – Ez az ön háza, doktor Harshaw, és mi a lekötelezettjei vagyunk. Rögtön hívom Michaelt. – Fölállt. 
– Várj, Jill. 
– Uram? 
– Ülj le – és ne próbálj olyan komisz lenni, amilyen én vagyok. Neked nincs ilyen sokéves tapasztalatod. És most tisztázzunk valamit: nem vagytok a lekötelezettjeim. Lehetetlen lenne, mert én sosem teszek olyat, amit nem akarok. Más sem, de én tudom is magamról. Kérlek tehát, hogy ne találj ki holmi nem létező adósságot, mert elkezdesz hálát érezni, az pedig veszélyes lépés a teljes erkölcsi lealjasodás felé. Grokkolod? 
Jill az ajkába harapott, és elmosolyodott. 
– Nem tudom, mit jelent “grokkolni”. 
– Én sem. Addig akarok tanulni Michaeltól, amíg rá nem jövök. De komolyan beszélek. A “hála” szépített kifejezés a neheztelésre. A legtöbb embertől nem zavar, ha neheztel rám – de ilyen csinos lánytól kellemetlen. 
– Ugyan, Jubal, én nem neheztelek rád. Ostobaság. 
– Remélem is... de neheztelni fogsz, ha nem sikerül kigyomlálnom az agyadból azt az ostobaságot, hogy a lekötelezettem vagy. A japánoknak öt kifejezésük van a “köszönömre”, és mindegyik különböző mértékű neheztelést fejez ki. Bárcsak az angolban is meglenne ez a beépített őszinteség! Ehelyett az angol nyelv olyan érzelmeket fejez ki, amelyeket az emberi idegrendszer képtelen megtapasztalni. Például “hálát”. 
– Jubal, cinikus vénember vagy. Én valóban hálát érzek irántad, és ez így is lesz. 
– Te meg szentimentális kislány vagy. Így egészítjük ki egymást. Utazzunk el Atlantic Citybe egy erkölcstelen hétvégére, kettesben. 
– No de Jubal! 
– Látod, milyen mélységes a hálád? 
– Ó. Rendben van. Mikor indulunk? 
– Hmmm! Negyven évvel ezelőtt kellett volna. A második dolog az, hogy igazad van: Mike-nak meg kell tanulnia az emberi szokásokat. A mecsetben le kell vennie a cipőjét, a zsinagógában föl kell tennie a kalapját, és ahol a tabu megköveteli, el kell takarnia a meztelenségét, másként sámánjaink megégetik a másságáért. De Ahriman ezernyi aspektusára könyörgöm, gyermekem, ne próbáld gyökeresen megváltoztatni. Csináljon mindent cinikusan. 
– Nem biztos, hogy ezt meg tudom oldani. Mike-ban nem vélek fölfedezni semmi cinizmust. 
– No és? Majd én segítek. Nem öltözött még föl? 
– Megnézem. 
– Rögtön. Jill, már elmagyaráztam, miért nem akarok senkit megvádolni Ben elrablásával. Ha Bent jogtalanul tartják fogva (hogy a legszebben fogalmazzunk), nem késztettünk senkit eddig olyasmire, hogy úgy szabaduljon meg a bizonyítéktól, hogy elteszi láb alól Bent. Ha él még, szép esélye van rá, hogy életben is maradjon. De más lépéseket is tettem az első éjjel, miután idejöttetek. Ismered a Bibliát? 
– Nem valami jól. 
– Érdemes pedig forgatni, szinte minden kényes helyzetre találni benne gyakorlati tanácsot. “Mindazok, akik gonoszat cselekednek, gyűlölik a fényt” – Írja valamelyik János, állítólag Jézus mondta Nikodémusznak. Arra számítottam, hogy Mike-ot megpróbálják elhurcolni tőlünk, mert nemigen hiszem, hogy eltűntetted volna a nyomaidat. Ám ez magányos hely, és nincs nehéztüzérségem. Egyetlen fegyverrel riaszthatjuk el őket. Ez a fény. A nyilvánosság vakító fénye, így hát elintéztem, hogy ha itt bármiféle zűr lenne, megfelelő publicitást kapjon. Nem csak egy kicsit, amit el lehet kenni, hanem nagy hírverést, világszerte és azonnal. A részletek lényegtelenek – milyen kamerákat szereltettem föl, melyik hálózatokra lettek rákötve –, de ha itt harc törne ki, három jelentős hálózaton lesz látható, és a felvételek azonnal eljutnak számos igen fontos emberhez, akik egytől egyig igen szeretnék a tiszteletre méltó főtitkár urat csínytevésen rajtakapni. 
Harshaw elkomorodott. 
– De ezt nem tudom a végtelenségig fenntartani. Amikor fölszereltettem, minél gyorsabban akartam lépni: azonnali támadásra számítottam. Szerintem most ideje kierőltetnünk a cselekvést, ameddig magunkon tudom tartani a rivaldafényt. 
– Miféle cselekvésre gondolsz, Jubal? 
– Három napja tör miatta a frász. Megcsillantottál bizonyos lehetőséget, amikor elmesélted, mi történt Ben lakásán. 
– Sajnálom, hogy nem előbb mondtam el, Jubal. Nem hittem volna, hogy bárki elhiszi – jó érzés számomra, hogy te elhiszed. 
– Nem mondtam, hogy hiszek neked. 
– Tessék? Hiszen azt... 
– Szerintem az igazat mondtad, Jill. Csakhogy bizonyos szempontból az álom is valós élmény, ahogyan a hipnózisban átélt tudatcsalódás is. De ami a következő órában történni fog ebben a szobában, azt végignézi egy igaz tanú meg a kamerák – megnyomott egy gombot –, amelyek máris működnek. Nem hinném, hogy Anne-t hipnotizálni lehet, amikor dolgozik, és esküdni mernék, hogy a kamerákat képtelenség hipnotizálni. Most kiderítjük, miféle igazsággal van dolgunk, aztán eldöntjük, hogyan kényszeríthetjük rá a hatalmasokat, hogy lépjenek... és talán azt is, hogyan segíthetünk Benen. Eredj Mike-ért. 

Mike távolmaradásában nem volt semmi titokzatos. A bal cipője fűzőjét a jobbéhoz kötötte, fölállt, elesett, és a csomó szinte kibogozhatatlanul meghúzódott. A továbbiakban lassan elemezte kínos helyzete okát, nagy nehezen kibogozta a csomót, és rendesen bekötötte a cipőjét. Nem érzékelte, hogy mindez sokáig tart, csak az zavarta, hogy nem sikerült jól elvégeznie valamit, amire Jill tanította. Amikor a lány érte ment, bevallotta a kudarcát, bár addigra már helyrehozta. 
Jill megnyugtatta, megfésülte, a dolgozószobába terelte. Harshaw fölpillantott. 
– Szervusz, fiam. Ülj le. 
– Szervusz, Jubal – felelte komolyan Valentine Michael Smith. Leült. Várt. 
– Nos, fiam – kérdezte Harshaw –, mit tanultál ma? 
Smith boldogan elmosolyodott, aztán – némi szünet után, mint mindig – válaszolt. 
– Ma én tanulta másfél Auerbach szaltó. Ez ugrás, merülés, amikor éred a vizet... 
– Tudom, láttalak. Tarts feszesen a lábujjaidat, egyenesen a térdedet, együtt a két lábadat. 
Smith elkeseredett. 
– Én tette nem helyesen? 
– Nagyon helyesen csináltad, első alkalommal. De nézd meg Dorcast.
Smith eltöprengett ezen. 
– A víz grokkolja Dorcast. Dédelgeti a fiút. 
– Lányt – mondta Dorcas. – Nem fiú vagyok, hanem lány. 
– Lány – helyesbített Smith. – Akkor én beszéde helytelen? Azt olvastam Az Angol Nyelv Új Nemzetközi Webster Szótárában, harmadik kiadás, megjelent a Massachusetts állambeli Springfieldben, hogy a beszédben a hímnem magába foglalja a nőnemet is. Hagworth-nál az Egyeztetés szabályaiban, ötödik kiadás, Chicago, Illinois, 1978, a 102. oldalon az áll... 
– Elég – szakította félbe Harshaw. – A hímnemű alakok valóban magukba foglalják a nőneműeket, ha az ember általánosságban beszél – de ha egy bizonyos személyről beszél, akkor nem. Dorcas tehát mindig nőnemű, sosem hímnemű. 
– Fogom emlékezni. 
– Nem fog ártani – vagy arra készteted Dorcast, hogy megmutassa neked, mennyire nőnemű. – Harshaw töprengve pislogott. – Jill, veled hál a fiú? Vagy együtt hál valamelyikőtökkel? 
A lány habozott, majd közönyösen közölte: 
– Tudomásom szerint Mike nem szokott aludni. 
– Kitértél a kérdésem elől. 
– Akkor gondolhatod, hogy ez volt a szándékom. De ha már itt tartunk, velem nem hál. 
– Hmmm... a fenébe, csak tudományos kíváncsiságból kérdeztem. Mike, mit tanultál még? 
– Tanultam kétféle módot, megkötni cipőmet. Egyik mód csak lefektetni jó. A másik jó menéshez. És tanultam ragozni. Én vagyok, te vagy, ő van, mi vagyunk, ti vagytok, ők vannak, én valék, te valál... 
– Oké, ennyi elég. Még mit? 
Mike boldogan mosolygott. 
– Tegnaptól tanul vezetni traktor, okosan, okosan, és szépségesen. 
– Mi? – fordult Jillhez Jubal. – Mikor történt? 
– Tegnap, amikor szunyókáltál. Semmi baj, Duke vigyázott rá, hogy ne essen baja. 
Hmmm... szemlátomást nem is esett. Mike, olvastál? 
– Igen, Jubal. 
– Mit? 
– Az Encyclopedia három további kötetét – idézte Mike –, Maryb-tól Mushe-ig, Mushr-tól Ozon-ig, P-től Planti-ig. Te mondta, ne olvassa egyszerre túl sok Encyclopedia, ezért akkor hagytam abba. Aztán olvasta Rómeó és Júlia tragédiáját a londoni William Shakespeare mestertől, aztán olvasta Jacques Casanova de Seingalt emlékiratai, ahogyan angolra fordítá Arthur Machen. Aztán olvasta A vallatás művészete, írta Francis Wellman. Aztán próbálta grokkolni, amit olvasta? AMIKOR Jill hívott reggelizni. 
– És grokkoltad? 
– Jubal, nem tudom. – Smith zavartnak látszott. 
– Nyugtalanít valami? 
– Nem grokkolom teljességében mindazt, amit olvastam. A William Shakespeare mester történetében nagy boldogság töltött el Rómeó halálakor. Aztán továbbolvastam, és megtudtam, hogy túlságosan korán testetlenedett – legalábbis így grokkoltam. Miért? 
– Mert meggondolatlan hülye volt. 
– Bocsát meg? 
– Nem tudom, Mike. 
Smith ezen eltöprengett. Aztán mondott valamit marsnyelven, majd hozzátette: 
– Még csak tojás vagyok. 
– Mi? Ezt akkor szoktad mondani, amikor kérni akarsz valamit, Mike. Mi lenne az? 
Smith habozott, aztán kinyögte: 
– Jubal fivérem, megkérdeznéd Rómeót, miért testetlenedett? Én nem kérdezheti meg, én még csak tojás vagyok. De te megteheted – és aztán megmondhatod nekem, hogy grokkolhassam. 
Jubal megértette, hogy Mike Rómeót élő embernek hitte, és azt is, hogy Mike azt várta tőle, hogy idézze meg Rómeó szellemét, és kérdezze meg, miért tette, amit tett, amíg élt. De megmagyarázni, hogy a Montague-k meg a Capuletek sosem léteztek hús-vér értelemben, már más dolog volt. Mike számára teljesen ismeretlen volt az irodalmi fikció, nem voltak ilyen irányú tapasztalatai. Jubal magyarázatai annyira fölizgatták, hogy Jill már attól félt, nyomban összegömbölyödik. 
Mike látta, mennyire közel jár ehhez a megoldáshoz, de már megtanulta, hogy nem illik ehhez a menedékhez folyamodnia barátok jelenlétében, mert azoknak (Nelson doktor kivételével) ez érzelmi zavart okoz. Így aztán hatalmas erőfeszítéssel lecsillapította magát, lecsöndesítette a szívverését, és mosolygott. 
– Én fogja várja, amíg grokkolás eljön magától. 
– Helyes – hagyta rá Jubal. – Mostantól mielőtt olvasni kezdesz valamit, kérdezz meg engem, Jillt vagy valakit, nem fikcióval van-e dolgod. Nem akarom, hogy összezavarodj. 
– Én kérdezni fogja, Jubal. – Mike elhatározta, hogy ha egyszer grokkolni fogja ezt a különös dolgot, teljességében jelenti majd az öregeknek... és azon kapta magát, hogy eltűnődik: vajon ismerik-e az öregek a “fikciót”. A hihetetlen ötlet, hogy valami az öregek számára éppen olyan ismeretlen lehet, mint az ő számára, sokkal forradalmibb volt még a fikció titokzatos fogalmánál is, azért félretette hűlni, meditálni rajta. 
–...no de nem azért hívtalak ide – mondta éppen Jubal fivére –, hogy az irodalmi formákról beszélgessünk. Mike, emlékszel arra a napra, amikor Jill elhozott a kórházból? 
– Kórházból? – ismételte Mike. 
– Nem tudom, Jubal – szólt közbe Jill –, Mike fölfogta-e, hogy kórház volt. Hadd próbáljam meg én. 
– Tessék. 
– Mike, emlékszel-e, hol voltál, hol éltél egyedül egy szobában, mielőtt fölöltöztettelek, és elvittelek? 
– Igen, Jill. 
– Aztán elvittelek egy másik helyre, levetkőztettelek, és megfürösztöttelek.
Smith elmosolyodott az emléken. 
– Igen. Nagy boldogság volt. 
– Akkor megszárítottalak... és jött két ember. 
Smith mosolya lehervadt. Remegni kezdett, összekuporodott. 
– Mike! – szólt rá Jill. – Hagyd abba! El ne merj menni! 
Mike uralkodott magán. 
– Igen, Jill. 
– Figyelj, Mike. Azt akarom, hogy gondolj arra az időre – de ne izgasd föl magad. Két férfi volt ott. Az egyikük kicipelt a nappaliba. 
– Ahol a vidám füvek vannak – helyeselt Smith. 
– Úgy van. Kirángatott a fűszőnyeges szobába, és én megpróbáltam megállítani. Ő megütött. És eltűnt. Emlékszel? 
– De nem haragszol? 
– Tessék? Nem, csöppet sem. Az egyik férfi eltűnt, aztán a másik pisztolyt fogott rám, és ő is eltűnt. Rémült voltam... de nem haragudtam. 
– Most sem haragszol rám? 
– Mike, kedvesem, én sosem haragszom rád. Jubal meg én azt szeretnénk tudni, mi történt. Az a két férfi ott volt; te csináltál valamit... és eltűntek. Mit csináltál? El tudod mondani? 
– Én elmondja. A férfi... nagy férfi... megütött téged... és is megijedtem, Így aztán... – Marsnyelven harákolt valamit, csodálkozó képet vágott. – Nem tudok szavakat. 
– Mike – mondta Jubal –, próbáld apránként elmagyarázni. 
– Megpróbálom, Jubal. Valami előttem van. Rossz dolog, nem szabad neki lenni. Hát nyújtom a kezem... – Zavartnak látszott. – Könnyű. Cipőfűzőt kötni sokkal nehezebb. De szavak nem vannak. Nagyon sajnálok. – Gondolkodott. – Talán szavak lenni a Plants-tól Raym-igban, vagy Rayn-tól  Sarr-igban, vagy Sars-tól Sorc-igban. Ma éjjel elolvasom, és reggelinél mondok. 
– Talán – hagyta rá Jubal. – Egy pillanat, Mike. – Az egyik sarokba ment, egy dobozt hozott elő, amelyben konyak volt. – Ezt el tudod tűntetni? 
– Ez rossz dolog? 
– Tegyük föl. 
– De Jubal, nekem tudnom kell, hogy rossz dolog. Ez van doboz. Én nem grokkolom, hogy van benne rosszaság. 
– Hmmm... és ha fölkapom, és Jillhez vágom? Smith szelíden, szomorúan felelt. 
– Jubal,. te nem tesz ilyet Jillnek. 
– Hm... a fenébe, én is úgy hiszem. Jill, hozzám vágnád a dobozt? De nagy erővel, hogy törje be a fejemet, ha Mike nem tud megvédeni. 
– Jubal, nem tetszik az ötlet. 
– Ugyan már. A tudomány érdekében... és Ben Caxton érdekében. 
– De... – Jill fölpattant, fölkapta a dobozt, és Jubal fejéhez vágta. Jubal mozdulatlan akart maradni, de a reflexei erősebbek voltak, hát elkapta a fejét. 
– Elhibáztál – mondta. – Az ördög vigye, nem láttam. Rajta akartam tartani a szememet. – Smith-re pillantott. – Mike, ez lenne a... Mi baj, fiam? 
A marsbeli ember remegett, nagyon szerencsétlennek látszott. 
Jill átölelte. 
– Nyugalom, nyugalom, semmi baj, drágám! Gyönyörűen csináltad. Hozzá sem ért Jubalhoz. Egyszerűen eltűnt. 
– Azt hiszem én is – vallotta be Jubal a körmét rágva. – Anne, nézted? 
– Igen. 
– Mit láttál? 
– A doboz nem csak egyszerűen eltűnt. A folyamat a másodperc töredékéig tartott. Ahol én ültem, onnan úgy láttam, mintha a doboz összezsugorodna, mintha eltűnne a távolban. De a szobát nem hagyta el. Láttam addig a pillanatig, amikor eltűnt. 
– Hová tűnt? 
– Azt nem tudom megmondani. 
– Hmmm... a filmet majd később nézzük meg. Meg vagyok győzve. Mike... 
– Tessék, Jubal. 
– Hol a doboz? 
– A doboz... – Smith elhallgatott. – Megint nincs szó. Sajnálom. 
– Zavarban vagyok. Fiam, elő is tudod szedni? 
– Bocsát meg? 
– Te tűntetted el; most hozd vissza. 
– Hogy tehetném? A doboz lenni nincs. 
Jubal elgondolkodott. 
– Ha ez divatba jön, meg fogja változtatni a bűnjelekre vonatkozó szabályokat. “Eszembe jut néhány pofa... nem hiányoznának soha”. Mike, milyen közel kell lenned? 
– Bocsát meg? 
– Ha a hallban lettél volna, én meg az ablaknál, úgy tizenöt méternyire, akkor is meg tudtad volna akadályozni, hogy eltaláljon? 
Smith kissé meglepődött. 
– Igen. 
– Hmmm... Gyere az ablakhoz. Ha Jill meg én a medence túloldalán lennénk, te meg itt. Akkor is meg tudtad volna állítani a dobozt? 
– Igen, Jubal. 
– Egen... és ha Jill meg én a kapunál lettünk volna, negyed mérföldnyire? Az már túl messze lenne? 
Smith habozott. 
– Jubal, nem a távolság a fontos. Nem a látás. A tudás. 
– Hmmm... lássuk csak, grokkolom-e. Nem számít, milyen messze. Látnod sem kell. Ha tudod, hogy valami rossz történik, megakadályozod, így van? 
Smith zavarban volt. 
– Majdnem. De nemrég bújtam csak ki a fészekből. A tudáshoz nekem még látni kell. Az öregeknek nem kell szem, hogy tudják. Ők tudják. Grokkolják. Cselekszenek. Sajnálom. 
– Nem tudom, miért sajnálod – morgott Jubal. – A Békeügyi Főminiszter már tíz perce teljes titoktartást mondott volna ki rád. 
– Bocsát meg? 
– Ne törődj vele. – Jubal visszament az íróasztalához, fölemelt egy nehéz hamutartót. – Jill, ne az arcomra célozz. Oké, Mike, menj ki a hallba. 
– Jubal... fivérem... kérlek, ne! 
– Mi a baj? Még egy demonstrációt akarok – és most nem veszem le róla a szemem. 
– Jubal... 
– Tessék, Jill. 
– Grokkolom, mi bántja Mike-ot. 
– Akkor mondd meg. 
– Olyan kísérletet végeztünk, amelyben én kis híján kárt tettem benned azzal a dobozzal. De mindketten a vízfivérei vagyunk, így Mike-ot az is fölizgatta, hogy megpróbáltalak bántani. Úgy érzem, az ilyen helyzet nagyon nem marsbeli. 
Harshaw elkomorodott. 
– Akkor talán ki kellene vizsgálnia a Marsellenes Tevékenységet Vizsgáló Bizottságnak. 
– Nem tréfálok, Jubal. 
– Én sem. Oké, áthangszerelem. – Harshaw átadta Smith-nek a hamutálcát. – Fogdd meg, fiam, milyen nehéz. Milyen élesek a sarkai. 
Smith alaposan megvizsgálta a tárgyat. Harshaw folytatta. 
– Földobom, és alá állok, hogy a fejemre essen. 
Mike megdöbbent. 
– Fivérem... de nem fogsz testetlenedni? 
– Mit? Nem, nem! De ez a vacak bántani fog – ha meg nem akadályozod. Rajta! – És Harshaw majdnem a magas mennyezetig dobta a hamutálcát. 
A hamutálca pályája csúcsára ért, és megállt. 
Harshaw fölnézett rá, s úgy érezte, mintha kimerevített filmkockát látna. 
– Anne – recsegte. – Mit látsz? 
A lány színtelen hangon válaszolt. 
– A hamutartó öt ujjnyira van a mennyezettől. Nem látom, hogy bármi tartaná. – Aztán hozzátette. – Jubal, azt hiszem, ezt látom, de ha a kamerák mást mutatnak, széttépem a jogosítványomat. 
– Hm. Jill? 
– Lebeg... 
Jubal az íróasztalához ment, és leült, de le nem vette a tekintetét a hamutartóról. 
– Mike – kérdezte –, miért nem tűnt el? 
– De Jubal – mentegetőzött Mike –, azt mondtad, állítsam meg, nem azt, hogy tűntessem el. Amikor a dobozt eltűntettem, azt akartad, hogy megint legyen. Rosszul csináltam? 
– Ó. Dehogy, a lehető legjobban. Mindig elfelejtem, hogy mindent szó szerint veszel. – Harshaw-nak eszébe jutottak fiatalsága káromkodásai, és megjegyezte, hogy sose mondjon ilyesmit Mike-nak, mert ha azt mondaná a fiúnak, hogy dögöljön meg, az ezt is szó szerint venné, és megtenné. 
– Örülök – mondta higgadtan Smith. – Sajnálom, hogy nem tudtam evésre bírni a dobozt. Kétszer sajnálom, hogy élelmet pocsékoltam. De akkor volt szükség. Legalábbis úgy grokkoltam. 
Jill gyorsan közbeszólt. 
– Arra a két emberre gondol, Jubal. Berquistre, no meg a másik férfira, aki vele volt. 
– Ja, igen. – Harshaw megállapította magában, hogy igencsak nem marsbeli képzetei vannak az élelemről. – Mike, ne nyugtalanítson, hogy azt az “élelmet” elpocsékoltad. Kétlem, hogy az élelmiszer felügyelet fogyaszthatónak találta volna. Sőt biztos vagyok benne – tette hozzá, fölidézve magában a szövetségi megállapodást az emberevésről –, hogy emberi fogyasztásra alkalmatlannak találták volna őket. Ráadásul valóban kényszerhelyzet volt. Grokkoltad a teljességet, és helyesen cselekedtél. 
– Végtelenül boldog vagyok – felelte megkönnyebbülten Mike. Egyedül az öregek tudhatják bizonyosan, hogy csúcshelyzetben melyik cselekvés a helyes... és nekem még sok tudást kell tanulnom, sok növekedést kell növekednem, amíg csatlakozhatok az öregekhez. Jubal? Megmozdíthatom? Megpróbálom. 
– El akarod tűntetni? Nosza. 
– De nem tudom. 
– Mi? Miért nem? 
– Nincs már alatta a fejed. Nem grokkolok rosszat abban, hogy ott van, ahol van. 
– Ó. Jól van. Mozdítsd meg. – Harshaw továbbra is a hamutartót figyelte. Azt várta, hogy a feje fölé fog libbenni, hogy ismét rosszaság legyen benne. Ehelyett a hamutartó lelibegett az íróasztal fölé, majd ott landolt. 
– Köszönöm, Jubal – mondta Smith. 
– Mi? Én köszönöm neked, fiam! – Jubal fölvette a hamutartót. Az éppen olyan közönséges maradt, amilyen volt. – Igen, köszönöm neked. Életem legnagyobb élménye volt azóta, amikor az a megfizetett lány fölvitt a padlásszobába. 
– Fölpillantott. – Anne, te a rajnai intézetben tanultál. 
– Igen. 
– Láttál valaha is levitációt? 
A lány habozott. 
– Úgynevezett telekinézist láttam kockákkal – de nem vagyok matematikus, így nem igazolhatom, hogy telekinézis volt. 
– Ördög vigyen, te azt sem igazolnád, hogy fölkelt a Nap, ha éppen felhős lenne az ég. 
– Hogyan tehetném? Valaki mesterséges fényt is alkalmazhat a felhőréteg fölött. Viszont az egyik osztálytársam képes volt gemkapocs nagyságú tárgyakat lebegtetni – csakhogy előbb be kellett döntenie három pohárral. Én pedig nem vizsgálhattam meg a dolgot kellő alapossággal ahhoz, hogy tanúskodjak róla... mert én is ittam. 
– Még sosem láttál ilyesmit? 
– Soha. 
– Hmmm... hivatalosan végeztem veled. Ha maradni akarsz, vedd le a köntösödet, és húzz egy széket. 
– Köszönöm, maradok. De tekintettel az előadásodra a mecsetekről meg a zsinagógákról, inkább a szobámban öltözöm át. 
– Ahogy parancsolod. Ébreszd föl Duke-ot, mondd meg neki, hogy szükségem lesz a kamerákra. 
– Igenis, főnök. De ne csináljatok semmit, amíg vissza nem jövök. – Anne az ajtóhoz indult. 
– Nem igérem meg. Mike, ülj az íróasztalomhoz. Most emeld föl azt a hamutartót? Hadd látom. 
– Igen, Jubal. – Smith megfogta és fölemelte a hamutartót. 
– Nem, nem! 
– Rosszul csináltam? 
– Nem, én hibáztam. Azt akarom tudni, föl tudod-e emelni anélkül, hogy érintenéd. 
– Igen, Jubal. 
– Nos? Fáradt vagy? 
– Nem, Jubal. 
– Akkor mi a baj? “Rosszaságnak” kell lennie benne? 
– Nem, Jubal. 
– Jubal – szólt közbe Jill –, hiszen nem mondtad neki, csak megkérdezted. 
– Ó – jött zavarba Jubal. – Mike, lennél szíves azt a hamutartót, anélkül, hogy megérintenéd, harminc centivel az asztal fölé emelni? 
– Igen, Jubal. – A hamutartó fölemelkedett, lebegett az asztal fölött. – Megmérnéd, Jubal? – aggodalmaskodott Mike. – Ha rosszul csináltam, elmozdítom. 
– Így remek! Tudod tartani? Ha elfáradsz, szólj. 
– Szólok. 
– Mást is föl tudsz emelni? Mondjuk ezt a ceruzát? Ha képes vagy rá, tedd meg. 
– Igen, Jubal. – A ceruza a hamutartó mellé emelkedett. 
Kérésre Mike további tárgyakat emelt a már lebegők mellé. Anne visszajött, leült, némán figyelt. Duke lépett be egy létrával, odanézett, még egyszer odanézett, nem szólt semmi, fölállította a létrát. Végül Mike határozatlanul megszólalt. 
– Nem tudom, Jubal... – Szemlátomást kereste a szavakat. – Én hülye vagyok az ilyen dolgokban. 
– Ne fáraszd ki magad. 
– Gondolok még egyet. Remélem. – Megmozdult egy papírnehezék, fölemelkedett, és a több mint tucatnyi tárgy mind lepottyant. 
Mike majdnem elsírta magát. – Jubal, végtelenül sajnálom. 
Harshaw megveregette a vállát. 
– Légy inkább büszke. Fiam, amit most csináltál... – Olyan szavakat keresett, hogy Mike is megértse. – Amit most csináltál, az nehezebb, mint megkötni a cipőfűzőt, vagy tökéletes másfélszeres Auerbach szaltót csinálni. Ráadásul “okosan, okosan és szépségesen” csináltad. Grokkolod? 
– Nem kell szégyenkeznem? – csodálkozott Mike. 
– Büszkének kell lenned. 
– Igen, Jubal – felelte elégedetten Mike. – Büszke vagyok. 
– Jó. Mike, én még egy hamutartót sem tudok fölemelni anélkül, hogy érinteném. 
– Nem? – lepődött meg Smith. 
– Nem. Meg tudsz rá tanítani? 
– Igen, Jubal. Te... – Smith elhallgatott, zavartnak látszott. 
– Megint nem vannak szavak. Olvasni fogok, olvasni és olvasni, amíg találok szavakat. Akkor megtanítom fivéremet. 
– Ne vedd a szívedre. 
– Bocsát meg? 
– Mike, ne légy csalódott, ha nem találsz szavakat. Talán erre nincs is szó az angol nyelvben. 
Smith megfontolta a dolgot. 
– Akkor megtanítom fivéremet a fészkem nyelvére. 
– Ahhoz ötven évet késtél. 
– Rosszul cselekedtem? 
– Dehogy. Elkezdheted tanítani a nyelveteket Jillnek. 
– Fáj tőle a torkom – tiltakozott Jill. 
– Próbálj aszpirinnal gargalizálni – pillantott a lányra Jubal. – Gyöngécske kifogás, nővér. Föl vagy véve kutató asszisztensnek a marsbeli nyelv tanulmányozásához... szükség esetén más, különleges feladatok ellátását is beleértve. Anne, vedd föl a bérlistára, és ne feledd el bejelenteni az adóhivatalnál. 
– Kezdettől segít a konyhán. Antedatáljam a szerződését? 
Jubal vállat vont. 
– Ne fárassz részletekkel. 
– De Jubal – tiltakozott Jill –, nem hiszem, hogy képes leszek megtanulni a marsnyelvet. 
– Azért megpróbálhatod. 
– De... 
– Mi van azzal a “hálával”? Elfogadod az állást? 
Jill az ajkába harapott. 
– Elfogadom. Igen... főnök. 
Smith félénken megérintette a lány kezét. 
– Jill... én fog tanítani. 
Jill megpaskolta Mike kezét. 
– Kösz, Mike. – Harshaw-ra pillantott. – Juszt is megtanulom. 
Harshaw a lányra vigyorgott. 
– Ezt grokkolom – tényleg meg fogod tanulni. Mike, mit tudsz még, amit mi nem tudunk? 
Smith zavarba jött. 
– Nem tudom. 
– Honnan is tudhatná – tiltakozott Jill –, amikor azt sem tudja, hogy mit tudunk és mit nem? 
– Hmmm igen. Anne, úgy írd, hogy “a marsbeli nyelvészet, kultúra és műszaki tudományok kutatásának asszisztense”. Jill, a nyelv tanulása közben olyan dolgokba kell ütköznöd, amelyek mások, mint itt, egészen mások – ha ilyesmivel találkozol, szólj nekem. Te pedig, Mike, ha észreveszel olyasmit, amit te tudsz, mi meg nem, akkor szólj. 
– Szólok, Jubal. Miféle dolgok? 
– Nem tudom. Mint amit most csináltál... meg hogy tovább tudsz a medence fenekén maradni, mint mi. Hmm... Duke? 
– Főnök, mindkét kezem tele van filmmel. 
– Nem tudsz beszélni? Észrevettem, hogy piszkos a medence. 
– Éjjelre ülepítőszert teszek bele, és reggel kiporszívózom. 
– A vízminőség? 
– Oké, inni lehetne belőle. Csak piszkosnak látszik. 
– Maradjon így. Majd szólok, ha ki akarom tisztíttatni. 
– A fenébe is, főnök, senki sem szeret mosogatólében úszni. 
– Akinek nem tetszik, az száraz marad. Elég a szájalásból, Duke. Készen vannak a filmek? 
– Öt perc. 
– Helyes. Mike, tudod-e, mi az a pisztoly? 
– A pisztoly – felelte óvatosan Smith – hadműveleti eszköz lövedékek kilökésére valamilyen robbanóanyag, például puskapor segítségével, alkatrészei közé tartozik az egyik végén zárt cső, ahol a... 
– Oké, oké. Grokkolod? 
– Nem tudom. 
– Láttál már pisztolyt? 
– Nem tudom. 
– Persze, hogy láttál – szólt közbe Jill. – Mike, gondolj csak vissza arra az ügyre, amelyikről beszéltünk, a fűpadlós szobában... de ne izgasd föl magad. Az egyik férfi megütött engem. 
– Igen. 
– A másik rám fogott valamit. 
– Valami rosszat. 
– Pisztoly volt. 
– Gondoltam, hogy annak a rossz dolognak “pisztoly” a neve. Az Angol Nyelv Új Nemzetközi Webster Szótára, harmadik kiadás, megjelent... 
– Jól van fiam – mondta gyorsan Harshaw. – Most figyelj rám. Ha valaki pisztolyt fog Jillre, mit fogsz tenni? 
Smith a szokásosnál tovább habozott. 
– Nem fogsz haragudni rám, ha élelmet pocsékolok? 
– Nem. Olyan körülmények között senki se haragudna rád. De meg akarok tudni még valamit. El tudod-e tüntetni a pisztolyt, anélkül, hogy az embert bántanád? 
– Jubal, ember nem fog bántódni. Eltűntetném a pisztolyt, embert csak megállítanám. Nem érezne fájdalmat. Csak egyszerűen testetlenedne. Élelem nem károsodna. 
Harshaw sóhajtott. 
– Igen, biztosan így történne. De képes vagy-e arra, hogy csupán a pisztolyt küldd el? És közben ne “állítsd meg” az embert, ne öld meg őt, hanem továbbra is élni hagyd? 
Smith megfontolta. 
– Könnyebb megtenni, mint egyszerre a kettőt. No de, Jubal, ha hagyom testesnek, még mindig bánthatja Jillt. Legalábbis így grokkolom. 
Harshaw immár nem emlékeztette magát, hogy ez a csecsemőszerű ártatlanság se nem csecsemőszerű, se nem ártatlan – tulajdonképpen sokkal műveltebb nála, csakhogy olyan kultúrában, amelyről kezdte sejteni, hogy titokzatos módokon sokkal fejlettebb az emberi kultúránál... és ezek a naiv megjegyzések egy “szuperembertől” származnak, legalábbis olyasvalakitől, aki annak tekinthető. Óvatosan megválogatta a szavait, amikor válaszolt Smith-nek, mivel igen veszélyes kísérlet járt a fejében. 
– Mike... ha “csúcsponthoz” érsz... amikor meg kell védened Jillt, tedd meg. 
– Igen, Jubal, megteszem. 
– Ne törődj az élelempocsékolással. Ne törődj semmivel. Védd meg Jillt. 
– Én mindig megvédi Jillt. 
– Helyes. De tegyük föl, hogy egy ember pisztolyt fog... csak tartja a kezében. Tegyük föl, nem akarod megölni... csak a pisztolyt akarod eltűntetni. Meg tudod tenni? 
Mike rövid szünetet tartott. 
– Azt hiszem, grokkolom. A pisztoly rossz dolog. De az embernek hasznos lehet testesnek maradnia. – Gondolkodott. – Meg tudom csinálni. 
– Helyes. Mike, mutatok neked egy pisztolyt. A pisztoly rossz dolog. 
– A pisztoly rossz dolog. El fogom küldeni. 
– Ne tűntesd el nyomban, amikor meglátod. 
– Ne? 
– Várd meg, amíg rád emelem. Mielőtt sikerülne rád fognom, tűntesd el. De engem ne állíts meg, ne tégy kárt bennem, ne ölj meg, ne csinálj velem semmit. Élelemként se pocsékolj el. 
– Ó, sosem tenném – mondta őszintén Mike. – Ha egyszer testetlenedsz, Jubal fivérem, remélem, részem lesz a megtiszteltetésből, hogy jómagam is ehessek belőled, s minden falatnál dédelgesselek és dicsérjelek... amíg nem grokkollak teljességedben. 
Harshaw uralkodott az egyik reflexén, és ünnepélyesen felelte: 
– Köszönöm, Mike. 
– Nekem kell köszönetet mondanom, fivérem... és ha engem választanának előbb, mint téged, remélem, méltónak találsz majd a grokkolásra. Arra, hogy megossz engem Jilllel. Meg fogsz osztani Jill-lel? Megteszed? 
Harshaw Jillre pillantott, akinek tökéletesen komoly maradt az arca. Látszik, hogy vérbeli és harcedzett ápolónő. 
– Meg foglak osztani Jill-lel – mondta ünnepélyesen. – De, Mike, egyhamar egyikünkből sem lesz élelem. Megmutatom neked azt a pisztolyt... és te vársz, amíg nem szólok... akkor pedig nagyon óvatosan jársz el, mert még igen sok dolgot el kell végeznem, mielőtt testetlenednek. 
– Óvatos leszek, fivérem. 
– Jól van. – Harshaw kihúzta a fiókot. – Nézz ide bele, Mike. Látod a pisztolyt? Fölveszem. De ne csinálj semmit, amíg nem szólok. – Harshaw megfogta a régimódi rendőrségi fegyvert, és fölemelte. – Készülj föl, Mike. Most! – Harshaw mindent elkövetett, hogy célba vegye Smith-t. 
Üres volt a keze. 
Jubal azon kapta magát, hogy reszket, hát abbahagyta. 
– Tökéletes! – mondta. – Még célozni sem volt időm. 
– Boldog vagyok. 
– Én is. Duke, vette a kamera? 
– Aha. 
– Helyes. – Harshaw sóhajtott. – Ennyi, gyerekeim. Menjetek játszani. 
– Főnök! – szólalt meg Anne. – Majd elmondod, mi látszott a filmen? 
– Akarod megnézni? 
– Dehogy! Nem is tehetném, azt a részét semmiképpen, amelyiknél tanú voltam. Csak azt akarom tudni, látszik-e a filmen később –, hogy tövig rágtam a körmömet. 
– Oké. 

XIII.

Amint elmentek, Harshaw utasításokat kezdett adni Duke-nak, majd mogorván megkérdezte: 
– Miért vágsz ilyen fancsali képet? 
– Főnök, mikor szabadulunk meg ettől a vámpírtól? 
– “Vámpír?” Te bugris! 
– Oké, kansasi vagyok. Kansasban sosem ismerték az emberevést. A konyhán fogok enni, amíg ez el nem megy. 
– Úgy? – felelte fagyosan Harshaw. – Anne öt perc alatt kiállíthatja a csekkedet. És tíz percnél nem kell több neked sem, hogy becsomagold a képregényeidet meg a másik ingedet. 
Duke éppen a vetítőt állította föl. Most abbahagyta. 
– Nem azt mondtam, hogy elmegyek. 
– Én viszont úgy értettem, fiam. 
– No de... Máskor is ettem már a konyhában. 
– Más körülmények között. Az én házamban senki sem tagadhatja meg, hogy az asztalomnál egyen, mert mások is ott esznek. Én egy jóformán kihalt állatfajtához tartozom: régimódi úriember vagyok, és acélkemény tudok lenni, ha kedvem tartja. Most kedvem tartja... ami azt jelenti, hogy nem tűröm, hogy holmi tudatlan, babonás, csupa előítélet falusi bunkó mondja meg nekem, hogy ki méltó arra, hogy az én asztalomnál egyen. Ha vámszedőkkel meg bűnösökkel étkezem, az az én dolgom. Farizeusokkal nem osztom meg a kenyeremet. 
– Most be kellene húznom egyet – mondta lassan Duke. – Ha egyidősek lennénk, meg is tenném. 
– Ne tartson vissza a korom. Talán keményebbnek találnál, mint hiszed. És ha nem, a lármára idejönnének a többiek. Azt képzeled, el tudnál bánni a marsbeli emberrel? 
– Vele? Fél kézzel kettétörném. 
– Valószínűleg... ha ugyan hozzá tudnál érni. 
– Mi? 
– Láttad, amikor megkíséreltem pisztolyt fogni rá. Duke... hol az a pisztoly? Keresd meg. Akkor mondd, hogy össze tudod törni Mike-ot. De előbb kerítsd elő a pisztolyt. 
Duke ismét a vetítővel foglalatoskodott. 
– Kézügyesség. A film meg fogja mutatni. 
– Duke – mondta Harshaw. – Hagyd azt a fenébe. Ülj le. Majd én megcsinálom, ha elmentél.
– Mi? Jubal, nem akarom, hogy ehhez a vetítőhöz nyúlj. Mindig tönkreteszed. 
– Ülj le, azt mondtam. 
– De... 
– Duke, ha akarom, szétverem ezt a rohadt masinát. Nem fogadok el szolgálatot az olyan embertől, aki már fölmondott. 
– A francba, nem mondtam föl! Te voltál olyan szemét, hogy kirúgj – minden ok nélkül. 
– Ülj le, Duke – mondta békésen Harshaw –, hadd próbáljam megmenteni az életedet, vagy tűnj el innen. Minél előbb. Addig se maradj, amíg összecsomagolnál. Talán nem érnéd meg a végét. 
– Mi a fenéről beszélsz? 
– Életveszélyről. Duke, az most mindegy, hogy te mondtál föl, vagy én rúgtalak ki; a megbízatásod véget ért, amikor kijelentetted, hogy nem vagy hajlandó az asztalomnál enni. Mégis ízléstelennek találnám, ha az én birtokomon ölnének meg. Ülj hát le, és én mindent meg fogok tenni, hogy ezt elkerüljük. 
Duke meghökkent, és leült. Harshaw folytatta. 
– Te vízfivére vagy Mike-nak? 
– Mit? Dehogy. Jaj, hallottam erről a hülyeségről, de szerintem semmi értelme. 
– Nem hülyeség, és senki sem kérdezett. Nincs jogod véleményt mondani a témában. – Harshaw elkomorodott. – Duke, én nem akarlak kidobni, mert rendben tartod a gépeket, megkímélsz attól, hogy bosszankodjak a műszaki vacakok miatt. Mégis biztonságba kell, hogy küldjelek innen... aztán ki kell derítenem, ki van még, aki nem vízfivére Mike-nak... és gondoskodnom kell róla, hogy azzá váljon, vagy szintén el kell küldenem. – Jubal az ajkát rágta. – Talán elegendő lenne megígértetnem Mike-kal, hogy senkit sem bánt az engedélyem nélkül. Hmmm... nem, sok itt a hülyéskedés, és Mike hajlamos a dolgokat félreérteni. Ha mondjuk te... vagy Larry, hiszen te nem leszel itt, fölkapná és a medencébe dobná Jillt, Larry pillanatokon belül oda kerülne, ahová az a pisztoly, még mielőtt megmagyarázhatnám Mike-nak, hogy Jill nem volt veszélyben. Larry-nek joga van élni, anélkül, hogy hirtelen halál fenyegetné az én gondatlanságom miatt. Duke, én hiszek benne, hogy mindenki jogos kiérdemelni a maga kárhozatát, ám ez még nem ok arra, hogy dinamitot nyomjunk egy csecsemő kezébe. 
– Főnök, neked elment az eszed – felelte lassan Duke. – Mike nem bánt senkit... frászt! Amikor erről a kannibalizmusról esik szó, naná, hogy hányingerem van. De Mike egyszerűen vadember, nem tud jobbat. Viszont szelíd, mint a bárány... sosem bántana senkit. 
– Gondolod? 
– Biztos vagyok benne. 
– Úgy. Van pisztolyod. Én azt mondom, Mike veszélyes. És nem tilos marslakókra vadászni. Fogd a pisztolyodat, menj oda a medencéhez, öld meg Mike-ot. A törvénytől ne félj, garantálom, hogy nem kerülsz bíróság elé. Gyerünk, csináld! 
– Jubal... nem gondolod komolyan. 
– Nem. Valóban nem. Mert nem tudod megtenni. Ha megpróbálnád, a pisztolyod ugyanoda kerülne, ahová az enyém... és ha erőszakoskodnál Mike-kal, te is oda kerülnél. Duke, fogalmad sincs, mivel állsz szemben. Mike nem “szelíd, mint a bárány” és nem is “vadember”. Azt hiszem, mi vagyunk a vadak. Neveltél már kígyót? 
– Tessék?... Nem én. 
– Én igen, gyerekkoromban. Floridában az egyik télen elkaptam egyet, amelyet skarlátkígyónak hittem. Tudod, hogy néz ki?
– Nem szeretem a kígyókat. 
– Ez is előítélet. A legtöbb kígyó ártalmatlan, hasznos, és jó mulatság foglalkozni velük. A skarlátkígyó valóságos szépség, vörös, fekete és sárga, szelíd, és pompás háziállat. Az a kis dög pedig imádott engem. Tudtam bánni a kígyókkal, nem ijesztettem meg őket soha, mindig elkerültem a harapást... hiszen a nem mérges kígyó marására sincs semmi szükség. Ez a bébi volt a kedvencem. Mutogattam mindenkinek, fogtam a fejét, hagytam, hogy a csuklómra tekeredjen. 
Egyszer alkalmam nyílt megmutatni a gyűjteményemet a tampai állatkert herpetológusának. Persze, hogy a kedvencemet mutattam meg először. A fickó kis híján hisztériás rohamot kapott. Az én kis kincsem nem skarlátkígyó volt, hanem fiatal korallkígyó. Észak-Amerika legveszélyesebb kígyója. Duke, érted már? 
– Hogy kígyót tartani veszélyes? Hiszen mondtam. 
– Az ég szerelmére! Voltak csörgőkígyóim és viperáim is. A mérges kígyó nem veszélyes, nem veszélyesebb a töltött pisztolynál. Mindkettővel tudni kell megfelelően bánni. Az a kígyó attól vált veszélyessé, hogy nem tudtam róla, mire képes. Ha felelőtlenül bántam volna vele, megölhetett volna, olyan magától értetődően és ártatlanul, ahogyan a kis cica karmol. Erre próbállak figyelmeztetni Mike-kal kapcsolatban. Közönséges fiatal férfinak látszik, meglehetősen fejletlen testű, nehézkes, elképesztően tudatlan, de okos és szelíd és ég benne a tudásvágy. Csakhogy Mike – ahogyan a kígyóm – sokkal több, mint aminek látszik. Ha Mike nem bízik benned, sokkal veszélyesebb lehet a korallkígyónál. Kivált ha azt hiszi, hogy bántod valamelyik vízfivérét, például Jillt... vagy engem. 
Harshaw a fejét rázta. 
– Duke, ha engedtél volna a kísértésnek, és megpróbáltál volna megütni, Mike meg az ajtóban állt volna, észre se vetted volna, és halott vagy, még mielőtt megállíthattam volna Mike-ot. Mike pedig mentegetőzött volna, amiért “élelmet pocsékolt”, mármint a te zamatos testedet. De azért nem érzett volna bűntudatot, mert megölt; olyan szükségszerűség lett volna ez, amelyet te erőltettél rá... s amely lényegtelen, még neked is. Mert, tudod, Mike úgy hiszi, a lelked halhatatlan. 
– Micsoda? Hát, a fenébe is, én is így hiszem. De... 
– Valóban? – kérdezte higgadtan Jubal. – Nem vagyok ebben olyan biztos. 
– Már hogyne hinném! Ja, templomba nem járok valami gyakran, de tisztességesen neveltek. Él bennem a hit. 
– Helyes. Bár sosem értettem, hogyan képes Isten elvárni a teremtményeitől, hogy hit útján válasszák ki az egyetlen igaz vallást. Szerintem nagyon felületesen irányítja a mindenséget. No de minthogy hiszel a halhatatlanságban, nem kell attól tartanunk, hogy az előítéleteid a pusztulásodat fogják okozni. Elégessünk, vagy inkább temessünk el? 
– Az ég szerelmére, Jubal, ne szórakozz velem. 
– Nem szórakozom. Nem garantálhatom a biztonságodat, mert ragaszkodsz ahhoz a tévhithez, hogy a korallkígyó ártalmatlan skarlátkígyó... s így minden balfogásod az utolsó lehet. De azt megígérem, hogy nem engedem Mikenak, hogy megegyen. 
Duke-nak leesett az álla. Aztán válaszolt, kirobbanva, durván, összefüggéstelenül. Harshaw egy darabig hallgatta, majd fölmordult. 
– Jól van, szűnj meg. Egyezz ki Mike-kal, ahogyan akarsz. – Harshaw a vetítő fölé hajolt. – Látni akarom a filmet. A fenébe! – tette hozzá. – Nem működik ez a dög. 
– Mert erőlteted, így kell... – Duke helyrehozta, amit Harshaw eltolt. Egyikük sem folytatta a vitát, vajon Duke Jubal alkalmazásában áll-e még. Az asztali vetítő négy milliméteres, hangosfilm vetítésére volt alkalmas. Hamarosan azokat az eseményeket láthatták, amelyek a konyakosdoboz eltűnéséhez vezettek. 
Jubal látta, amint a doboz a feje felé tart, majd a levegőben eltűnik. 
– Anne örülni fog, hogy a kamerák igazolják. Duke, ismételjük meg lassítva. 
– Oké – tekerte vissza a filmet Duke. – Tíz az egyhez. 
Ugyanazt nézték, ám a lassításnál a hang fölöslegessé vált, Duke lekapcsolta. A doboz Jill kezéből Jubal feje felé röpült, aztán megszűnt létezni. Ám lassítva zsugorodni látszott, egyre kisebb lett, végül nem volt ott. 
– Duke, le tudod lassítani még jobban? 
– Pillanat. Valami nem stimmel. 
– Micsoda? 
– Egyen meg a fene, ha tudom. Gyorsban normálisnak látszott. De amikor lassítottam, a mélységhatás megfordult. A doboz eltávolodott tőlünk, nagyon gyorsan – de egyfolytában közelebb látszott a falnál. Természetesen fölcserélt látószög elhajlásról van szó. Csakhogy a kazettát nem vettem le az orsóról. 
– Ó. Várj, Duke. Vetítsd le a másik kamera által fölvett filmet. 
– Hm... értem, így kilencven fokkal eltolva fogjuk látni, azaz akkor is helyesen, ha ezt a filmet elszúrtam. Átszaladok az elején, a végét meg lelassítom, jó? 
– Nosza. 
A jelenetnek csak a látószöge változott. Amikor Jill megragadta a dobozt, Duke lelassította a filmet, nézték, hogyan tűnik el a doboz. 
– Valami megbolondította a másik kamerát is – szentségelt Duke. 
– Vagyis? 
– Oldalról vett, tehát a doboznak az egyik oldalon ki kellett volna mennie a képből. De ismét egyenesen távolodott tőlünk. Te is láttad. 
– Igen – helyeselt Jubal. – Egyenesen távolodott tőlünk. 
– De ez lehetetlen... mindkét látószögből. 
– Hogy érted, hogy “lehetetlen”? Hiszen ez történt – tette hozzá Harshaw. – Kíváncsi vagyok, ha radart használtunk volna, az mit mutatott volna. 
– Honnan tudjam? Szétszedem a kamerákat. 
– Ne fáradj. 
– De hát... 
– Duke, a kameráknak semmi baja. Mi van kilencven fokos szögben minden mással? 
– Nem vagyok jó rejtvényfejtésben. 
– Ez nem rejtvény. Hivatkozhatnék Négyzet úrra a Síkföld című regényből, de megfelelek. Mi függőleges minden másra? Válasz: két test, egy pisztoly meg egy üres doboz. 
– Ezt meg hogy érted, főnök? 
– Életemben nem beszéltem világosabban. Próbáld elhinni a bizonyítékot, ahelyett, hogy a kamerákban keresnéd a hibát, mert nem azt látták, amire számítottál. Nézzük meg a többi filmet. 
A filmek semmivel sem egészítették ki azt, amit Harshaw már tudott. Amikor a hamutartó a mennyezet közelében lebegett, kikerült a kamera látószögéből, de lassú leszállását a gép megörökítette. A pisztoly kicsinek látszott a vásznon, de amennyire látni lehetett, úgy zsugorodott a távolba, hogy közben nem mozdult. Minthogy Harshaw jól megmarkolta, amikor a pisztoly eltűnt a kezéből, elégedett volt – ha ugyan “elégedett” a jó szó rá. 
– Duke, másolatot kérek az összes filmről. 
Duke habozott. 
– Itt dolgozom még? 
– Micsoda? A francba! Nem ehetsz a konyhában, ez nyilvánvaló. Próbáld elfelejteni az előítéleteidet, figyelj ide. 
– Figyelek. 
– Amikor Mike azért a megtiszteltetésért könyörgött, hogy ehessen az én rágós, vén hullámból, a legnagyobb megtiszteltetésben részesített – azok szerint a szabályok szerint, amelyeket ismer. Azok szerint, amelyeket, hogy úgy mondjam, “az anyatejjel szívott magába”. A legnagyobb bókot kaptam tőle, ő pedig kegyet kért. Ne törődj azzal, mit gondolnak Kansasban; Mike a Marson tanult értékekben gondolkodik. 
– Maradok Kansasnál. 
– A szívem szerint én is – vallotta be Jubal. – Csakhogy nem szabadon választunk, sem én, sem te, sem Mike. Szinte lehetetlen levetkőznünk a legkorábban tanult elveinket, szokásainkat. Duke, képes vagy végre a koponyádba verni, hogy ha téged is marslakók neveltek volna föl, ugyanúgy vélekednél a mások meg a saját elfogyasztásodról, ahogyan Mike? 
Duke a fejét rázta. 
– Ezt nem eteted meg velem, Jubal. Persze szegény Mike-nak nagy peche volt, hogy nem civilizált körülmények között nevelték. Csakhogy ez más, ez ösztön. 
– Ösztön! Lószart! 
– De az. Én nem “az anyatejjel szívtam magamba”, hogy ne egyek embert. A fenébe, mindig is tudtam, hogy ez bűn, méghozzá förtelmes bűn. A gondolattól is fölfordul a gyomrom. Ez elemi ösztön. 
Jubal fölnyögött. 
– Duke, hogy a csudába sikerült ennyi mindent megtanulnod a gépekről és arról semmit, hogy te magad hogyan működsz? Anyádnak nem kellett figyelmeztetnie, hogy “A kis pajtásodat nem szabad megenned, drágaságom, az csúnya dolog”, mert ezt szívtad magadba a kultúránkból – ahogyan én is. A kannibálokról meg a misszionáriusokról szóló viccekből, a rajzfilmekből, a mesékből, a horrortörténetekből, végtelenül sokfelől. Baromság, fiam, nem elemi ösztön. Az emberi faj minden ágánál történetileg fölöttébb elterjedt szokás volt az emberevés. A te őseidnél, az enyémeknél, mindenütt. 
– Talán a te őseidnél. 
– Hm. Duke, nem azt mondtad, hogy indián vér is folyik benned? 
– Micsoda? Egen, egynyolcad résznyi. No és? 
– Nos, akkor mindkettőnk családfáján akadnak kannibálok, de a tiéden sok-sok nemzedékkel közelebb, mert... 
– Te kopasz, vén dög, te... 
– Csillapodj! A rituális emberevés teljesen általános volt az ősi amerikai kultúrákban – nézz csak utána. Aztán észak-amerikaiak lévén, igen nagy esélyünk van rá, hogy a tudtunk nélkül egy kis kongói vér is csörgedez az ereinkben... és megint csak ott vagyunk. Ám ha kristálytiszta észak-európai törzsből származnánk is (ostoba elképzelés, mert a hétköznapi fajtakeveredés sokkal gyakoribb, mint elismerik), csupán azt tudhatnánk biztosan, hogy mely kannibáloktól származunk... mert az emberi faj összes ágánál van kannibalizmus. Duke, ostobaság azt állítani, hogy valamely gyakorlat “ellenkezik az ösztöneinkkel”, ha egyszer százmilliók követik. 
– No de... Jól van. Lehetett volna annyi eszem, hogy ne próbáljak veled vitatkozni, Jubal. Te mindent kiforgatsz. De tegyük föl, hogy vadaktól származunk, akik nem ismertek mást... És akkor? Ma már civilizáltak vagyunk. Legalábbis én. 
Jubal elvigyorodott. 
– Ezek szerint én nem. Fiam, eltekintve a tulajdon belém nevelt reflexétől, hogy elfogyasszam – mondjuk – a te roston sült sonkádat, eltekintve ettől a jól belém idomított előítélettől, én pompás ötletnek tartom, hogy nálunk a kannibalizmus tabu... mert nem vagyunk civilizáltak. 
– Micsoda? 
– Ha nem létezne ez a tabu, amely olyannyira erős, hogy te például ösztönnek véled, sok olyan embert ismerek, akinek nem mernék hátat fordítani, kivált a mai húsárak mellett. He? 
– A volt anyósommal én sem mernék próbálkozni – vigyorgott Duke. 
– És mi a véleményed elbűvölő déli szomszédunkról, aki csöppet sincs tekintettel vadászidényben arra, hogy az elejtett jószág esetleg valaki más tulajdona? Meg mernél esküdni rá, hogy te meg én nem végeznénk a hűtőládájában? Viszont Mike-ban megbízom. Mert Mike valóban civilizált. 
– Micsoda? 
– Mike tökéletesen civilizált, marsbeli értelemben. Duke, ahhoz már éppen eleget beszélgettem Mike-kal, hogy tudjam: a Marson nem szokás, hogy marslakó marslakót gyilkoljon. A halottaikat megeszik, ahelyett, hogy eltemetnék, elégetnék, vagy kitennék őket a dögevő madaraknak; ám ez a szokás rituális és mélyen vallásos jellegű. Egyetlen marslakót sem mészárolnak le az akarata ellenére. A gyilkosság alapvetően nem marsbeli fogalom. A marslakó akkor hal meg, amikor ő akarja, miután megbeszélte a barátaival, és az ősök szellemei a beleegyezésüket adták, hogy csatlakozzon hozzájuk. Ha pedig döntött, meghal, olyan könnyedén, ahogyan te becsukod a szemed – nincs erőszak, sem betegség, még nagyobb adag altató sem kell hozzá. Az egyik pillanatban még él és egészséges, a másikban már szellem. Ekkor a barátai megeszik azt, amire már nincs szüksége, így “grokkolják” őt, ahogyan Mike mondaná, és miközben mustárral ízesítik, dicsérik az erényeit. A szellem maga is részt vesz a lakomán; olyan ez, mint a bar micvo vagy a konfirmáció, amikor is a szellem megkapja az “öreg” rángját – azaz a közösség magasabb rangú tagjává válik, ha jól értem. 
– Atyám, micsoda babonás hülyeség! – húzta a száját Duke. 
– Mike számára ünnepélyes, ám örvendetes vallási szertartás. 
– Jubal – horkant föl Duke –, de te nem hiszed ezt a marhaságot a szellemekről! Ez közönséges kannibalizmus, babonával kombinálva. 
– Nem mennék ilyen messzire. Magam is nehezen emésztem meg ezeket az “öregeket”, de Mike úgy beszél róluk, ahogyan mi a múlt szerdáról. Ami a többit illeti... Duke, te milyen vallásban nevelkedtél? – Duke megmondta, Jubal folytatta. – Gondoltam. Kansasban a legtöbben abban nevelkednek vagy valami annyira hasonlóban, hogy a részletek alig megkülönböztethetők. Mondd csak, hogy érezted magad, amikor részt vettél a jelképes kannibalizmusban, amely oly kiemelkedő szerepet játszik a vallásod szertartásaiban? 
– Mi az ördögről beszélsz? – pislogott Duke. 
– Tag voltál? Vagy csak jártál a vasárnapi iskolába? 
– Mit? – Hát persze, hogy az egyház tagja voltam, ma is az vagyok, bár nem járok gyakran templomba. 
– Már azt hittem, nem volt jogod részesülni benne. Nos, ha nem töröd a fejed, rájössz, miről beszélek. – Jubal fölállt. Eszemben sincs összehasonlíthatni a rituális kannibalizmus egyik fajtáját a másikkal. Duke, nincs rá több időm, hogy lehámozzam rólad az előítéleteidet. Elmégy? Ha igen, jobb lesz, ha a kapuig kísérlek. Vagy maradni akarsz? Maradsz, és együtt étkezel a többi emberevővel? 
– Naná, hogy maradok – mondta morcosan Duke. 
– Én mosom kezeimet. Láttad a filmeket. Ha van egy csöpp sütnivalód, már megértetted, hogy ez az ember-marslakó veszélyes lehet. 
– Nem vagyok olyan buta, mint gondolod, Jubal – bólintott Duke. – Nem hagyom, hogy Mike elüldözzön innen. – Hozzátette. – Azt mondod, veszélyes. Csakhogy nem fogom bosszantani. A fenébe is, Jubal, én kedvelem a kis hülyét, a legtöbb szempontból. 
– Hmmm... az ördögbe, Duke, még mindig nem értékeled őt kellőképpen. Figyelj rám, ha barátságos érzelmeket táplálsz iránta, a legokosabb, ha megkínálod egy pohár vízzel. Érted? Ha a “vízfivére” leszel. 
– Hm... majd meggondolom. 
– Csak aztán ne álságosán, Duke. Ha Mike elfogadja az ajánlatodat, ő halálosan komolyan veszi. Tökéletesen meg fog bízni benned – hát ne tedd, ha te nem akarsz tökéletesen megbízni benne, és mellé állni, bármilyen komiszra forduljanak is a dolgok. Vagy komolyan csináld, vagy sehogy. 
– Ezt megértettem. Azért mondtam, hogy majd meggondolom. 
– Oké. De ne nagyon sokáig töprengj... attól tartok, hogy hamarosan igen komiszra fordulnak a dolgok. 

XIV.

LAPUTÁBAN, Lemuel Gulliver szerint egyetlen ember sem beszélt vagy figyelt a másikra “ütögető” segítsége nélkül, így nevezték azt a szolgát, aki disznóhólyaggal megütötte a gazdája fülét vagy száját, ha a szolga véleménye szerint kívánatos volt, hogy a gazdája füleljen vagy beszéljen. A laputai uralkodó osztály tagjaival tehát lehetetlen volt “ütögetők” segítsége nélkül társalogni. 
A Marson ismeretlen volt ez a rendszer. A marsbeli öregek számára az “ütögető” csak annyira lett volna hasznos, mint kígyónak a cipő. A még testes marslakók ugyan használhatták volna őket, ám ez nem egyezett az életmódjukkal. 
Ha a marslakónak szüksége volt néhány percre vagy évre, hogy eltöprengjen, hát ezt tette; ha valamelyik barátja beszélni akart vele, hát várt. Háttérben az örökkévalósággal nem volt értelme sietni – a “sietség” nem volt marsbeli fogalom. A sebesség, a gyorsaság, a gyorsulás és az örökkévalóság sémájának egyéb elvonatkoztatásai szerepeltek a marsbeli matematikában, ám az érzelmekben soha. 
Az emberi létezés szüntelen rohanása viszont nem az idő matematikai szükségszerűségeiből eredt, hanem az emberi nemi bipolaritás veszett sürgősségéből.
A Terrán lassan fejlődött az “ütögetők” rendszere. Volt idő, amikor a földi uralkodók nyílt udvart tartottak, azaz a legalantasabb is közvetítő nélkül léphetett a színük elé. Ennek a nyomai jóval azután is fönnmaradtak, hogy immár nemigen akadtak királyok – az okosabb városvezetők még a huszadik században is fűnek-fának kitárták a kapuikat. Az Egyesült Államok alkotmányának I-IX. módosítása megőrizte mindennek a maradványait, de aztán a Világszövetség cikkelyei ezeket hatályon kívül helyezték. 
Mire a Bajnok visszatért a Marsról, gyakorlatilag lehetetlen volt megközelíteni az uralkodót, függetlenül a kormányzat névleges formájától, s egy-egy személyiség fontosságát azon mérték hogy az “ütögetők” hány rétege választotta el a tömegektől. Nevezték pedig ezeket szárnysegédeknek, asszisztenseknek, magántitkároknak, a magántitkárok titkárnőinek, sajtótitkároknak, programfelelősöknek, reklámfőnököknek, és így tovább, de csak “ütögetők” maradtak, és önkényesen vétózhatták meg a nagyember és a külvilág közti érintkezést. 
A hivatalos “ütögetőknek” ez a hálózata létrehozta a nem hivatalos “ütögetők” seregét, akik a hivatalosok engedélye nélkül, társasági események, hátsó ajtók és titkos telefonszámok segítségével közelítették meg a nagyembert. Ezeket a nem hivatalos “ütögetőket” nevezték “golfpartnernak”, “tanácsadói testületnek” “lobbyzónak”, “vezető politikusnak”, “ötszázalékosnak”, és így tovább. Ezek a nem hivatalosok is hálózatot alakítottak ki, így aztán már őket elérni is majdnem olyan nehéz volt, mint magát a nagyembert, és másodlagos nem hivatalosok léptek föl, hogy megkerüljék az elsődleges nem hivatalosok “ütögetőit”. Az elsőfokon fontos személyiséget a nem hivatalosok olyan útvesztője vette körül, amilyen hivatalos őrzők az egyszerűen nagyon fontos személyiséget. 

Dr. Jubal Harshaw, hivatásos bohóc, amatőr fölforgató és önkéntes parazita szinte marsbeli érzelmekkel viseltetett a “sietség” iránt. Annak tudatában, hogy csupán rövid ideig él, és mivel sem marsbeli, sem kansasi hitet nem táplált a halhatatlanságban, minden egyes arany pillanatot az örökkévalóságként akarta megélni: félelem és reménység nélkül, szibarita életörömmel. Erre olyan alkalmatosságra volt szüksége, amely nagyobb Diogenész hordójánál, ám kisebb Kubla kán palotájánál. Egyszerű kis hely volt az övé, villanykerítéssel körülkerített néhány holdacska, egy úgy tizennégy szobás házikó, szolgálatkész titkárnőkkel és minden korszerű komforttal fölszerelve. Zordon fészke és gyülevész népe fenntartása érdekében a minimális erőfeszítést dobta be a maximális haszonnal, hiszen egyszerűbb volt gazdagnak lenni, mint szegénynek – Harshaw lusta luxusban kívánt élni, azt akarta tenni, ami Harshaw kedvére van. 
Aggasztottra, amikor a körülmények ráerőltették a sietséget, és sosem vallotta volna be, hogy élvezte. 
Aznap délelőtt beszélnie kellett a bolygó első emberével. Tudta, hogy az “ütögetők” rendszere ezt úgyszólván lehetetlenné teszi. Harshaw nem volt hajlandó a rangjához méltó “ütegetekkel” körülvenni magát – a telefont maga vette föl, ha kéznél volt, mert minden egyes hívás lehetőséget nyújtott neki a gorombáskodásra az idegennel, aki ok nélkül meg merte zavarni a magányát persze hogy mit jelentett az “ok nélkül”, azt Harshaw döntötte el. Harshaw tudta, hogy a főtitkár palotájában nem ez a helyzet. A főtitkár úr nem maga veszi föl a televifont. Csakhogy Harshaw-nak sok éves gyakorlata volt az emberi szokások kijátszásában, hát derűsen látott hozzá reggeli után. 
A neve lassan túlsegítette az “ütögetők” számos rétegén. Kellően fontos ember volt ahhoz, hogy sose tegyék le a kagylót. Titkártól titkárig haladva jutott el ahhoz a városias fiatalemberhez aki szemlátomást az örökkévalóságig hajlandó lett volna hallgatni Harshaw mondandóját, de esze ágában sem volt bekapcsolni a tiszteletre méltó Mr. Douglashoz. 
Harshaw tudta, hogy rögtön lenne itt cselekvés, ha közölné, hogy nála van a marsbeli ember, ám nem hitte, hogy elégedett lenne az eredménnyel. Úgy számolt, hogy Smith említése tökéletesen lehetetlenné tenné, hogy eljusson Douglasig, viszont a beosztottak akciót indítanának – és ezt nem akarta. Minthogy Caxton élete forgott kockán, Harshaw nem kockáztathatta meg, hogy holmi beosztott túlzott ambíciója vagy korlátozott cselekvési szabadsága miatt kudarcot valljon. 
Csakhogy ez a szelíd elutasítás fölborzolta a kedélyét. 
– Fiatalember – vicsorgott –, ha nincs fölhatalmazása, kapcsoljon valakit, akinek van. Kapcsolja Mr. Berquistet! 
Az udvaronc arcáról lehervadt a mosoly, és Jubal derült magában, hogy most legalább zavarba hozta, így továbbfeszítette a húrt. 
– Mi lesz? Ne üljön bambán! Hívja föl Gilt a belső vonalon, hogy Jubal Harshaw vár rá. 
– Mr. Berquist nincs itt – felelte mereven az arc. 
– Nem érdekel, hol van. Kerítse elő! Ha nem ismerné Gil Berquistet, érdeklődjön a főnökénél. Mr. Gilbert Berquist Mr. Douglas személyi szárnysegéde. Ha maga a palotában dolgozik, látnia kellett Mr. Berquistet: harmincöt éves, 182 centi magas, 49 kiló, enyhén kopaszodó, vörhenyes haj, sokat mosolyog, a fogsora kifogástalan. Ha nem meri fölhívni, kérje meg a főnökét. Mozogjon már! 
– Várjon, kérem – mondta a fiatalember. – Érdeklődök. 
– Ajánlom is. Adja Gilt. – Az arcot a képernyőn absztrakt ábra váltotta föl. Hang szólalt meg: “Várjon, kérem, amíg kapcsolunk. A várakozási idő nem terheli az ön számláját. Engedje el magát, amíg...” Megnyugtató zene csendült föl, Jubal hátradőlt, és körülnézett. Anne olvasott, a telefon látószögén kívül. A másik oldalán, szintén látósugáron kívül, a marsbeli ember sztereovíziózott, fejhallgatóval. 
Jubal arra gondolt, ideje lenne azt az ízléstelen zajládát visszavitetnie a pincébe. 
– Mit nézel, fiam? – hangosította föl a készüléket. 
– Nem tudom, Jubal – felelte Mike. 
A készülék hangja megerősítette Jubal félelmét: Smith fosterita istentiszteletet nézett; a pásztor éppen egyházi híreket olvasott föl: “...az ifjúsági akciócsoport bemutatót tart, jöjjetek hát korán, hogy röpülni lássátok a szőrmét: A csapat edzője, Hornsby fivér csupán annyit mondott a fiúknak, hogy sisakot, kesztyűt és botot hozzanak – ezúttal nem üldözünk bűnösöket. De a kis kerubok azért kéznél lesznek az elsősegély fölszereléssel, ha túlzott lenne az ügybuzgalom.” A pásztor elhallgatott, majd széles mosollyal folytatta. 
– És most csodálatos hír következik, gyermekeim! Üzenet Ramzai angyaltól Arthur Renwick fivérünknek és az ő derék feleségének, Dorothy-nak. Imáitok meghallgattattak, és csütörtök hajnalban a mennybe mentek! Állj föl, Art: Állj föl, Dorothy: Hajoljatok meg! 
A kamera hátrafordult, megmutatta a gyülekezetet, valamint Renwick fivért és nővért. A hangos tapsra és Halleluja! kiáltásokra Renwick fivér integetett, mint valami bokszoló, a felesége pedig elpirult, és a szemét törölgette. 
A kamera visszavágott a pásztorra, aki fölemelte a kezét, hogy csöndet teremtsen. 
– A Bon Voyage osztag éjfélkor indul – folytatta hivatalos hangnemben –, az ajtók addigra zárva lesznek, hát gyertek ide korán, hadd legyen ez nyájunk legboldogabb mulatsága; büszkék vagyunk Artra és Dottie-ra. A temetési szertartásra hajnal után harminc perccel kerül sor, utána nyomban reggelit kapnak, akik munkába mennek. – A pásztor egyszerre elkomorodott, a kamera pedig ráközelített, amíg az arca betöltötte a képernyőt. – A legutóbbi Bon Voyage után a sekrestyés egy üres palackot talált az egyik Boldogság-szobában – bűnösök által készített párlat volt benne. Az ügy lezárult; a vétkes fivér vallott, és hétszeres büntetést fizetett – még a szokásos készpénzfizetési engedménnyel sem élt – biztos vagyok benne, hogy ő nem fog visszaesni. De gondolkodjatok el, gyermekeim: érdemes-e kockáztatni az örök boldogságot, hogy holmi világi árucikken megspóroljunk néhány fillért? Mindig csak olyan boldogságos, tisztességes árut vásároljatok, amelyről Digby püspök úr képe mosolyog rátok. Ne engedjétek, hogy a bűnösök olyasmire beszéljenek rá titeket, ami szerintük “legalább olyan jó”. Art fivérem, sajnálom, hogy ilyen témát kell fölhoznom... 
– Teljesen oké, pásztor! Pakolj ki! 
–...amikor ekkora boldogságban van részed. De nem szabad elfelejtenünk... – Jubal levette a hangot. 
– Mike, erre semmi szükséged. 
– Nem? 
– Hm... – A francba, a fiúnak erről is tudomást kell szereznie. – Jól van, hallgasd tovább, de utána beszéljünk róla. 
– Igen, Jubal. 
Harshaw már majdnem megkísérelte Mike-ot lebeszélni, hogy mindent szó szerint vegyen. De a televifon zenéje elhallgatott, s a képernyőn egy férfi jelent meg, amolyan negyvenes, akiről Jubal gyanította, hogy zsaru. 
– Maga nem Gil Berquist – támadt rá Jubal. 
– Mit akar Gilbert Berquisttől? 
– Beszélni akarok vele – felelte kínos béketűréssel Jubal. – Mondja, jóember, maga köztisztviselő? 
A fickó habozott. 
– Igen. Magának pedig meg kell... 
– Nem kell nekem semmit! Állampolgár vagyok, maga is az én adómból kapja a fizetését. Az egész délelőttöm rámegy, hogy lebonyolítsak egy egyszerű telefont, az egyik bogyóagyú marha a másiknak passzol át, és most jön maga. Adja meg a nevét, a rangját és a bérlista-számát. Aztán Mr. Berquisttel akarok beszélni! 
– Nem válaszolt a kérdésemre. 
– Ugyan már. Nem vagyok köteles. Magánember vagyok. Maga nem, és amit kérdeztem magától, azt bármely állampolgár megkérdezheti bármely köztisztviselőtől. O'Kelly Kalifornia állam ellen, 1972. Követelem, hogy azonosítsa magát: név, beosztás, szám. 
– Maga Jubal Harshaw doktor – mondta színtelenül a fickó. – Ahonnan hív, az pedig... 
– Hát ez tartott ilyen sokáig? Ostobaság volt. A címemet megtalálja bármelyik könyvtárban, postahivatalban vagy telefonkönyvben. Hogy ki vagyok, mindenki tudja. Aki tud olvasni. Maga tud olvasni? 
– Dr. Harshaw, rendőrtiszt vagyok, és az együttműködését kérem. Miért akar... 
– Pfű, uram! Én ügyvéd vagyok. Az állampolgárnak csupán bizonyos körülmények között kötelessége együttműködnie a rendőrséggel. Például forró nyomós nyomozásnál, ám a rendőrtiszt még akkor is köteles igazolni magát. “Forró nyomon” van, uram? Ki akar ugrani itt nálam ebből a rohadt masinából? Másodszor, az állampolgár csupán ésszerű és törvényes keretek között köteles együttműködni a rendőrségi vizsgálat során. 
– Ez vizsgálat. 
– Milyen ügyben? Mielőtt az együttműködésemet kérné, azonosítania kell magát, meg kell győznie a tisztességes szándékáról közölnie kell a célját, és – ha úgy kívánom – meg kell határoznia, hogy miféle “ésszerű kényszerhelyzetben” igényli a segítségemet. Maga mindezt nem tette. Mr. Berquisttel akarok beszélni. 
A pasasnak rángott az arca, de válaszolt. 
– Heinrich kapitány vagyok a Szövetségi Különleges Szolgálattól. Hogy engem kapcsoltak, amikor a palotát hívta, igazolja a személyazonosságomat. Mindazonáltal... – Elővette a tárcáját, kinyitotta, a képernyőhöz tartotta. Harshaw az igazolványra pillantott. 
– Rendben van, kapitány úr – morogta. – És most megmagyarázná, miért akadályozza, hogy beszéljek Mr. Berquisttel? 
– Mr. Berquist nem elérhető.
– Miért nem ezzel kezdte? Kapcsoljon akkor olyasvalakihez, aki egyenrangú Mr. Berquisttel. Aki a főtitkár közvetlen munkatársa, mint Gil. Nem fogja kiszúrni a szememet holmi kis beosztottal, akinek ahhoz sincs elegendő hatásköre, hogy egyedül kifújja az orrát! Ha Gil nincs ott, az Isten szerelmére, kerítsen valakit, aki egyenrangú vele! 
– Maga a főtitkárral akart beszélni. 
– Pontosan. 
– No jó, akkor magyarázza el, mi dolga a főtitkárral. 
– Eszemben sincs. Maga talán a főtitkár bizalmas munkatársa? Ismeri a titkait? 
– Ez lényegtelen. 
– Pontosan ez a lényeges. Rendőrtiszt létére tudhatná. Majd megmondom, mit akarok, de csak olyan személynek, aki bírja Mr. Douglas bizalmát, és akire bizalmas titkokat bízhatok, mert ő elintézheti, hogy a főtitkár beszéljen velem. Biztos benne, hogy Mr. Berquist nem érhető el? 
– Tökéletesen. 
– Akkor mással kell beszélnem, aki egyenrangú vele. 
– Ha titokról van szó, nem helyes telefonon beszélnie. 
– Drága kapitányom! Miután lenyomoztatta a vonalamat, jól tudja, hogy a készülék olyan berendezéssel van fölszerelve, amely visszahívás esetén tökéletesen lehetetlenné teszi a lehallgatást. 
A tiszt nem reagált erre, hanem így válaszolt: 
– Doktor, nyíltan beszélek. Amíg nem közli, mit akar, nem jut sehová. Ha ismét telefonál, ide fogják kapcsolni. Hívjon bár százszor, vagy mához egy hónapra, így lesz. Ha nem hajlandó együttműködni. 
Jubal derűsen vigyorgott. 
– Már nem lesz rá szükség, minthogy kifecsegte – vagy szándékosan tette? – azt az egyetlen időpontot, amelyre szükségünk lesz, mielőtt cselekszünk. Ha muszáj. Egyelőre vissza tudom tartani őket... de a jelszó már nem “Berquist”. 
– Mi a csudáról beszél? 
– Kedves kapitányom, nagyon kérem! Erről egy szót se az ilyen nem védett telefonvonalon. Hiszen tudja, legalábbis tudnia kellene, hogy szolgálatban lévő filozofunkulista vagyok. 
– Ismételje meg! 
– Hát nem tanúit halandzsatant? Atyám, hát mit tanítanak manapság az iskolában? De térjünk vissza a maga játszmájához: már nincs szükségem magára. – Jubal kikapcsolt, a készüléket pedig úgy állította be, hogy tíz percig mással beszéltet jelezzen. – Gyertek, gyerekeim – indult vissza a kényelmes helyére a medence mellett. Szólt Anne-nek, hogy legyen kéznél a tanúi köntöse, Mike-nak, hogy maradjon hallótávolságon belül, Miriamnek, a televifont illetően. Aztán lazított. 
Nem volt elégedetlen. Arra nem is számított, hogy rögtön elérheti a főtitkárt. Felderítése rámutatott az egyetlen gyönge pontra a főtitkárt körülvevő falon, s arra számított, hogy a Heinrich kapitánnyal történt szóváltását visszahívás követi majd magasabb szintről. 
Da ha nem, a gorombáskodás a titkosszolgálat kapitányával akkor is élvezetes volt, és melegséggel töltötte el. Harshaw úgy tartotta, hogy bizonyos tyúkszemek arra valók, hogy rájuk lépjenek, mert ettől fejlődik a faj, javul az általános jólét, csökken a hivatalnak ősi packázása; nyomban látta, hogy Heinrichnek ilyen tyúkszeme van. 
De vajon meddig várhat? Túl azon, hogy a “bombája” bármikor hatástalanodhat, hogy megígérte Jillnek, segít Caxton ügyében, újabb gond nyomasztotta: Duke eltűnt. 
Egy napra, vagy örökre, Jubal nem tudta. Duke ott volt a vacsoránál, a reggelinél nem mutatkozott. Harshaw emberei közül ezt senki sem vette észre, Duke nem hiányzott senkinek. 
Jubal a medence felé pillantott, ahol Mike megpróbálta tökéletesen utánozni Dorcas pár pillanattal korábbi ugrását, és rájött, hogy szándékosan nem érdeklődött reggel Duke hollétéről. Nem akarta megkérdezni Mike-ot, hol lehet Duke. Mert talán válaszolt volna. 
Nos, ezen csak egyféleképpen lehet segíteni. 
– Mike! Gyere ide. 
– Igen, Jubal. – A marsbeli ember kimászott a vízből, és úgy futott hozzá, mint valami lelkes kutyakölyök. Harshaw végigmérte, és úgy látta, legalább tíz kilóval lett több az érkezése óta, tisztán izomból. 
– Mike, nem tudod, hol van Duke? 
– Nem, Jubal. 
Nos, minden rendben. A fiú nem tud hazudni – de várjunk csak! Jubalnak eszébe jutott Mike komputerszerű viselkedése: mindig csak a feltett kérdésre válaszol... és Mike azt sem tudta, hová lett az a nyavalyás doboz, miután eltűntette. 
– Mike, mikor láttad utoljára Duke-ot? 
– Láttam Duke-ot fölmenni, amikor Jill meg én jöttünk le ma reggel reggelit csinálni. – Mike büszkén tette hozzá: – Segítettem főzni. 
– Akkor láttad Duke-ot utoljára? 
– Azóta nem látta Duke-ot, Jubal. Én büszkén égettem pirítóskenyeret. 
– Képzelem. Remek férj lesz belőled, ha nem vigyázol. 
– Ó, nagyon óvatosan égettem. 
– Jubal... 
– Tessék, Anne. 
– Duke korán reggelizett, és betűzött a városba. Azt hittem, tudod. 
– Azt hittem – rögtönzött Jubal –, hogy csak ebéd után megy. – Jubal egyszeriben megkönnyebbült. Nem mintha Duke jelentett volna neki valamit – szó sincs róla! 
Évek óta nem engedte, hogy emberi lény bármit is jelentsen neki – de zavarta volna. Legalábbis egy kicsit. 
Miféle törvényt sért, ha egy embert kilencven fokkal szembefordítanak minden mással? 
Ez nem gyilkosság, ameddig a kölyök önvédelemből tette, vagy másnak, mondjuk Jillnek a védelmében. Pennsylvania állam boszorkányságellenes törvénye alkalmazható lenne talán... csakhogy érdekes lenne látni, hogyan fogalmazzák meg a vádindítványt. 
Szó lehet polgárjogi mozgalomról. Vajon a marsbeli ember befogadása kimeríti-e “közbotrányokozás” fogalmát? Valószínűleg új törvényekre lesz szükség. Mike már fenekestül fölforgatta az orvostudományt és a fizikát, bár ezen tudományágak művelői eddig is tudatában voltak a káosznak. Harshaw emlékezett, mekkora tragédiát jelentett számos tudósnak a relativitás. Megemészteni nem tudták, végső haragjukban hát Einsteinhez folyamodtak. Zsákutca volt. A merev, régi gárda nem tehetett mást, mint hogy kihalt, átengedte a terepet az ifjabb elméknek. 
A nagyapja hasonló dolgokról mesélt az orvostudományban, amikor megjelent a baktériumelmélet. Az orvosok úgy szálltak sírba, hogy Pasteurt hazugnak, bolondnak vagy még rosszabbnak kiáltották ki – és meg sem vizsgálták a bizonyítékait, amelyeket az ő “józan eszük” képtelenségnek tartott. 
Nos, Mike nagyobb fölhördülést fog okozni, mint Pasteur meg Einstein együttvéve. Jut eszébe... 
– Larry! Hol van Larry? 
– Itt, főnök – szólalt meg a háta mögött a hangszóró. – Lenn a műhelyben. 
– Kezed ügyében a vészkapcsoló? 
– Persze. Azt mondtad, aludjak vele. Így teszek hát. 
– Szaladj ide, és a kapcsolót add át Anne-nek. Anne, tartsd a köntösödnél. 
A lány bólintott, Larry meg így felelt: 
– Rögtön, főnök. Megkezdődött a visszaszámlálás? 
– Csak gyere. – Jubal észrevette, hogy a marsbeli ember még ott áll előtte, mozdulatlanul, mint a szobor. Szobor? Hm... Jubal gondolkodott. Michelangelo Dávidja! Igen, a kutyakölyökszerű kéz és láb, az ünnepélyesen érzéki arc, a kócos, túlságosan hosszú haj. – Ennyi, Mike. 
– Igen, Jubal. 
De Mike várt. 
– Bánt valami, fiam? – kérdezte Jubal. 
– Amit láttam az átkozott-zajládában. Azt mondtad, beszéljünk róla. 
– Ó. – Harshaw-nak eszébe jutott a fosterita adás, és összerezzent. – Csakhogy azt nem átkozott-zajládának hívják. Sztereovíziós vevőkészülék a neve. 
– Nem átkozott-zajláda? – csodálkozott Mike. – Rosszul hallottalak? 
– Valóban átkozott zajos láda. De neked sztereovíziós vevőkészüléknek kell hívnod. 
– Sztereovíziós vevőkészüléknek fogom hívni. Miért, Jubal? Nem grokkolom. 
Harshaw sóhajtott. Túlságosan sokszor kellett már megmásznia ezt a lépcsőt. A Smith-szel folytatott összes beszélgetésében fölmerültek logikusan megmagyarázhatatlan emberi viselkedésformák, s a magyarázat kísérlete mindig rengeteg időt emésztett föl. 
– Én se grokkolom, Mike – vallotta be. – De Jill azt szeretné, ha így mondanád. 
– Megteszem, Jubal. Jill akarja. 
– Most mondd el, mit láttál és hallottál – és mit grokkolsz belőle. 
Mike minden szóra és képre emlékezni tudott a zajládából, a hirdetéseket is beleértve. Minthogy majdnem végzett már a lexikonnal, olvasott a “vallásról”, a “kereszténységről”, az “iszlámról”, a “júdaizmusról”, a “konfucianizmusról”, a “buddhizmusról” és ilyesmikről. Semmit sem grokkolt belőlük. 
Jubal megtudta a következőket: a) Mike nem tudta, hogy a fosterita istentisztelet vallásos esemény volt; b) Mike emlékezett mindarra, amit a vallásokról olvasott, de mivel nem értette, elraktározta későbbi elmélkedésre; c) Mike-nak igen zavaros elképzelései voltak arról, hogy mi a vallás, bár tudott rá kilenc különböző lexikonbeli meghatározást; d) a marsnyelvben egyetlen szó sem volt, amely ezen meghatározás bármelyikének megfelelt volna; e) a szokások, amelyekről Jubal azt mondta Duke-nak, hogy marsbeli “vallási szertartások”, nem azok, Mike számára ezek éppoly hétköznapinak számítottak, mint Jubalnak a fűszeres; f) marsnyelven képtelenség volt különválasztani az olyan emberi fogalmakat, amilyen a “vallás”, a “filozófia” meg a “tudomány” – és mint hogy Mike marsbeli módon gondolkodott, ő sem tudta ezeket megkülönböztetni egymástól. Számára mindez “tudás” volt az “öregektől”. Kétségről sosem hallott, sem kutatásról (egyikre sem volt marsnyelvi szó); bármely kérdésre választ lehetett kapni az öregektől, akik mindentudók és tévedhetetlenek, lett légyen szó a másnapi időjárásról vagy kozmikus ideológiáról. Mike egyszer látott egy időjárás-jelentést, ember-öregek üzenete a még testben lévők számára. Az Encyclopedia Britannica szerzőiről is hasonlót föltételezett. 
De ami a legrosszabb volt, Jubal megtudta, hogy Mike azt grokkolta a fosterita szertartásból, hogy két emberi lény hamarosan testetlenedni fog, hogy csatlakozzanak az emberöregekhez – és ettől Mike rettenetesen izgatott lett. Jól grokkolta? Mike tudta, hogy az angoltudása nem tökéletes, gyakran téved tudatlanságból, hiszen “még csak tojás”. De ezt jól grokkolta? Alig várta, hogy ember-öregekkel találkozzék, sok kérdése volt. Ez ilyen lehetőség lenne? Vagy sokat kell még tanulnia, amíg alkalmas lesz rá? 
Jubal megmenekült! Dorcas jött kávéval és szendvicsekkel. Jubal némán evett, ami Smith számára természetes volt, hiszen arra nevelték, hogy az evés a meditáció ideje. Jubal elhúzta az étkezést, hogy gondolkodhasson – és átkozta magát, amiért engedte Mike-ot sztereót nézni. De hiszen a fiúnak úgyis találkoznia kell a vallásokkal, ezen nem lehet segíteni, ha ezen az eszement bolygón fogja tölteni az életét. De a fene vigye, jobb lett volna várni, amíg Mike hozzászokik az emberi viselkedés furcsaságaihoz. És ne éppen a fosteriták lettek volna az elsők! 
Hithű agnosztikus lévén Jubal egy sorba sorolta az összes vallást a Kalahári busmanjainak animizmusától a legintellektuálisabb hitig. Ám némelyiket kevésbé szívelte a többinél, és az Új Megvilágosodás Egyháza különösen a bögyében volt. Ahogyan a fosteriták kijelentették, hogy tudásuk az egekkel való közvetlen kapcsolat eredménye, szemtelen türelmetlenségük, focimeccsre és nyári vásárra emlékeztető istentiszteleteik mélyen leverték. Ha már muszáj az embernek templomba menni, miért nem teszi méltósággal, mint a katolikusok, a keresztény tudomány hívői vagy a kvékerek? 
Ha Isten létezik (erről Jubalnak semleges véleménye volt), és ha azt kívánja, hogy imádják (amit Jubal valószínűtlennek, ám önnön tudatlanságára való tekintettel mégis lehetségesnek tartott), fölöttébb valószínűtlennek tetszett, hogy egy galaktikák teremtésére képes Isten kedvét lelje abban a kulabulában, amelyet a fosteriták “istentiszteletnek” neveztek. 
Ugyanakkor Jubál becsülettel elismerte, az is lehet, hogy a fosteriták birtokában van az Igazság, a tökéletes Igazság és csakis az Igazság. A mindenség enyhén szólva hülye egy hely... ám a reá vonatkozó legvalószínűtlenebb magyarázat a vakvéletlenre vonatkozó. Nem magyarázat, az az elképzelés, hogy elvont izékből “véletlenül” atomok lettek, amelyek “véletlenül” összeálltak “véletlenül” logikus törvények szerint működő valamivé, és némely konfigurációknak “véletlenül” öntudata támadt, és ezek közül kettő “véletlenül” a marsbeli ember meg az a kopasz vén fráter, akiben Jubal lakik. 
Nem, ő nem tudta elfogadni ezt a “véletlen” elméletet, bármilyen népszerű volt is magukat tudósoknak nevező pasasok körében. A vakvéletlen nem volt kellő magyarázat a mindenségre – a vakvéletlen nem volt kellő magyarázat a vakvéletlenre sem; az olvasztótégelyben nem lehetett benne az olvasztótégely. 
Hát akkor? A “legjelentéktelenebb hipotézis” sem volt különb; Occam beretvája sem tudta kettévágni az elsőrendű problémát, Isten elméjének a természetét (akár így is nevezheted, vén gazember; Isten neve nem káromkodás, s éppoly jó címke arra, amit nem ismersz, mint akármi más). 
Van-e alapja bármely elméletet a másik fölébe helyezni? Ha az ember semmit sem tud. Nem! Jubal beismerte, hogy hosszú élete során semmit sem értett meg a mindenség kérdéseiből. 
A fosteritáknak talán igaza van. 
De – emlékeztette magát dühösen – két dolog azért megmaradt: az ízlése meg a büszkesége. Ha a fosteritáknak monopóliuma van az Igazságra, ha a mennyország csupán a fosteriták előtt áll nyitva, akkor ő, Jubal Harshaw, úriember a kárhozat örökös kínját választja, amelyet az Új Megvilágosodást elutasító “bűnösöknek” ígérnek. Isten mezítelen arcát nem láthatja ugyan... de annyira jó még a látása, hogy megkülönböztesse a vele társadalmilag egyenrangúakat – és azok a fosteriták nem ütik meg a mércét.
De látta, hogyan vezették félre Mike-ot. A fosteriták meghatározott időpontban történő “mennybemenetele” úgy hangzott, mint az önkéntes “testetlenedés”, s abban Jubal nem kételkedett, hogy a Marson ez utóbbi a gyakorlat. Jubal sejtette, hogy a fosteriták gyakorlatára inkább a “gyilkosság” szó illett volna, ám ezt sosem bizonyították be, célozni is csak ritkán szoktak rá. Foster volt az első, aki menetrend szerint “ment a mennybe”, a megjósolt pillanatban halt meg; azóta a fosteritáknál ez a különös kegyelem jele... évek óta nem volt mersze egyetlen halottkémnek sem utánanézni az ilyen haláleseteknek. 
Nem mintha ez Jubalt érdekelte volna: a jó fosterita a halott fosterita. 
De nehéz lesz megmagyarázni. 
Semmi értelme halogatni, még egy csésze kávé sem teszi könnyebbé. 
– Mike, ki teremtette a világot? 
– Bocsát meg? 
– Nézz körül. Mindezt. A Marsot is. A csillagokat. Mindent. Téged, engem, mindenkit. Megmondták az öregek, ki csinálta? 
– Nem, Jubal – csodálkozott Mike. 
– És te nem gondolkodtál rajta? Honnan van a Nap? Ki tette az égre a csillagokat? Ki kezdte el? Az egészet, a világot, a mindenséget... hogy mi most itt beszélgethessünk. – Jubal elhallgatott, meglepődve magán. A maga agnosztikus módján akarta... de önkéntelenül követte jogászi beidegződését, becsületes ügyvédként jobb belátása ellenére, s megpróbálta támogatni azt a vallásos hitet, amely tőle idegen volt, de amelyet szerinte a legtöbb emberi lény elfogadott. Azon kapta magát, hogy akarva-akaratlanul a maga faja hagyományainak a védelmezője, bár maga sem tudta, mi ellen. Talán valami nem-emberi nézőpont ellen. – Hogyan válaszolnak az öregeitek az ilyen kérdésekre? 
– Jubal, nem grokkolom... hogy ezek kérdések. Sajnálom. 
– Mi? Nem grokkolom a válaszodat. 
Mike habozott. 
– Megpróbálom. De a szavak... nem... helyesek. Nincs “teremtés”. Nincs “tevés”. Mostanolás van. Világ van. Világ volt. Világ lesz. Most. 
– Ahogyan kezdetben volt, úgy van most, és úgy lesz mindörökké, a világ sosem ér véget... 
Mike boldogan mosolygott. 
– Grokkolod! 
– Nem grokkolom – morogta Jubal –, csak idézni próbálok valamiből, amit a mi, hm, egyik “öregünk” mondott. – Más megközelítéssel kívánt próbálkozni. A Teremtő Isten aspektusa nem volt jó kiindulási pontnak – Mike nem értette a Teremtés fogalmát. – Jubal maga sem értette. Már reges régen megállapodott magával, hogy a páros napokon a teremtett mindenségben hisz, a páratlanokon a saját farkába harapó, örök-és-nem-teremtett mindenségben, minthogy mindkét, tökéletesen paradox elmélet kikerülte a másik látszólagos ellentmondásait – a szökőévek szökőnapján viszont Jubal a tökéletes szolipszizmusnak hódolt. Mivel a kérdést ilymódon megválaszolhatatlannak nyilvánította, egy nemzedéknyi időn át nem is foglalkozott vele. 
Jubal elhatározta, hogy a legtágabb értelemzésében érinti a vallást, és az istenséggel meg aspektusaival majd később bajlódik. 
Mike elismerte, hogy a tudások különböző méretűek, a kis tudásoktól, amelyeket egy fióka is grokkolni tud a nagy tudásokig, amelyeket teljességükben csak az öregek grokkolnak. Csakhogy Jubal azon kísérlete, hogy határt húzzon a nagy tudások meg a kis tudások közé azzal, hogy a “nagy tudásokat” “vallási kérdéseknek” nyilvánítja, kudarcot vallott, mert Mike számára egyes vallási kérdések nem hatottak kérdésnek (például a “Teremtés”), mások “kis” kérdéseknek tetszettek számára, amelyekre még egy fióka is tudja a választ – például az életre a halál után. 
Jubal hagyta tehát, inkább az emberi vallások sokféleségéről kezdett beszélni. Elmagyarázta, hogy az emberek sok száz módon tanítják a “nagy tudásokat”, mindegyiknek mások a válaszai, és csak azokat tartja az igazságnak. 
– Mi az az “igazság” – kérdezte Mike. (“Mi az Igazság?” – kérdezte egy római bíró, és mosta kezeit. Jubal azt kívánta, bárcsak ő is ezt tehetné.) 
– A válasz az igazság, ha helyesen beszélsz, Mike. Hány kezed van? 
– Két kéz. Két kezet látok – helyesbített Mike. Anne fölpillantott az olvasásból. 
– Hat héten belül tanút tudnék faragni belőle. 
– Csönd, Anne. Így is éppen elég nehéz. Mike, helyesen beszéltél. Két kezem van. A válaszod az igazság. És ha azt mondtad volna, hogy hét kezem van? 
– Nem grokkolom, hogy azt mondhattam volna – felelte zavartan Mike. 
– Nem, nem tehetted volna. Nem szóltál volna helyesen, a válaszod nem lett volna igazság. De, Mike – jól figyelj –, minden vallás azt állítja, hogy az az igazság, hogy helyesen szól. A válaszaik mégis annyira különböznek, amennyire a két kéz a héttől. A fosteriták ezt mondják, a buddhisták azt, a muzulmánok megint mást – sok-sok válasz, és mind különböző. 
Mike szemlátomást erőlködött. 
– Mind helyesen szól? Jubal, nem grokkolom. 
– Én sem. 
A marsbeli ember kínlódni látszott, aztán elmosolyodott. 
– Megkérdem a fosteritákat, hogy kérdezzék meg a ti öregeiteket, akkor tudni fogjuk, fivérem. Hogyan tegyem? 
Néhány perccel később Jubal azon kapta magát, utálkozva, hogy ígéretet tett Mike-nak, hogy összehozza valami fosterita fejessel. Képtelen volt megdönteni Mike azon hitét is, hogy a fosteriták kapcsolatban állnak az ember-öregekkel. Mike-nak az volt a baja, hogy nem tudta, mi a “hazugság” – a “hazugság” és a “valótlanság” meghatározása grokkolatlanul raktározódott el a tudatában. Az ember csupán véletlenül “beszélhet helytelenül”, így a fosterita szertartást is szóról szóra elhitte. 
Jubal megpróbálta elmagyarázni, hogy az összes emberi vallás azt állítja magáról, hogy kapcsolatot tart fenn az öregekkel, a válaszaik mégis különbözőek. 
Mike türelmesen kínlódott.
– Jubal fivérem, próbálom... de nem grokkolom, hogyan lehet ez helyes beszéd. A mi népünknél az öregek mindig helyesen beszélnek. A te népednél... 
– Várj, Mike. 
– Bocsát meg? 
– Amikor azt mondtad, “a mi népünknél”, a marslakókról beszéltél. Mike, te nem vagy marslakó; ember vagy. 
– Mi az az “ember”? 
Jubal fölnyögött. Biztos volt benne, hogy Mike tudna meghatározást idézni lexikonokból. A fiú mégsem kérdezett soha semmi bosszantót, mindig csak újabb információt kívánt – és arra számított, hogy Jubal meg tudja neki adni. 
– Én ember vagyok, te ember vagy, Larry ember. 
– És Anne nem ember? 
– Hm... Anne is ember, nőstény ember. Nő. (– Kösz, Jubal. – Kuss, Anne.) 
– A csecsemő ember? Láttam képeket az átko... – a sztereovízióban. A csecsemő nem olyan, mint Anne, Anne nem olyan, mint te. És te nem vagy olyan, mint én. A csecsemő emberfióka? 
– Igen... a csecsemő emberfióka. 
– Jubal... azt hiszem, grokkolom, hogy a mi népünk... a “marslakók”... emberek. Nem formára. A forma nem ember. Az ember a grokkolás. Jól beszélek? 
Jubal elhatározta, hogy kilép a Filozófiai Társaságból, inkább hímezni fog helyette: Mi az a “grokkolás”? Már egy hete használta a szót – és nem grokkolta. De mi az “ember”? Tollatlan kétlábú? Isten hasonmása? Vagy a tautológikus meghatározás szerint “a legalkalmasabb túlélésének” véletlen eredménye? A halál meg az adók örököse? A marslakók szemlátomást legyőzték a halált, és nincs pénzük, tulajdonuk, sem emberi értelemben vett kormányzatuk – hogyan lehetnének hát adóik? 
A fiúnak mégis igaza volt, az “ember” meghatározásában a formának nincs szerepe, ahogyan lényegtelen a bort tartalmazó palack. Az embert akár ki is vehetik a palackjából, ahogyan az oroszok megmentették annak a szerencsétlennek az életét, akinek üvegbe tették az agyát, és teleszerelték drótokkal, mint valami telefonközpontot. Atyám, milyen rettenetes tréfa! Vajon értékelni tudta-e szegény ördög a humorát? 
No de a marslakók szempontjából miképpen különbözik az ember a többi állattól? Vajon meghatódik-e a levitációra (s ki tudja, még mi mindenre) képes faj a mérnöki elme eredményeitől? S ha így van, vajon melyik nyerne első díjat: az asszuáni gát vagy egy ezerméternyi korallzátony? Az ember öntudata? Merő önhittség. Semmi sem bizonyítja, hogy az ámbráscetek vagy a kaliforniai óriásfenyők nem különb költők és poéták az embernél. 
Egyetlen terület volt, ahol az embert nem lehetett fölülmúlni; rendkívüli és korlátlan találékonyságot tanúsított abban, hogy hogyan lehet megölni, rabságba hurcolni, zaklatni és mindenféleképpen gyötörni egyik embernek a másikat. Az ember önmaga legkomiszabb vicce volt. A humor legalapvetőbb melegágya... 
– Az ember az az állat, amelyik nevet – felelte Jubal. 
Mike ezt megfontolta. 
– Akkor én nem vagyok ember. 
– Micsoda? 
– Én nem nevetek. Hallottam nevetést, és megijesztett. Aztán grokkoltam, hogy nem bánt. Próbáltam megtanulni... – Mike hátravetette a fejét, és rekedt kacajt hallatott. 
Jubal befogta a fülét. 
– Hagyd abba! 
– Hallottad – mondta szomorúan Mike. – Nem tudom helyesen csinálni. Tehát nem vagyok ember. 
– Egy pillanat, fiam. Még nem tanultad meg... és erőlködéssel sosem is fogod. De megtanulod, ígérem. Ha eléggé sokáig fogsz élni közöttünk, egy napon rájössz, hogy mennyire mulatságosak vagyunk – és nevetni fogsz. 
– Fogok? 
– Fogsz. Ne aggódj, majd megjön magától. Hiszen a marslakó is nevetne rajtunk, fiam, mihelyt grokkolna minket. 
– Fogok várni – hagyta rá jámboran Smith. 
– És amíg vársz, ne feledd, hogy ember vagy. Az vagy. Ember, akit asszony szült és bajra szült... és egy napon ezt teljességében grokkolni fogod, és nevetni fogsz... mert az az ember az az állat, amelyik önmagán nevet. A marslakó barátaidnál nem tudom, hogy van ez. De grokkolom, hogy talán “emberek”. 
– Igen, Jubal. 
Harshaw azt hitte, vége a beszélgetésnek, és megkönynyebbült. Azóta a réges régi nap óta nem volt ilyen zavarban, amikor az apja mesélt neki arról, hogyan van ez a madaraknál meg a méheknél meg a virágoknál – persze túlságosan későn. 
Csakhogy a marsbeli ember még nem végzett. 
– Jubal fivérem, te voltál engemet kérdő, “ki teremtette a világot”, és nekem nem voltak szavaim, mert nem grokkoltam, hogy ez kérdés. Gondolkodtam szavakon. 
– És? 
– Te mondtad nekem, “Isten teremtette a világot”. 
– Nem, nem! – tiltakozott Harshaw. – Azt mondtam neked, hogy a vallások, többek között, azt mondják, “Isten teremtette a világot”. Mondtam, hogy én nem grokkolom a teljességet, de az “Isten” szót szokták használni. 
– Igen, Jubal – helyeselt Mike. – A szó “Isten”. – És hozzátette: – Hiszen grokkolod. 
– Be kell vallanom, hogy nem grokkolom. 
– Grokkolod – ismételte határozottan Smith. – Én magyarázza. Te grokkolod. Anne grokkolja. Én grokkolom. A lábam alatt a füvek grokkolják boldog szépségben. De szükségem volt a szóra. A szó Isten. 
– Folytasd. 
Mike diadalmasan mutatott Jubalra. 
– Te vagy Isten! 
Jubal arcul csapta magát. 
– Jézusom! Mit tettem? Nézd csak, Mike, nyugalom! Nem értettél meg. Sajnálom. Nagyon sajnálom! Felejtsd el, amit mondtam, majd máskor újra elkezdjük. De... 
– Te vagy Isten – ismételte ünnepélyesen Mike. – Az, ami grokkol. Anne Isten. Én vagyok Isten. A boldog füvek Isten. Jill mindig szépségesen grokkol. Jill Isten. Minden formálás és alkotás és teremtés együtt... – hörgött valamit marsnyelven, és mosolygott. 
– Jól van, Mike. De várjunk ezzel. Anne! Megjegyezted ezt? 
– Naná, főnök. 
– Mondd szalagra. Dolgoznom kell rajta. Ez nem maradhat fölhasználatlanul. Muszáj... – Jubal fölpillantott. – Jaj, Istenem! Főhadiszállás, mindenki! Anne! Helyezd készenlétbe a pánikkapcsolót, és az Isten szerelmére, tartsd rajta az ujjad; talán mégsem jönnek ide. – Ismét fölpillantott, a dél felől közeledő két légi kocsira. – Félek, hogy mégis. Mike! Rejtőzz el a medencében! Ne feledd, mit mondtam, a legmélyebb részén, és maradj ott, csöndben, föl ne gyere, amíg érted nem küldöm Jillt. 
– Igen, Jubal.
– Rögtön! Mozogj! 
– Igen, Jubal. – Mike futott néhány lépést, a vízbe ugrott, és eltűnt. A térde egyenes volt, a lábujjai lefeszítve, a két lába egymás mellett. 
– Jill! – kiáltotta Jubal. – Ugorj be, és mássz ki. Te is, Larry. Ha bárki látta volna, össze akarom zavarni, hogy hányan is használják a medencét. Dorcas! Mássz ki gyorsan, gyermekem, és ugorj be újra. Anne... Nem, nálad a pánikkapcsoló. 
– A köpenyemmel együtt a medencéhez mehetek. Főnök, késleltessem a kapcsolást? 
– Hm, harminc másodpercig. Ha leszállnak, vedd föl a tanú-köntösödet, és tedd a gombra ismét az ujjad. Aztán várj... és ha magamhoz hívlak, engedd föl a ballont. Nem merek “farkast” kiáltani, amíg... – Eltakarta a szemét. – Az egyik leszáll... és rendőrjárgánynak látszik. A fenébe, azt hittem, tárgyalni fognak. 
Az első jármű egy darabig lebegett, aztán leszállt a medence mellett a kertben, a másik alacsonyan körözött. Jókora szállítójárművek voltak, rajtuk stilizált kis földgömb: a szövetség jelképe. 
Anne letette a rádiókapcsolót, gyorsan fölvette hivatalos öltözékét, ismét fölmarkolta a kapcsolót, és a gombra tette az ujját. Amint az első járgány leszállt, már nyílt is az ajtaja, és Jubal egy pekingi palotakutya harciasságával száguldott felé. 
– Viszed azt az istenverte szemetet a rózsáimról?! – harsogta. 
– Jubal Harshaw? – kérdezte a járműből kilépő férfi. 
– Mondja meg annak az ökörnek, hogy emelje föl azt a tragacsot, és vigye hátrább! Ki a kertből, a fűre! Anne! 
– Jövök, főnök. 
– Jubal Harshaw, parancsom van... 
– Nem érdekel, ha az angol király küldte is; el azzal a tragaccsal a virágaimról! Mert, Isten engem úgy segéljen, beperelem... – Jubal a férfira pillantott, mintha csak most látná. – Ó, szóval maga az – mondta keserű megvetéssel. – Maga ostobának született, Heinrich, vagy tanulnia kellett? Mikor tanult röpülni az az egyenruhás kanszamár? 
– Kérem, nézze meg ezt a parancsot – mondta türelmesen Heinrich kapitány. – Aztán... 
– Vigye a kis kocsiját a virágaimról, mert olyan polgárjogi pert akasztok a nyakába, hogy rámegy a nyugdíja! 
Heinrich habozott. 
– De rögtön! – ordította Jubal. – És szóljon azoknak a kiszálló barmoknak, hogy nézzenek a lábuk elé! Az a lapátfogú hülye egy megfizethetetlen Elizabeth M. Hewitt-ton áll! 
Heinrich elfordult. 
– Emberek... vigyázzanak a virágokra. Paskin, áll az egyiken. Rogers! Emelje föl a járgányt, és tegye le a kerten túl. – Harshaw-hoz fordult. – Elégedett? 
– Ha odébb viszi... de akkor is megfizettetem a káromat. Lássuk az igazolványát... mutassa meg az igaz tanúnak, és mondja meg hangosan a nevét, a rangját, a szervezete nevét és a bérlista számát. 
– Tudja, ki vagyok. És parancsom van... 
– Nekem meg arra van parancsom, hogy puskával fésüljek választékot a hajába, ha nem törvényesen jár el! Én nem tudom, kicsoda maga. Hasonlít valami seggfejre, akit a televifonon láttam, de én nem tudom azonosítani. Magának kell azonosítania magát, méghozzá előírás szerint. Világ törvénykönyv, 1602-es bekezdés, II. rész, mielőtt parancsot adna át. És ez vonatkozik ezekre a majmokra is meg a járgánytvezető ősemberre is. 
– Rendőrtisztek, akik az én utasításomra járnak el. 
– Én ugyan nem tudom, hogy azok. Bérelhették is ezeket az ócska kacatokat a jelmezkölcsönzőből. A törvény betűje, uram! Maguk betolakodtak az én váramba! Maga azt mondja, rendőrtiszt, és parancsa van erre a behatolásra. Én pedig azt mondom, illetéktelen behatolók, amíg nem bizonyítják az ellenkezőjét... Ezért szuverén jogom erőszakot alkalmazni, hogy eltávolítsam magukat – amit három másodpercen belül el is kezdek. 
– Nem tanácsolom. 
– Hogy jön maga ahhoz, hogy tanácsoljon? Ha bajom esnék, amint érvényesíteni próbálom a jogaimat, akkor a maga tette előre megfontolt támadásnak minősül – méghozzá életveszélyes fegyverekkel, ha azok az öszvérek valóban puskával hadonásznak, mert úgy néznek ki. Mind a polgári, mind a büntető törvénykönyv értelmében fasírozottat csinálok magából: – Jubal fölemelte vézna öklét, és megfenyegette a tisztet. – Takarodjanak a birtokomról! 
– Várjon, doktor. A maga szabályai szerint játszunk. – Heinrich feje vöröslött, de halkan, fegyelmezetten beszélt. Átnyújtotta az igazolványát, Jubal megnézte, majd visszaadta, hogy Heinrich Anne-nek is mutassa meg. Ezután Heinrich megmondta a teljes nevét meg azt, hogy rendőrkapitány a Szövetségi Különleges Szolgálatnál és közölte a bérlista számát. Aztán Heinrich merev parancsaira a pilóta meg a kommandósok is sorra átestek ezen a szertartáson. 
Amikor végeztek, Jubal bűbájosán fordult Heinrichhez. 
– És most, kapitány úr, miben segíthetek? 
– Letartóztatási parancsom van Gilbert Berquist ellen, amelyben ezt a birtokot, ennek az épületeit és a területét jelölik meg. 
– Mutassa meg nekem, aztán a tanúnak. 
– Úgy lesz. Van még egy, az előzőhöz hasonló parancsom Gillian Boardman ellen. 
– Kicsoda? 
– Gillian Boardman. A vád emberrablás. 
– Te jó ég! 
– Van egy Hector C. Johnson ellen... egy Valentine Michael Smith ellen... és egy maga ellen, Jubal Harshaw. 
– Ellenem? Már megint az adó? 
– Nem. Bűnrészesség ebben és abban... orgazdaság másban... és magam tartóztatom le, ha a parancs nem elég, amiért akadályozza az igazságszolgáltatást. 
– Ugyan már, kapitány! Én igazán kezes vagyok, amióta igazolta magát, és a lehető legtörvényesebben viselkedik velem. Ez továbbra is így lesz. No persze azért beperelem... de a közvetlen fölötteseit meg a kormányt is az az előtti törvénytelen eljárásukért... és nem állok el semmiféle jogomtól és visszkereseti jogomtól mindazokra vonatkozóan, amit ezután fognak tenni. Hmmm... szép kis lista. Már értem, miért jöttek két kocsival. Csakhogyjaj nekem! – itt valami nem stimmel. Ezt a, hm, hogy is hívják, Mrs. Barkmannt, amint látom, azzal vádolják, hogy elrabolta ezt a Smith nevű fickót... akit viszont a másik parancsban azzal vádolnak, hogy ő szökött meg az őrizetből. Teljesen összezavarodtam. 
– Mindkettő. A fickó megszökött, a nő elrabolta. 
– Nem túlságosan bonyolult ez így? Mármint egyszerre a kettő? Aztán miféle vád alapján tartották őrizetben a pasast? A parancsban nem látom. 
– Honnan a fenéből tudnám? Megszökött, ez minden. Szökésben van. 
– Jó ég! Azt hiszem, föl kell majd ajánlanom a tanácsaimat valamennyiüknek. Érdekes eset. Ha hiba történt – vagy hibák –, annak számos következménye lehet. 
Heinrich hidegen vigyorgott. 
– Nem lesz könnyű dolga. Mert maga is sitten lesz. 
– De nem sokáig, bízom benne. – Jubal fölemelte a hangját, és a ház felé fordult. – Azt hiszem, ha Holland bíró úr figyelt, mindannyiunk számára igen gyorsan megszületik az ítélet, miszerint bírói parancs nélkül nem foszthatnak meg minket a személyes szabadságunktól. És ha véletlenül erre járna az Associated Press hírügynökség egyik futára, arra sem kellene időt vesztegetnünk, hogy kiderítsük, hová kell továbbítani az ilyen okiratot. 
– A zugügyvéd beszél magából, Harshaw. 
– Ez hitelrontás, uram. Ezt is megjegyzem. 
– Nem sokra megy vele. Magunkban vagyunk. 
– Igazán? 

XV.

Valentine Michael Smith a zavaros víz legmélyére úszott, az ugródeszka alá, és letelepedett a fenékre. Nem tudta, miért mondta a vízfivére, hogy rejtőzzön el; azt sem tudta, hogy rejtőzködik. Jubal csak annyit mondott, hogy ezt tegye, és maradjon ott, amíg Jill érte nem megy; neki ennyi elég volt. 
Összegömbölyödött, kiengedte a tüdejéből a levegőt, lenyelte a nyelvét, kifordította a szemét, lelassította a szívverését, és gyakorlatilag “halott” lett, csak nem testetlenedett. Úgy határozott, hogy megnyújtja időérzékét, amíg a másodpercek órának hatnak, mert sok meditálni valója volt. 
Ismét nem sikerült elérnie a tökéletes megértést, a kölcsönösen egymásba olvadó összhangot – a grokkolást –, amelynek vízfivérek között lennie kell. Tudta, hogy ő hibázott, mert helytelenül használta ezt a furcsán variálható embernyelvet, hiszen Jubal mérges lett. 
Tudta, hogy emberfivérei károsodás nélkül viselik el az erőteljes érzelmeket, Smith-t mégis elkeserítette, hogy fölmérgesítette Jubalt. Úgy tetszett neki, hogy végre grokkolt egy igen nehéz emberi szót. Pedig tudhatta volna, hiszen már amikor Mahmoud fivére felügyeletével tanult, fölfedezte, hogy a hosszú emberi szavak ritkán változtatják az értelmüket, ám a rövidek csalókát, megfoghatatlanul változnak. Legalábbis így grokkolta. A rövid emberi szavak olyanok voltak, mintha késsel próbálta volna fölemelni a vizet. 
Ez igen rövid szó volt. 
Smith mégis úgy érezte, hogy helyesen grokkolta az emberek “Isten” szavát – a zavarodás attól támadt, hogy nem sikerült jól megválasztania a többi szavakat. A fogalom oly egyszerű, oly elemi, oly szükséges volt, hogy egy fióka is képes lett volna elmagyarázni – marsnyelven. Nehéz volt olyan emberi szavakat találnia azonban, amelyek segítségével helyesen szólhatott, amelyek teljességében azt fejezték ki, amit a maga nyelvén mondani akart. 
Csodálkozott azonban, hogy ennyire nehéz elmondani, akár angolul is, hiszen ezt a valamit mindenki tudta... másként elevenen grokkolnák. Talán inkább az ember-öregeket kellene megkérdeznie, ahelyett, hogy a sikamlósan változó jelentéstartalmakkal küszködik. Ha így van, meg kell várnia, amíg Jubal elintézi, hiszen ő még csak tojás. 
Futó bánatot érzett, amiért nem éri az a megtiszteltetés, hogy jelen lehet Art fivér és Dottie fivér testetlenedésénél. 
Aztán hozzálátott átismételni magában az Angol Nyelv Új Nemzetközi Webster Szótárát, harmadik kiadás, kiadták a Massachusetts állambeli Springfieldben. 
Smith-t a messzi távolból hirtelen az a kellemetlen tudat térítette magához, hogy vízfivérei bajban vannak. Megállt tehát a sör meg a sörbet között, hogy eltűnődjön ezen. Hagyja el az élet vizét, és csatlakozzon hozzájuk grokkolni, osztozni a bajukban? Odahaza ez nem lenne kérdés; a bajban osztozni kell, örömteli közelségben. 
Ám Jubal azt mondta, várjon. 
Fölidézte Jubal szavait, összevetette őket más emberi szavakkal, hogy vajon helyesen grokkolta-e. Nem, helyesen grokkolta. Várnia kell, amíg jön Jill. 
Mégis olyan nyugtalan volt, hogy képtelen lett volna visszatérni a szóvadászathoz. Végül ötlete támadt, amelyben annyi derűs merészség volt, hogy beleremegett volna, ha a teste olyan állapotban van. 
Jubal csak azt mondta, hogy vigye a testét a víz alá, és hagyja ott, amíg Jill érte megy... de mondotta-e Jubal, hogy neki magának együtt kell várakoznia a testével? 
Smith ezen hosszan gondolkodott, tudván, hogy a sikamlós angol szavak tévútra vihetik. Arra az eredményre jutott, hogy Jubal nem parancsolta meg neki, hogy maradjon a testével... így kiutat talált a rosszból, hogy nem osztozott fivéreivel a bajban. 
Smith tehát elhatározta, hogy sétál egyet. 
Elképedt a tulajdon vakmerőségétől, mert ugyan csinálta már, de még sosem “szólózott”. Mindig vele volt egy-egy öreg, figyelte gondoskodott róla, hogy a teste biztonságban legyen, hogy ő ne tévedjen el, vele maradt, amíg visszatért a testéhez. 
Most nem volt öreg, aki segítse. Ám Smith hitt benne, hogy képes egyedül is megtenni, méghozzá úgy, hogy a mestere is büszke lehetne rá. Tehát gondosan ellenőrizte testének minden részét, nehogy baja essék, amíg ő távol van, óvatosan kilépett belőle, s önmagának csupán azt a csöppnyi töredékét hagyta hátra, amelyre őrzőként szükség volt. 
Fölállt, megtorpant a medence szélén, eszébe jutott, hogy úgy kell viselkednie, mintha vele lenne a teste, hogy megvédje az eltévedéstől, nehogy szem elől tévessze a medencét, a testét, mindent, s ismeretlen helyre tévedjen, ahonnan nem talál vissza. 
Smith körülnézett. 
Egy jármű szállt le a kertben, s az alatta lévő lények fölpanaszolták sérüléseiket, felháborodásukat. Vajon ez volt az a baj, amelyet érzett? A füvek arra valók, hogy járjanak rajtuk, a virágok meg a bokrok nem – ez rossz dolog. 
Nem, több rossz dolog is volt. Egy férfi lépett ki a járműből, az egyik lába már a földet érte, és Jubal rohant felé. Smith érezte a haragot, amelyet Jubal áraszt az idegen felé, a dühödt indulathullámot, amelyet ha egy marslakó árasztott volna egy másik marslakó felé, mindketten testetlenedtek volna. 
Smith megjegyezte, hogy ezen gondolkodni kell, s ha ez itt csúcspont és szükségszerűség, segítenie kell fivérének. Aztán a többiekre pillantott. 
Dorcas éppen kimászott a medencéből; zaklatott volt, de nem nagyon; Smith érezte, hogy a lány bízik Jubalban. Lány akkor kapaszkodott ki a medence szélére, a testéről vízcsöppek hulltak a levegőbe. Larry izgatott, de elégedett volt, tökéletesen bízott Jubalban. Miriam Larry közelében tartózkodott, az érzelmei félúton voltak Dorcas és Larry érzelmei között. Anne a közelben állt rajta az a hosszú, fehér köntös, amelyet egész nap magával hordott. Smith nem teljesen grokkolta a lány érzéseit; egy marsbeli öreg hűvös, meg nem alkuvó fegyelmét érezte benne. Ez meglepte, hiszen Anne mindig lágy volt, gyöngéd, és melegen barátságos. 
Smith látta, hogy Anne nagyon figyeli Jubalt, és kész segíteni neki. És Larry is... meg Dorcas és Miriam: Az empátia föllobbanásában Smith megértette, hogy ezek mind Jubal vízfivérei – ezért az övéi is. Vakságának elmúlása úgy megrendítette, hogy kis híján elvesztette az irányérzékét. Lecsillapította magát, s megállt, hogy dédelgesse és dicsérje őket, együtt és egyenként. 
Jill fél karral kapaszkodott a medence peremébe, és Smith tudta, hogy a lány az imént lent volt ellenőrizni, hogy az ő teste biztonságban van-e. Smith ennek tudatában volt akkor... de most érezte, hogy Jillt nem csupán az ő biztonsága nyugtalanította; Jill más és nagyobb bajt is érzett, s ezen nem enyhített a tudat, hogy a védence biztonságban van az élet vizében. Ez nagyon fölzaklatta Smith-t, el is határozta, hogy odamegy a lányhoz, és tudatja vele, hogy vele van, osztozik a bajában. 
Meg is tette volna, ha nem munkál benne valami enyhe bűntudat: nem volt benne biztos, hogy Jubal úgy akarta-e, hogy ő itt mászkáljon, miközben a teste a medencében van. Azzal békítgette magát, hogy fivérei bajában osztozik, de csak akkor ad majd hírt a jelenlétéről, ha szükség lesz rá. 
Smith ezután a járműből kilépő férfira fordította a figyelmét, érezte az érzelmeit, és visszariadt tőlük, de kényszerítette magát, hogy gondosan megvizsgálja a férfit, kívül-belül. A derekára kötött, formázott zsebben pisztoly volt nála. Smith majdnem biztos volt benne, hogy pisztoly. Alaposan megvizsgálta, összehasonlította az addig látott pisztolyokkal, ellenőrizte a meghatározás értelmében, amelyet az Angol Nyelv Új Nemzetközi Webster Szótárában olvasott, harmadik kiadás, kiadták a Massachusetts állambeli Springfieldben. 
Igen, pisztoly volt, nemcsak alakjában, de a teljes valóját átható rosszaságában is. Smith belenézett a csövében, hogy hogyan is működik, és rosszaság nézett vissza rá. 
Fordítsa el, és küldje máshová a rosszaságával együtt? Még mielőtt a férfi teljesen kilép a járműből? Smith érezte, hogy ezt kellene tennie... ám Jubal egyszer azt mondta neki, hogy csak akkor tegye ezt a pisztollyal, ha ő szól. 
Megértette, hogy valóban a szükségszerűség csúcspontjáról van szó... de eltökélte, hogy addig egyensúlyoz a csúcsponton, amíg nem grokkol mindent – hiszen Jubal esetleg tudta, hogy csúcspont közeledik, s azért küldte őt a víz alá, hogy visszatartsa a helytelen cselekvéstől. 
Várni fog... de ezt a pisztolyt szemmel tartja. Mivel nem korlátozta a szeme, s szükség esetén egyszerre láthatott mindent, figyelte a pisztolyt és a férfit akkor is, amikor a férfi bement a járműbe. 
Ennyi rosszaságot el sem tudott képzelni! Odabenn más férfiak voltak, és egy kivételével mind az ajtóhoz tódultak. A gondolataik úgy bűzlöttek, akár egy khaugha-horda, amikor védtelen nimfára támad... és mindegyik tartott a kezében valamit, amiből áradt a rosszaság. 
Smith tudta, mondta is egyszer Jubalnak, hogy a külalak nem meghatározó tényező, túl kell menni a formán a lényegig, hogy valamit grokkolni lehessen. Az ő népének egyedei őt jelentősebb külalakot öltöttek egymás után: tojás, nimfa, fióka, felnőtt – és öreg, amelynek nincs külalakja egyáltalán. Az öreg lényege azonban már a tojásban benne volt. 
Ezek a valamik pisztolynak látszottak. Smith mégsem föltételezte automatikusan, hogy azok, hanem gondosan megvizsgált egyet. Nagyobb volt minden addig látott pisztolynál, az alakja is más volt, a részletei egészen mások. 
Pisztoly volt mégis. 
A többit is megvizsgálta éppen olyan alaposan. Pisztolyok voltak. 
Az egyetlen még mindig ülő férfira is kis pisztoly volt erősítve. 
A kocsiba két hatalmas pisztoly volt beleépítve meg más dolgok, amelyeket Smith nem tudott grokkolni, de rosszaságot érzett bennük. 
Fontolóra vette, hogy a kocsit tartalmával együtt elirányítja máshová. De túl azon, hogy ösztönösen utált élelmet pocsékolni, tudta, hogy nem grokkolja, mi történik. Okosabb lassan mozdulni, nagyon figyelni, és csak a csúcspontnál segíteni és osztozni a bajban Jubal vezetése mellett... és ha a helyes cselekvés az, hogy passzív marad, visszatérni a testébe a csúcspont elmúltával, és később mindent megbeszélni Juballal. 
Kiment a kocsiból, várt, hallgatott és figyelt. 
A kocsiból először kiszálló férfi olyan dolgokról beszélt Juballal, amelyeket Smith grokkolas nélkül raktározott el; meghaladták a tapasztalatait. A többiek kiszálltak, szétoszlottak; Smith is szétosztotta a figyelmét, hogy mindet szemmel tartsa. A kocsi fölemelkedett, hátrafelé mozgott, újra megállt, ettől megkönnyebbültek azok a lények, amelyeken addig ült; Smith grokkolt velük, enyhíteni próbálta sebeiket. 
Az első férfi papírokat adott Jubalnak, aztán a papírokat Anne kapta. Smith együtt olvasta őket a lánnyal. Fölismerte, hogy a szóalakok a gyógyítás és az egyensúly emberi szertartásaival kapcsolatosak, de minthogy ezekkel a szertartásokkal csupán Jubal jogi könyveiben találkozott, nem próbálta grokkolni a papírokat, hiszen Jubalt sem izgatták – a rossz másutt volt. Örömmel ismerte föl a saját embernevét két papíron; az olvasásakor mindig különös izgalmat érzett, mintha egyszerre lenne két helyen, ami persze csak az öregek számára lehetséges. 
Jubal és az első férfi a medence felé tartottak, Anne szorosan a nyomukban. Smith ellazította az időérzékét, hogy gyorsabban menjenek, s csupán annyira tartotta széthúzva, hogy képes maradjon egyszerre figyelni az összes embert. Két férfi közrefogta a kis csoportot. 
Az első férfi megállt Smith barátai közelében a medencénél, rájuk nézett, fényképet vett elő a zsebéből, megnézte, Jillre nézett. Smith érezte, hogy a lányban növekszik a félelem, és igen éber lett. Jubal azt mondta neki: “Védd meg Jillt. Ne törődj az élelempocsékolással. Ne törődj semmivel. Védd meg Jillt.” 
Minden körülmények között meg fogja védeni Jillt, még akkor is, ha helytelenül cselekedne. De jó volt Jubal utasítására hagyatkozni; így Smith elméje osztatlan és zavartalan maradt. 
Amikor az első férfi Jillre mutatott, és a két kísérő a lány felé sietett nagy rosszat hordozó pisztolyával, Smith a hasonmásán át feléjük nyújtotta a kezét, s megadta nekik azt a csöppnyi fordulatot, amelytől eltűntek. 
Az első férfi csak bámulta a hűlt helyüket, majd a pisztolyáért nyúlt – és eltűnt ő is. 
A többi négy fölzárkózott. Smith nem akarta elfordítani őket is. Érezte, hogy Jubal örülne, ha csupán megállítaná őket. Csakhogy megállítani valamit, akár csak egy hamutartót is, munka és Smith nem volt a testében. Egy öreg persze meg tudta volna oldani, ám Smith csak azt tette, amit tudott, amit tennie kellett. 
Négy piciny érintés – és eltűntek. 
Erős rosszat érzett a földön álló kocsiból, hát odament gyors döntést grokkolt, és eltűnt a kocsi pilótástól. A második kocsi leszállni készült. 
Smith a végtelenségig széthúzta az időt, bement a levegőben lévő kocsiba, grokkolta, hogy a jármű dugig van rosszal... és a semmibe taszította. Aztán visszatért a medencénél lévő csoporthoz. 
A barátai izgatottak voltak; Dorcas zokogott, Jill átkarolta, nyugtatgatta. Egyedül Anne-t nem érintették a Smith körött hullámzó, izzó érzelmek. Ám a rossz eltűnt, teljesen és vele a baj is, amely megzavarta Smith-t a meditációjában. Smith tudta, hogy Jill mindenkinél gyorsabban meg fogja gyógyítani Dorcast – Jill mindig teljességében grokkolta a sérelmet és rögtön. Smith-t fölzaklatták a körötte tomboló érzelmek, nyugtalanította, hogy a csúcspont idején talán nem mindenben cselekedett helyesen – vagy Jubal így grokkolja –, úgy gondolta tehát, hogy most már elmehet. Visszasurrant a medencébe, megtalálta a testét, grokkolta, hogy olyan állapotban van, ahogyan hagyta, és visszabújt belé. 
Megpróbálta értékelni a csúcspont történéseit. De túlságosan újak voltak számára, még nem tudta átölelni őket, nem tudta dédelgetni és dicsérni a férfiakat, akiket el kellett mozdítania. Ezért vidáman visszatért az előbbi feladatához. “Sör”... “Sörbet”... 
Már túljutott a “tintán”, és át akart térni a “tintahalra” amikor Jillt érezte közeledni. Kiköpte a nyelvét, fölkészítette a testét, mert tudta, hogy Jill fivére nem tud sokáig a víz alatt maradni. 
Amikor a lány megérintette, Smith a két kezébe fogta Jill arcát, és megcsókolta. Ezt a legutóbbi időkben tanulta, és nem teljesen grokkolta. De megvolt benne a vízszertartásból jól ismert közelkerülés egymáshoz. És valami más is... valami, amit Smith tökéletes teljességében grokkolni akart. 

XVI.

HARSHAW nem várta meg, amíg Jill előhozza a medencéből az ő nehéz eset gyerekét; utasítást adott, hogy adjanak Dorcasnak nyugtatót, és a dolgozószobájába sietett, Anne-re bízva, hogy magyarázza el (vagy ne magyarázza el) az utolsó tíz perc eseményeit. 
– Ügyeletes! – kiáltotta hátra. 
Miriam szaporázta mögötte a lépteit. 
– Azt hiszem, csak én lehetek az – pihegte kifulladva. – De, főnök, mi a... 
– Egy szót se, kislány. 
– De, főnök... 
– Pofa be, mondtam. Miriam, egy hét múlva majd leülünk Anne-nel, és ő elmondja, mi történt. De ebben a pillanatban idetelefonál a fél világ, riporterek bújnak elő az erdőből – és nekem még előttük le kell bonyolítanom néhány telefont. Te az a fajta nőszemély vagy, aki használhatatlanná válik, amikor szükség van rá? Jut eszembe: készíts följegyzést, hogy Dorcas fizetéséből vonják le azt az időt, amelyet hisztériázással töltött. 
– Főnök! – kapkodott levegő után Miriam. – Ha meg mered tenni, mind itthagyunk. 
– Ostobaság. 
– Hagyd békén Dorcast. Rajtam is kitört volna a hisztéria, ha nem ő kezdi előbb. – Majd hozzátette. – Azt hiszem, rajtam most tör ki. 
Harshaw vigyorgott. 
– Csak próbáld meg! Jól elfenekellek. No jó, adjatok Dorcasnak prémiumot “veszélyességi pótlék” címen. Adjatok mindenkinek veszélyességi pótlékot. Kivált nekem. Én megérdemeltem. 
– Helyes. És a te prémiumodat ki fizeti? 
– Az adófizetők. Megtaláljuk a módját, hogy... A francba! 
A dolgozószobába értek, s a televifon máris figyelmet követelt. 
Harshaw lehuppant, fölvette. – Itt Harshaw. Ki az ördög beszél? 
– Ugyan már, doki – felelte egy arc. – Évek óta nem tud rám ijeszteni. Hogy állnak a dolgok? 
Harshaw fölismerte Thomas Mackenzie-t, az Új Világ Hálózat produkciós főmenedzserét, és kissé megenyhült. 
– Tűrhetően, Tom. De rohanok, és... 
– Maga? Próbálja ki az én negyvennyolc órás munkanapomat egyszer. Még mindig van számunkra valamije? A fölszerelés nem számít, föl tudom lőni. De három stábot kell készenlétben tartanom, hogy várják a jelzését. Szeretnék megadni magának minden lehetséges segítséget. Számos forgatókönyvét fölhasználtuk, és a jövőben is vannak ilyen szándékaink, csak nem tudom, hogy számoljam el. 
– Ez a helyszíni közvetítés nem volt elég? – csodálkozott Harshaw. 
– Miféle közvetítés? 
Harshaw megértette, hogy az Új Világ Hálózat semmit sem látott a házában a korábbi percekben lezajlott eseményekből. Elhárította Mackenzie kérdéseit, mert tudta, ha az igazat felelné, Mackenzie azt gondolná, hogy szegény, öreg Harshaw teljesen megbuggyant. 
Ehelyett megállapodtak, hogy ha huszonnégy órán belül nem történik semmi említésre méltó, az Új Világ eltávolítja a kameráit meg a fölszerelését. 
Amint kialudt a képernyő, Harshaw rendelkezni kezdett. 
– Hívd Larry-t. Hozza a pánikkapcsolót is... Anne-nél van. 
Kettőt televifonált. Mire Larry megérkezett, már tudta, hogy egyetlen hálózat sem figyelte, amikor a Különleges Szolgálat rohamosztaga a házára támadt. A tárolt üzeneteket nem volt értelme végignézni. A továbbításukat ugyanaz a jelzés biztosította volna, amely nem riasztotta a hálózatokat. 
Larry odanyújtotta a pánikkapcsolót. 
– Ezt kérted, főnök? 
– Hogy kidobjam. Larry, ebből megtanulhattuk, hogy sosem szabad bízni a késnél meg a villánál bonyolultabb gépezetben. 
– Oké. Még valami? 
– Lehetséges ellenőrizni valahogyan ezt a vacakot? Anélkül, hogy riasztanánk három sztereohálózatot? 
– Persze. A műhelyben fölszerelt relén van hozzá egy kapcsoló. Ha elfordítod a kapcsolót, és megnyomod a pánikkapcsolót, kigyullad egy fény. Akkor úgy tudod ellenőrizni az egészet, hogy fölhívod őket, egyenesen a relén keresztül, és közlöd, hogy ki akarod próbálni élesben a kamerák meg az állomások közti összeköttetést. 
– És ha a kipróbálásnál az derül ki, hogy az adás nem megy át? Meg tudod állapítani, hol a hiba? 
– Talán – töprengett Larry –, de csak ha kilazult csatlakozásról van szó. Duke a szerelő... én intellektuálisabb alkat vagyok. 
– Tudom, fiam. Jómagam se sokat értek a gyakorlati dolgokhoz. Mindegy. Próbáld meg, amit tudsz. 
– Még valami, Jubal? 
– Ha találkozol azzal az emberrel, aki föltalálta a kereket, küldd hozzám. Kontár! 
Jubalban fölmerült, hogy Duke talán szabotálta a pánikkapcsolót, de elvetette. Engedélyezte magának, hogy végiggondolja, mi történt valójában a kertjében, és az a kölyök hogyan csinálhatta – öt méter mélyről a víz alól. Abban ugyanis nem kételkedett, hogy a lehetetlen trükkök mögött Mike áll. 
Amit ebben a szobában látott az előző napon, intellektuálisan éppen ennyire letaglózó volt – de nem volt ekkora érzelmi töltése. Az egér ugyanakkora csodája a biológiának, mint az elefánt, mégis van köztük különbség – az elefánt nagyobb. 
Ha az ember azt látja, hogy egy üres doboz, lényegében szemét, eltűnik a levegőben, abban már benne rejlik a lehetősége egy rendőrségi jármű eltűnésének is, a teljes személyzetével együtt. Csakhogy az egyik fejbe vágja az embert, a másik nem. 
Nos, kozákokat csak nem fog megsiratni. Jubalnak amúgy semmi kifogása nem volt a zsaruk ellen, találkozott ő tisztességes zsernyákokkal is... de még a bírságoló közlekedési biztos sem érdemelte volna meg, hogy eltűntessék. A parti őrség meg egyenesen jó példája volt annak, hogy milyennek kellene lennie a rendőrségnek úgy általában. 
Ám a Különleges Szolgálathoz csak olyan ember lépett be, aki a szívében lopni, a lelkében kínozni vágyott. Gestapo. Az éppen aktuális politikusok rohamosztaga. Jubal visszakívánta a régi, szép időket, amikor az ügyvéd az Emberi Jogok Nyilatkozatára hivatkozhatott, és nem bukott el holmi cseles, azóta hozott szövetségi jogszabályon. 
Mindegy... Most mi lesz? Heinrich csapata nyilván rádiókapcsolatban állt a bázisával, tehát az eltűnését észlelni fogják. További rohamcsapatok fognak jönni, ha azt a második kocsit éppen egy harchelyzet-jelentés közben sikerült eltűntetni. 
– Miriam. 
– Igen, főnök. 
– Azonnal hívd ide Mike-ot, Jillt és Anne-t. Aztán kerítsd elő Larry-t – valószínűleg a műhelyben van –, siessetek ide, és zárjatok be minden ajtót és földszinti ablakot.  
– Újabb balhé? 
– Mozgás, kislány. 
Ha a majmok megjelennek – nem, amikor megjelennek –, ha a vezetőjük úgy dönt, hogy betörnek egy bezárt házba, hát, kénytelen lesz Mike-ot rájuk szabadítani. De ezt a háborút mégis csak be kell fejezni – azaz Jubalnak beszélnie kell a főtitkárral. 
Hogyan? 
Hívja a palotát? Heinrich bizonyára igazat mondott, amikor azt állította, hogy az újabb hívást megint csak hozzá vagy a székét éppen melengető újabb K.Sz. főnökhöz kapcsolnák. És? Talán meglepné őket, hogy az az ember, akinek a letartóztatására rohamcsapatot küldtek, egyszerűen betelefonál – és így elérhetné a nagy főnököt. Hogyhívják főparancsnokot, azt a vadászgörény pofájút. Twitchellt. És a K.Sz. parancsnokának van kapcsolata a főnökkel. 
Nem jó. Semmi értelme elmagyarázni egy olyan pasasnak, aki a puskákban hisz, hogy az embernek valami jobb van a birtokában. Twitchell addig küldené a nyakukra a puskákat meg a katonákat, amíg ki nem fogy mindkettőből, ám sosem ismerné be, hogy nem tud bevitetni egyetlen embert, akinek ismeri a címét. 
Nos, ha a főbejárat zárva van, használjuk a hátsó ajtót – ez a politika alapja. A fenébe, Ben Caxton kéne ide, ő tudná, kinél van a hátsó ajtó kulcsa. 
Csakhogy éppen Ben eltűnése az egész balhé oka. Minthogy Bent nem kérdezheti meg, kit ismer, aki válaszolni tud? 
Hogy ilyen hülye legyen! Hiszen beszélt az egyikkel! Jubal fogta a telefont, és hívta Tom Mackenzie-t. Az “ütögetők” három rétegébe ütközött, akik mind ismerték, és továbbadták. Közben bejött a stábja meg a marsbeli ember, leültek, Miriam pedig fölírta neki egy cédulára: “Ajtók és ablakok zárva”. 
Jubal bólintott, és odaírta: “Larry, a pánikkapcsoló?" aztán a képernyőhöz fordult. 
– Tom, sajnálom, hogy ismét zavarom. 
– Örömmel hallgatom, Jubal. 
– Tom, ha Douglas főtitkárral kívánna beszélni, hogyan látna hozzá? 
– Mi? Fölhívnám a sajtófőnökét, Jim Sanforth-t. Nem beszélnék a főtitkárral, Jim elintézné. 
– De ha magával Douglasszal akarna beszélni? 
– Jimre bíznám, hogy intézze el. Bár gyorsabb, ha Jimnek mondja el a problémáját. Nézze, Jubal, a hálózat hasznos a kormánynak – és ezt tudják. Mi pedig nem fitogtatjuk. 
– Tom, de ha mégis Douglasszal kellene beszélnie. Tíz percen belül.
Mackenzie szemöldöke fölszaladt. 
– Nos... ha kellene, elmondanám Jimnek, miért... 
– Nem. 
– Legyen észnél. 
– Az az, amit nem tehetek. Mondjuk rajtakapta Sanforth-t, hogy lopja a kanalakat, ezért neki nem mondhatja el, miről van szó. De azonnal beszélnie kellene Douglasszal. 
Mackenzie sóhajtott. 
– Azt mondanám Jimnek, hogy beszélnem kell a főnökkel... és ha nem kapcsol hozzá rögtön, a hálózat soha többé nem fogja támogatni a kormányt. 
– Oké, Tom, csinálja. 
– Micsoda? 
– Hívja egy másik készüléken a palotát, és készüljön föl rá, hogy bekapcsoljon engem. Beszélnem kell a főtitkárral, most rögtön! 
Mackenzie képe elfancsalodott. 
– Jubal, öreg barátom... 
– Szóval nem? 
– Nem tehetem. Elképzeltünk egy föltételezett helyzetet, amelyben – már megbocsásson – egy globális hálózat egyik első számú vezetője beszélhet a főtitkárral. De ezt a lehetőséget nem játszhatom át másnak. Nézze, Jubal, én végtelenül tisztelem magát. A hálózat nem akarja elveszíteni, és nagyon is tudatában vagyunk, hogy szerződéssel nem hajlandó lekötni magát hozzánk. De nem tehetem meg. Az ember nem hívhatja föl a világkormány vezetőjét, ha ő nem akar beszélni vele. 
– Ha aláírnék egy hétéves exkluzív szerződést? 
Mackenzie fogfájós képet vágott. 
– Akkor sem tehetem. Én veszíteném el az állásomat, és ott állna a semmit sem érő szerződésével.
Jubal már arra gondolt, hogy megmutatja és megnevezi Mike-ot. 
Csakhogy az ál-marsbelivel készült műsorok Mackenzie hálózatán mentek, és Mackenzie vagy benne volt a humbugban, vagy becsületes volt, ahogyan Jubal gondolta, és akkor nem hitte volna el, hogy őt is becsapták. 
– Jól van, Tom. De maga ismerős kormánykörökben. Ki hívhatja föl Douglast amikor csak akarja? Sanforth-on kívül. 
– Senki.
– A fenébe, hiszen senki nem élhet légüres térben! Kell lennie olyanoknak, akik fölhívhatják, és a titkárok nem rázzák le őket. 
– A kormány néhány tagja, talán. Nem mind. 
– Egyet sem ismerek közülük. Nem politikusokra gondolok. Ki hívhatja föl magánvonalon, hogy játsszanak egy parti pókért? 
– Hm... nem kíván kissé sokat? Talán Jake Allenby. 
– Találkoztam vele. Nem kedvel. Én sem őt. Tudja. 
– Douglasnak nemigen vannak bensőséges barátai. A felesége nem bátorítja... Mondja, Jubal, mi a véleménye az asztrológiáról? 
– Hozzá sem nyúlok. A konyakot jobban szeretem. 
– Nos, ízlés dolga. De... ide figyeljen, Jubal, ha ezt bárkinek elmondja, átvágom a torkát. 
– Tudomásul vettem. Áll az alku. Tovább. 
– Nos, Agnes Douglas gyakran folyamodik hozzá... és azt is tudom, hol. A csillagjósnője bármikor fölhívhatja Mrs. Douglast, és higgye el nekem, hogy a főtitkár igencsak hallgat a feleségére. Fölhívhatja Mrs. Douglas asztrológusát... a többi a maga dolga. 
– A noteszomban egyetlen csillagjós neve sem szerepel – felelte bizonytalanul Jubal. – Hogy hívják? 
– A neve Alexandra Vesant, washingtoni központ. V, E, S, A, N, T. 
– Megvan – mondta vidáman Jubal. – Tom, nagy jót tett velem. 
– Remélem. Van valamije számunkra? 
– Pillanat. – Jubal a cédulára pillantott, amelyet Miriam tett elé: “Larry, mondja relé nem továbbít. Nem tudja miért." Jubal folytatta. – A relé hibája miatt az adásunk nem ment át. 
– Kiküldők valakit. 
– Köszönöm. Duplán köszönöm. 
Jubal letette, majd hívta a jósnőt, és megkérte a központot, hogy amennyiben a hívott vonal föl van szerelve lehallgatást akadályozó és zavaró berendezésekkel, használják. Nem csodálkozott, hogy a vonal föl volt szerelve. A képernyőn hamarosan megjelentek Madame Vesant méltóságteljes vonásai. Jubal vigyorogva köszöntötte. 
– Szia, Rube! 
A jósnő meghökkent, aztán elámult. 
– Nicsak, Doc Harshaw, vén csirkefogó: Isten áldjon, örülök, hogy látlak. Hol bujkáltál? 
– Ez az, Becky, bujkálok. A bohócok a nyomomban vannak. 
– Hogyan segíthetek? – vágta rá nyomban Becky Vesey. – Pénz kell? 
– Sok pénzem van, Becky. Sokkal nagyobb bajban vagyok, és senki sem segíthet rajtam, csak maga a főtitkár. Beszélnem kell vele, de rögtön. 
– Sokat akarsz, Doc – mondta Becky. 
– Tudom, Becky. Próbáltam elérni, de lehetetlen. De te ne keveredj bele, öreglány... “forróbb” vagyok, mint egy atombomba. Abban bíztam, hogy hátha tanácsot tudsz adni nekem... talán egy telefonszámot, ahol elérhetem. De személyesen ne keveredj bele. Bajod eshet... és akkor sosem nézhetnék a professzor szemébe... Isten nyugosztalja. 
– Tudom, mit várna el tőlem a profeszor! – felelte élesen a jósnő. – Elég a hülyeségből, doki. A professzor mindig mondogatta, hogy te vagy az egyetlen mészáros, akinek tehetsége van ahhoz, hogy embereket szabdaljon. Sosem felejtette el azt az elktoni esetet. 
– Ugyan, Becky, ne emlegesd. Pénzt kaptam érte. 
– Megmentetted az életét. 
– Nem én. Az ő erős életkedve... no meg a te ápolásod. 
– Hm... doki, vesztegetjük az időt. Mennyire vagy sáros? 
– Mindent a nyakamba akarnak varrni... és a környezetemben mindenki sáros lesz. Letartóztatási parancs van ellenem, szövetségi, és tudják, hol vagyok, és nem szökhetek meg. Minden pillanatban értem jöhetnek... és Mr. Douglas az egyetlen, aki megállíthatja őket. 
– Megszöktetlek. Garantálom. 
– Becky... tudom, hogy képes vagy rá. De órákba telhet. Félek a kihallgatástól, Becky. Öreg vagyok én már ahhoz. 
– De... jaj, doki, nem mondhatnál el néhány részletet? Horoszkópot kell csinálnom, aztán tudni fogom, mit tegyek. Merkúr vagy, természetesen, hiszen orvos vagy. De ha tudnám, melyik házban keresgéljek, többre mennék. 
– Kislány, nincs rá idő. – Jubal esze sebesen járt. Kiben bizzon? – Becky, a tudás keverhet csak akkora bajba, amekkorában én vagyok. 
– Beszélj, doki. Sosem pofáztam, jól tudod. 
– Rendben van. Én tehát Merkúr vagyok. De a baj a Marsnál keresendő. 
– Hogyan? – nézett rá élesen Becky. 
– Láttad a híreket. A marsbeli ember állítólag az Andokban van. Hát nincs. Humbug az egész, hogy átverjék a balekokat. 
Becky nem lepődött meg annyira, mint Jubal várta. 
– Te hogy jössz a képbe, doki? 
– Becky, ez a nyomorult bolygó tele van olyanokkal, akik a markukba akarják kaparintani azt a fiút. Ki akarják használni, palira akarják venni. Az ügyfelem, és én nem hagyom. De az egyetlen reménységem Mr. Douglas. 
– A marsbeli ember az ügyfeled? Elő tudod állítani? 
– Kizárólag Mr. Douglas kérésére. Tudod, hogy van ez, Becky: a főnök talán derék ember, szereti a gyerekeket meg a kutyákat. De nem ismer minden bohócot a városban – kivált, ha az embert elhurcolják, és becipelik a hátsó szobába. 
– Zsaruk! – bólintott Becky. 
– Szóval meg kell alkudnom Mr. Douglasszal, mielőtt elhurcolnának. 
– Csak beszélni akarsz vele? 
– Igen. Megadom neked a számomat – és itt ülök, és várom a visszahívást... amíg el nem visznek. Ha nem menne... akkor is kösz, Becky. Tudom, hogy megpróbálod. 
– Maradj a készüléknél. 
– Mi? 
– Tartsd a vonalat, doki. Ha van egy kis szerencsém, nyomban összehozom a dolgot, és időt nyerünk. Tartsd. – Madame Vesant eltűnt a képről, hívta Agnes Douglast. Hűvös magabiztossággal közölte, hogy ez az a fejlemény, amelyet a csillagok jósoltak – éppen a megadott időben. Most jött el a kritikus pillanat, amikor Agnesnak irányítania kell a férjét, föl kell használnia asszonyi eszét és bölcsességét, hogy az ura bölcsen és késedelem nélkül cselekedjen. – Agnes, drágám, ez a konfiguráció nem ismétlődik meg egy évezreden át: a Mars, a Vénusz és a Merkúr tökéletes hármast alkotnak abban a pillanatban, amikor a Vénusz a delelőjére ér, és uralkodó helyzetbe kerül, így láthatod... 
– Allie, mit mondanak a csillagok, mit tegyek? Tudod, hogy a tudományos részét nem értem. 
Ez aligha lehetett meglepő, minthogy a leírt együttállás nem állt fenn. Madame Vesantnak nem volt ideje horoszkópot készíteni, és improvizált. Nem zavarta; a “magasabb igazságot” mondta, jó tanácsot adott, és barátoknak segített. Hogy egyszerre két barátjának is segíthet, ez különösen boldoggá tette. 
– De hiszen érted, drágám, született tehetség vagy. Te vagy Vénusz, és a Mars igen erős, hiszen egyszerre az urad meg ez az ifjú Smith ez alatt a válság alatt. A Merkúr dr. Harshaw. Hogy helyreállítsa a kibillent egyensúlyt, amelyet a Mars túlzott megerősödése okozott, a Vénusznak támogatnia kell a Merkúrt, amíg a krízis el nem múlik. De nagyon kevés időd van: a Vénusznak nő a befolyása, amíg a delelőjére ér, mostantól mindössze hét percnyire, de aztán csökken a befolyásod. Gyorsan kell cselekedned. 
– Figyelmeztethettél volna. 
– Drágám, egész nap a telefonnál ültem, hogy nyomban cselekedhessek. A csillagok elárulják minden krízis természetét, ám a részletekről hallgatnak. De van még idő. Dr. Harshaw a vonalban van. Csak össze kell hoznod őt szemtől szembe az uraddal – mielőtt a Vénusz a delelőjére érne. 
– Hát... Jól van, Allie. Ki kell rángatnom Joseph-et valami ostoba konferenciáról. Add meg a készülék számát, ahol elérhetjük ezt a doktor Rackshaw-t... vagy át tudod kapcsoltatni? 
– Átkapcsolom itt. Csak hívd Mr. Douglast. Siess, drágám. 
– Rohanok. 
Amint Agnes Douglas eltűnt a képernyőről, Becky egy másik készülékhez ment. A hivatásához sok telefonra volt szüksége; ez jelentette a legnagyobb üzleti kiadását. Vidáman dúdolgatva hívta a tőzsdeügynökét. 

XVII.

AMINT BECKY ELTŰNT a képernyőről, Jubal hátradőlt. 
– Ügyeletes – mondta. 
– Oké, főnök – jelentkezett Miriam. 
– A Valós Élmények csoportnak lesz. Írd elő, hogy a narrátornak legyen szexi alt hangja... 
– Megpróbálhatnám én is. 
– Annyira azért ne legyen szexi. Ásd elő a nem használatos vezetéknevek listáját, amelyet a Népszámlálási Hivataltól kaptunk, válassz róla egyet, tégy hozzá egy ártatlan, csöcsös keresztnevet írói álnévnek. Az “a”-ra végződő leánynevek mindig “C”-kosaras melltartót sugallnak. 
– Huh! Nálunk egyikünknek sem végződik a neve “a”-ra. Disznó! 
– Lapos mellű is vagy, mi? “Angela”. Legyen a neve “Angela". Cím: “Marslakóhoz mentem feleségül”. Indulunk: “Egész életemben űrhajós akartam lenni”. Új bekezdés. “Amikor még picike voltam, az orrom csupa szeplő, a szememben csillagfény, ugyanúgy gyűjtöttem a doboztetőket, mint a fivéreim – és sírtam, ha anyu nem engedte meg, hogy űrkadét sisakban menjek az ágyba.” Új bekezdés. “Azokban a gondtalan, gyermeki napokban még nem sejtettem, miféle keserédes sorsra kárhoztat fiús vonzódásom az űrhajózás iránt...” 
– Főnök! 
– Tessék, Dorcas. 
– Megint jön kettő. 
– Majd folytatjuk. Miriam, ülj a telefonhoz. – Jubal az ablakhoz lépett, és két űrkocsit látott közeledni. – Larry, reteszeld be ezt az ajtót. Anne, a köntösödet. Jill, maradj Mike mellett. Mike, tedd azt, amit Jill mond. 
– Igen, Jubal. Teszem. 
– Jill, ha nem muszáj, ne engedd szabadjára. És jobb lenne a fegyvereket eltüntetni, mint az embereket. 
– Igen, Jubal. 
– A zsaruk válogatás nélküli likvidálásának véget kell vetnünk. 
– Televifon, főnök. 
– Mindenki maradjon látószögön kívül. Miriam, új cím: “Emberhez mentem feleségül”. – Jubal leült a helyére, és beleszólt a készülékbe. – Tessék? 
Semmitmondó arc meredt rá. 
– Doktor Harshaw? 
– Igen. 
– A főtitkár úr beszél önnel. 
– Oké. 
A képen ziláltán megjelent őnagyméltósága, a rendkívül tiszteletre méltó Joseph Edgerton Douglas, a Szabad Nemzetek Világszövetségének főtitkára. 
– Dr. Harshaw? Tudomásomra jutott, hogy beszélnie kell velem. 
– Nem, uram. 
– Micsoda? 
– Helyesbítenem kell, főtitkár úr. Önnek kell beszélnie velem. 
Douglas meghökkent, aztán elvigyorodott. 
– Doktor, tíz másodperce van, hogy ezt bizonyítsa. 
– Rendben van, uram. Én vagyok a marsbeli ember ügyvédje. ű
Douglas már nem is látszott ziláltnak. 
– Ismételje meg. 
– Valentine Michael Smith ügyvédje vagyok. Segít talán, ha de facto a Mars követének tekint... a Larkin döntés értelmében. 
– Magának elment az esze! 
– Mindazonáltal a marsbeli embert képviselem. És ő kész tárgyalni. 
– A marsbeli ember Ecuadorban van. 
– Kérem, főtitkár úr, Smith – az igazi Valentine Michael Smith nem az, akit a híradásban mutatlak – a múlt csütörtökön megszökött a Bethesda Gyógyászati Központból Gillian Boardman nővér társaságában. Megőrizte szabadságát – és meg is fogja őrizni. Amennyiben önnek mást mondtak az emberei, akkor valaki hazudik. 
Douglas töprengő képet vágott. Valaki beszélt hozzá a képernyőn kívülről. Végül megszólalt. 
– Ha igaz lenne is, amit mond, doktor, akkor sem szólhat az ifjú Smith nevében. Smith az állam védelme alatt áll. 
Jubal a fejét rázta. 
– Lehetetlen. A Larkin döntés miatt. 
– Nézze, mint ügyvéd biztosíthatom... 
– Magam is ügyvéd lévén, a magam véleményéhez kell ragaszkodnom – és meg kell védenem az ügyfelem érdekeit. 
– Maga ügyvéd? Azt hittem, csak meghatalmazott, nem tanácsadó. 
– Mindkettő. Följogosítva a Legfelső Bíróság előtti jogképviseletre is. – Jubal tompa puffanást hallott lentről. Larry odasúgta: A bejárati ajtó azt hiszem főnök....Nézzem meg?
Jubal megrázta a fejét. 
– Főtitkár úr, fogy az idő. Az emberei – a K.Sz. huligánjai éppen betörnek a házamba. Véget vetne ennek a botrányos eljárásnak? Hogy tárgyalhassunk? Vagy vigyem a Legfelső Bíróság elé a dolgot, hadd tudja meg az egész világ? 
A főtitkár megint a láthatatlan tanácsadójával konzultált. 
– Doktor, amennyiben a Különleges Szolgálat le akarná tartóztatni, ez számomra újdonság. Én... 
– Ha fülel, hallani fogja, hogyan csörtetnek föl a lépcsőn. Mike! Anne! Gyertek ide. – Jubal hátralökte a székét, hogy azok is látsszanak a képernyőn. – Főtitkár úr, íme a marsbeli ember! 
Anne-t nem tudta bemutatni, de jól látszott a lány hivatásának fehér köntöse. 
Douglas Smith-re meredt, Smith visszanézett rá, és zavartnak látszott. 
– Jubal... 
– Egy pillanat, Mike. Nos, főtitkár úr? Az emberei betörtek a házamba... Hallom, hogy döngetik a dolgozószobám ajtaját. – Jubal elfordította a fejét. – Larry, nyisd ki az ajtót. – Harshaw az egyik kezét Mike-ra tette. – Ne izgasd föl magad, fiam. 
– Igen, Jubal. Az az ember. Én már ismerte. 
– Ő is ismer téged. – Jubal hátrakiáltott. – Csak jöjjön, őrmester. 
Az ajtóban a K.Sz. őrmestere állt géppuskával a kezében. Elkiáltotta magát. 
– Őrnagy úr! Itt vannak! 
– Hadd beszéljek a parancsnokukkal, doktor – szólt közbe Douglas. 
Jubal örült, hogy az őrnagy nem vette elő a fegyverét, úgy jelent meg. Mike attól kezdve remegett, hogy megpillantotta az őrmester puskáját – Jubal igazán ki nem állhatta ezeket a kommandósokat, de nem akarta, hogy Smith bemutassa a hatalmát. 
Az őrnagy körülnézett. 
– Maga Jubal Harshaw?
– Igen. Jöjjön ide. A főnöke hívatja. 
– Ebből elég. Velem jön. Keresem továbbá... 
– Ide jöjjön! A főtitkár úrnak lenne magához néhány szava. 
A K.Sz. őrnagy meghökkent, belépett a dolgozószobába, megpillantotta a képernyőt – összevágta a sarkát, és tisztelgett. Douglas biccentett. 
– Neve, rangja, alakulata. 
– Uram, C.D. Bloch őrnagy jelentkezik, a Különleges Szolgálat Csirió rohamosztagától, Enklávé Laktanya. 
– Mondja, mit csinál? 
– Uram, ez meglehetősen bonyolult. Én... 
– Akkor fejtse ki. Beszéljen, őrnagy. 
– Igen, uram. Parancsra jöttem ide. Mint tudja, uram... 
– Nem tudom. 
– Nos, uram, egy és egy negyed órája légi rohamosztagot küldtek ide, hogy néhány letartóztatást eszközöljenek. Amikor rádión nem tudtunk kapcsolatot létesíteni velük, engem küldtek, hogy kutassam föl őket, és legyek a segítségükre. 
– Kinek a parancsára? 
– A főparancsnokéra, uram. 
– És megtalálta őket? 
– Nem, uram. Semmi nyomuk. 
Douglas Harshaw-ra pillantott. 
– Tanácsos, látta a másik rohamosztagot? 
– Nem kötelességem szemmel tartani a szolgáit, főtitkár úr. 
– Ez nem válasz a kérdésemre. 
– Úgy van, uram. Nem állok kihallgatás alatt. Nem válaszolok semmilyen kérdésre, csak tisztességes per keretében. Az ügyfelem érdekeit képviselem; nem ezeknek a, hm, egyenruhás... személyeknek vagyok a dajkája. De a látottak alapján mondhatom, egy disznót sem találnának meg a fürdőkádban. 
– Hmmm... valószínűleg. Őrnagy, sorakoztassa az embereit, és térjen vissza az állomáshelyére. 
– Igenis, uram! – tisztelgett az őrnagy. 
– Egy pillanat! – szakította félbe Harshaw. – Ezek az emberek betörtek a házamba. Látni akarom a parancsot. 
– Ó. Őrnagy, mutassa meg. 
Bloch őrnagy elpirult. 
– Uram, az előttem itt járt tisztnél voltak a parancsok. 
Douglas elképedt. 
– Fiatalember... azt akarja nekem mondani, hogy betört egy állampolgár otthonába parancs nélkül? 
– De, uram... Nem érti! Vannak parancsok. Heinrich kapitánynál vannak, uram. 
Douglas elhúzta az orrát. 
– Hátra arc. Tartóztassa le magát. Még találkozunk. 
– Igenis, uram. 
– Egy pillanat – szólt közbe Harshaw. – Élek állampolgári jogommal, hogy letartóztassam. A helyi karcerban fogom elhelyezni. 
“Fegyveres behatolásért és betörést”. 
– Kell ez? – kérdezte Douglas. 
– Szerintem igen. Ezeket a fickókat igen nehéz megtalálni... Nem szeretném, ha ez itt meglógna az itteni igazságszolgáltatás elől. A büntetőjogi ügyön túl még nem állt módomban fölmérni az anyagi kárt. 
– Biztosíthatom, uram, hogy teljes mértékben kárpótolni fogják. 
– Köszönöm, uram. De mi tartana vissza egy újabb egyenruhás bajkeverőt attól, hogy később megint idejöjjön? Már az ajtót sem kell betörnie. Az én váramon erőszak tétetett, tárva-nyitva áll minden betolakodó előtt. Főtitkár úr, csupán az én egykor oly szilárd kapum okozta késedelem tartotta vissza ezt a gazfickót attól, hogy elhurcoljon engem, mielőtt el tudtam önt érni... s ön is hallotta, amint kijelentette, hogy létezik egy hozzá hasonló, akinél – ahogyan ő állítja – letartóztatási parancsok vannak. 
– Doktor, én nem tudok ilyen parancsról. 
– Parancsok, uram. Ő mondta: “parancsok több személy letartóztatására”. Talán inkább “királyi elfogatóparancsok”. 
– Ez komoly gyanúsítás. 
– Ez komoly dolog. 
– Doktor, nem tudok ilyen parancsokról, ha egyáltalán léteznek. De személyes szavamat adom, hogy nyomban utánanézek, kideríteni, miért adtak ki ilyeneket, és érdemben fogok cselekedni. Mondhatok többet? 
– Sokkal többet, uram. Rekonstruálni tudom, miért adták ki azokat a parancsokat. Az ön szolgálatában álló egyik túlbuzgó munkatárs rávett egy engedékeny bírót, hogy adja ki őket... hogy aztán a parancsok birtokában őrizetbe vehessék személyemet és a vendégeimet, s kivallathassanak minket az ön tudta nélkül. Mindenki tudta nélkül, uram! Mi önnel tárgyalunk... de nem tűrhetjük, hogy ilyenek – bökött a hüvelykujjával az őrnagyra Jubal – faggassanak minket holmi ablaktalan hátsó szobában! Uram, igazságot várok öntől, de ha azokat a parancsokat nem vonják vissza azonnal, ha nem kapok megdönthetetlen garanciát arra nézve, hogy a marsbeli ember, Boardman nővér és jómagam szabadon, mindennemű zaklatás nélkül járhatunk, akkor – Jubal tehetetlenül vállat vont – védelmezőt kell keresnem. Vannak személyek és hatalmak a kormányzaton kívül, akik mélységesen érdekeltek a marsbeli ember dolgaiban. 
– Maga fenyeget engem. 
– Nem, uram. Csak megpróbálom rábeszélni. Tárgyalni szeretnénk. De lehetetlen, amíg üldöznek minket. Könyörgöm, uram... hívja vissza a vérebeit! 
Douglas oldalra pillantott. 
– Azokat a parancsokat, ha vannak, nem fogják kézbesíteni. Mihelyt a nyomukra bukkanok, meg lesznek semmisítve. 
– Köszönöm, uram. 
Douglas Bloch őrnagyra pillantott. 
– Ragaszkodik a megbüntetéséhez? 
– Az övéhez? Ó, ez csak egy egyenruhás hülye. Felejtsük el a kártérítést is. Komoly megbeszélnivalóink vannak. 
– Elmehet, őrnagy. – A K.Sz. tiszt tisztelgett, és gyorsan távozott. Douglas folytatta. – Tanácsos, ezeket az ügyeket nem lehet telefonon elintézni. 
– Egyetértek. 
– Maga meg a hm, ügyfele vendégeim lesznek a palotában. Odaküldöm a jachtomat. El tudnak készülni egy óra alatt? 
Harshaw a fejét rázta. 
– Köszönöm, uram. Itt fogunk aludni... és ha eljön az ideje, majd kerítek egy kutyaszánt vagy valamit. Nem kell ideküldenie a jachtját. 
Mr. Douglas elkomorodott. 
– Ugyan már, doktor! Hiszen maga mutatott rá, hogy a megbeszélésünk mintegy diplomáciai jellegű. Ezt ismertem el a protokoll fölajánlásával. Ezért kell engednie, hogy hivatalos vendéglátásban részesítsem az ügyfelét. 
– Nos, uram, az ügyfelemnek a kelleténél több is jutott a hivatalos vendéglátásból... és a poklokat is megjárta, hogy szabaduljon belőle. 
Douglas arca megdermedt. 
– Uram, csak nem arra céloz... 
– Nem célozok én semmire. Smith sok mindenen ment át, és nincs elegáns ceremóniákhoz szokva. Itt egészségesebben fog aludni. És én is. Öreg ember vagyok, uram, jobban szeretek a magam ágyában aludni. Rá kell mutatnom arra is, hogy a tárgyalások elakadhatnak, és ekkor az ügyfelemnek másutt kell körülnéznie, mely esetben kínos lenne az ön házában vendégeskednünk. A főtitkár sötéten nézett. 
– Újabb fenyegetés. Azt hittem, bízik bennem, uram? Világosan hallottam, azt mondta, hogy “készek tárgyalni”. 
– Bízom önben, uram. (...majd ha elment az eszem!) És készek vagyunk tárgyalni. Csakhogy én a “tárgyalni” szót az eredeti értelmében használom, nem a manapság divatos “megalkudni” értelemben. Mindazonáltal ésszerűek leszünk. De nem tudjuk rögtön elkezdeni a tárgyalásokat; egy tényező hiányzik, és várnunk kell. Nem tudom, meddig. 
– Hogy érti ezt? 
– Elfogadjuk, hogy a kormányzat a tetszése szerinti küldöttséggel képviseltesse magát, és mi is elvárjuk ugyanezt. 
– Persze. De a küldöttség legyen kicsi. Én magam fogom intézni az ügyet, egy-két munkatársammal. A főügyész... az űrjogi szakértőink. Az üzlethez kis csapat szükségeltetik, minél kisebb, annál jobb. 
– Ez biztos. A mi csapatunk kicsi lesz. Smith, jómagam... egy igaz tanú... 
– Jaj, ugyan már! 
– A tanú nem zavar. Még egy-ketten... de egy emberünk hiányzik. Utasításom van rá, hogy egy bizonyos Ben Caxton nevű fickónak ott kell lennie... és egyszerűen nem vagyok képes megtalálni a csavargót. 
Jubal, akinek órákba telt, amíg sikerült kifundálnia, hogyan dobhatná be ezt a témát, most várt. Douglas elképedt. 
– Ben Caxton? Csak nem arra a pitiáner kis pletykaújságíróra gondol? 
– Annak a Caxtonnak, akiről én beszélek, rovata van az egyik lapszindikátusnál. 
– Szó sem lehet róla! 
Harshaw a fejét csóválta. 
– Akkor ennyi volt, főtitkár úr. Nem térhetek el a kapott utasításoktól. Sajnálom, hogy raboltam az idejét. Bocsásson meg. – A televifon kapcsolójáért nyúlt. 
– Várjon! 
– Uram? 
– Még nem fejeztem be! 
– Esengjük a főtitkár bocsánatért. Megvárjuk, amíg megbocsát nekünk. 
– Jó, jó, hagyja. Doktor, szokta olvasni azt a szemetet, amelyet az a Capitol címkéjű hírügynökség piacra dob? 
– Jóságos ég, dehogy! 
– Bárcsak nekem se kellene. Abszurdum, hogy a sajtó jelen legyen. Majd tájékoztatjuk, ha már megegyeztünk mindenben. De még ha beengednénk is őket, az nem Caxton lenne. Az a fickó mérgező... a legkomiszabb fajtából való kukkoló. 
– Főtitkár úr, nekünk nincs kifogásunk a nyilvánosság ellen. Sőt, ragaszkodunk hozzá. 
– Nevetséges! 
– Lehet. Ám én úgy szolgálom az ügyfelemet, ahogyan a legjobbnak tartom. Ha megállapodásra jutunk a marsbeli emberről és az otthonául szolgáló bolygóról, azt akarom, hogy ezen a bolygón minden ember tudja, hogyan történt, és miben állapodtunk meg. És fordítva, ha a tárgyalások megszakadnának, az embereknek tudniuk kell, hogyan és miért. Itt nem lesz titkos megállapodás, főtitkár úr. 
– Az ördög vigye, nem titkos megállapodásról beszéltem, maga is jól tudja! Csak csöndes, normális tárgyalásról, tömeg nélkül! 
– Akkor legyen jelen a sajtó, uram, kamerákkal és mikrofonokkal... és a tömeg maradjon odakinn. Jut eszembe. Az ügyfelem meg én ma délután a hálózatokon interjút adunk... és be fogom jelenteni, hogy nyilvános tárgyalásokat akarunk. 
– Micsoda?  Nem adhatnak interjút most – hiszen ez ellentmond a mostani megbeszélésünk egész szellemének. 
– Nem tudom, miért. Azt akarja mondani, hogy az állampolgárnak öntől kell engedélyt kérnie, hogy beszélhessen a sajtóval? 
– Természetesen nem, de... 
– Attól tartok, már késő. A dolgot előkészítettük, tehát csak azzal tudná megakadályozni, ha ideküldene még néhány kocsirakomány banditát. Csak azért említem, mert ön esetleg sajtóközleményt kíván majd kiadni – előzetesen –, és közli a nyilvánossággal, hogy a marsbeli ember visszatért Ecuadorból, és a Poconosban üdül. Így elkerüljük annak a látszatát is, hogy a kormányt váratlanul érte a dolog. Tud követni? 
– Tudom követni. – A főtitkár Harshaw-ra meredt. – Várjon kérem. – Eltűnt a képernyőről. 
Harshaw magához intette Larry-t, közben a másik kezével befogta a televifont. 
– Nézd, fiam – suttogta –, azzal a működésképtelen relével csak blöffölni tudok. Nem tudom, a főtitkár azért lépett-e le, hogy kiadassa a közleményt... vagy hogy újra a nyakunkra küldje a kopókat. Surranj ki, hívd föl Tom Mackenzie-t egy másik készüléken, mondd meg neki, ha nem csináltatja meg a masinát, elszalasztja a legnagyobb sztorit Trója pusztulása óta. Aztán óvatosan gyere haza – zsaruk figyelhetnek. 
– Hogyan hívjam föl Mackenzie-t? 
– Hát... – Douglas ismét megjelent a képernyőn. – Beszélj Miriammel. 
– Dr. Harshaw, elfogadom az ajánlatát. Közzétesszük a közleményt, nagyjából a maga megfogalmazásában... néhány igazoló részlettel kiegészítve. – Douglas mosolygott. – Hozzátettem, hogy a kormányzat bolygóközi ügyekről fog tárgyalni a marsbeli emberrel – mihelyt az kipihente az utazás fáradalmait –, méghozzá nyilvánosan... meglehetősen nyilvánosan. – A mosolya fagyossá torzult, csöppet sem látszott már a derék, öreg Joe Douglasnak. 
Harshaw elismerően vigyorgott. Hiszen ez a gazember fölállt az ütés után, és a vereséget a kormány javára fordította. 
– Tökéletes, főtitkár úr! Támogatni fogjuk. 
– Köszönöm. Ami pedig ezt a Caxtont illeti... A sajtó jelenléte rá nem vonatkozik. Nézheti sztereovízión, úgy is megírhatja a hazugságait. De nem lesz jelen. 
– Akkor nem lesznek tárgyalások, főtitkár úr, bármit mondott is a sajtónak. 
– Azt hiszem, nem értett meg, tanácsos. Az az ember sért engem. Személyiségi jogról van szó. 
– Igaza van, uram. Valóban személyiségi jogról van szó. 
– Akkor többet nem beszélünk róla. 
– Ön értett félre engem. Valóban személyiségi jogról van szó. Csakhogy nem az önéről, hanem Smith-éről. 
– Micsoda? 
– Önnek joga van kiválasztani a tanácsadót, és meghívhatja az ördögöt is, nem fogunk panaszkodni. Smith-nek is joga van megválasztania a tanácsadóit, joga van ahhoz is, hogy jelen legyenek. Ha Caxton nem lesz ott, Smith sem lesz ott. Akkor egészen más tárgyaláson leszünk. Ahol önt nem látnák szívesen. Még akkor sem, ha beszélne hindiül. 
Harshaw cinikusan azt gondolta, hogy Douglas az ő korában nem fog dührohamot kapni. Douglas végre megszólalt, és a marsbeli emberhez intézte a szavait. 
Mike egész idő alatt a képernyőn maradt, éppoly némán és türelmesen, mint a tanú. 
– Smith – mondta Douglas –, miért ragaszkodik ehhez a nevetséges feltételhez? 
– Ne válaszolj, Mike! – csattant föl nyomban Harshaw, majd Douglashoz fordult. – Ejnye, főtitkár úr! Megsérti a szabályokat. Nem kérdezheti meg, miért utasított az ügyfelem arra, amire utasított. A törvénysértés annál súlyosabb, mivel az ügyfelem csupán nemrégiben tanult meg angolul, és nem képes megvédeni magát önnel szemben. Ha ön megtanulja a marsnyelvet, esetleg megengedem, hogy kérdéseket tegyen föl az ügyfelemnek... az ő nyelvén. De ma nem. 
Douglas elkomorodott. 
– Én is utánanézhetnék, hogy maga miféle szabályokat és törvényeket sértett meg, de nincs rá időm: egy kormányt kell irányítanom. Megadom magam. De azt ne várja, hogy kezet rázzak ezzel a Caxtonnal. 
– Ahogyan parancsolja, uram. De térjünk vissza az első ponthoz. Képtelen vagyok megtalálni Caxtont. 
Douglas nevetett. 
– Maga ragaszkodott bizonyos jogukhoz, amelyet én sértőnek találtam. Hozzanak, akit akarnak. De kerítsék elő egyedül. 
– Ez ésszerű, uram. De megtenne egy szívességet a marsbeli embernek? 
– Mi? Miféle szívességet? 
– A tárgyalások nem kezdődnek meg, amíg Caxton nem kerül elő, ez nem vita tárgya. Ám én képtelen vagyok őt megtalálni. Mindössze közönséges állampolgár vagyok. 
– Mire gondol? 
– Elítélően szóltam a K.Sz. rohamosztagairól. Kérem, írja ezt olyan ember számlájára, akinek néhány perce törték be az ajtaját. De tudom, hogy elképesztően hatékonyak is tudnak lenni... és mindenütt számíthatnak a rendőrség támogatására. Főtitkár úr, ha behívatná a K.Sz. parancsnokát, és közölné vele, hogy elő akar keríteni egy embert – nos, uram, egy órán belül több történne, mint amit én egy évszázad alatt össze tudnék hozni. 
– Mi a fenének riasztanám mindenütt a rendőrséget, hogy előkerítsenek egy botrányújságírót? 
– Uram, a Marsról van szó. Így tehetne szívességet a marsbeli embernek. 
– Hát... ez botrányos, de elfogadom. – Douglas Mikera pillantott. – Szívességként Smith-nek. De hasonló együttműködést várok el, ha leülünk tárgyalni. 
– Biztosíthatom, hogy ez igen nagymértékben meg fogja könnyíteni a helyzetet. 
– Nem ígérhetek persze semmit. Azt mondta, nem találja a fickót. Elüthette egy teherautó is. Talán már halott. 
– Reméljük, nem – felelte komoran Harshaw. – Valamennyiünk érdekében. 
– Hogy érti ezt? 
– Erre az eshetőségre is próbáltam fölhívni az ügyfelem figyelmét, de nem hallgat rám. – Harshaw sóhajtott. – Katasztrófa, uram. Ha nem találjuk meg Caxtont, az lesz itt: katasztrófa. 
– Nos... megpróbálom. De ne várjon csodát, doktor. 
– Nem én, uram. Az ügyfelem. Ő mindent marsbeli szemszögből néz... és csodát vár. Imádkozzunk a csodáért. 
– Majd jelentkezem. Csak ennyit mondhatok. 
Harshaw nem állt föl, úgy hajolt meg. 
– Szolgálatára, uram. 
Amint Douglas képe eltűnt, Jubal fölállt... és Gillian máris a nyakába ugrott. 
– Jaj, Jubal, csodálatos voltál! 
– Még nem jutottunk ki az erdőből, gyermekem. 
– De ha Bent meg lehet menteni egyáltalán, éppen most tetted meg. – Jill megcsókolta az öregembert. 
– Hé, ezt ne! Még meg sem születtél, amikor leszoktam erről. 
– Tiszteld a koromat, légy szíves! – Aztán nagy műgonddal és alaposan megcsókolta a lányt. – Hogy elvegyem Douglas ízét, mert miközben hol rugdostam, hol a fenekét nyaltam, fölfordult a gyomrom. És most dédelgesd egy kicsit Mike-ot. Megérdemli, mert ilyen derekasan hallgatott a hazudozásom alatt. 
– Szívesen! – Jill elengedte Harshaw-t, és átkarolta a marsbeli embert. – Csodálatosan hazudtál, Jubal! – És megcsókolta Mike-ot. 
Jubal látta, hogy a második csókot már Mike kezdeményezte, ünnepélyesen, de nem minden tapasztalat híján csinálta. Harshaw magában a kivitelre négyes alát, az igyekezetre ötöst adott neki. 
– Fiam – jegyezte meg –, megdöbbentesz. Azt hittem, nyomban elájulsz, szokásod szerint. 
– Úgy is történt – felelte komolyan Mike, miközben szorosan ölelte a lányt –, amikor először csókoltam. 
– Hűha! Gratulálok, Jill. És széna vagy szalma? 
– Jubal, te mindenkit ugratsz, de így szeretlek, és nem vagyok hajlandó kiborulni. Mike először kicsit fölizgatta magát, de már nem, amint látod. 
– Igen – helyeselt Mike. – Ez jó dolog. A vízfivérek közelebb kerülnek. Megmutatom. – És elengedte Jillt. 
– Ne – tiltakozott Jubal. 
– Ne? 
– Csalódott leszel, fiam. Ez csak akkor közelkerülés vízfivérek ha fiatal lányok, és olyan csinosak, mint Jill. 
– Jubal fivérem, helyesen szólsz? 
– Nagyon helyesen. Csókolj annyi lányt, amennyit csak akarsz – ez a játék mérföldekkel jobb minden kártyajátéknál.
– Bocsát meg? 
– A közelkerülés kiváló módja... lányokkal. Hmmm... – Jubal körülnézett. – Kíváncsi vagyok, megismétlődik-e az első alkalommal létrejött jelenség. Dorcas, a segítségedre van szükségem egy tudományos kísérletnél. 
– Főnök, nem vagyok tengerimalac! Menj a fenébe. 
– Ha eljön az ideje, úgy lesz. Mike-nak nincs semmiféle fertőző betegsége, másként nem engedném, hogy használja a medencét – jut eszembe, Miriam, ha Larry visszajön, mondd meg, hogy tisztítsa ki a medencét. Vége a zavarosban halászásnak. Nos, Dorcas? 
– És honnan tudod, hogy először fogjuk csinálni? 
– Hmmm, ez az. Mike megcsókoltad már Dorcast? 
– Nem, Jubal. Csak ma tudom meg, hogy Dorcas a vízfivérem. 
– Igazán? 
– Igen. Dorcas és Anne és Miriam és Larry. A te vízfivéreid, Jubal fivérem. 
– Hmmm, igen. Ez lényegében igaz. 
– Igen. A lényeg, a grokkolás – nem a víz megosztása. Helyesen szólok? 
– Nagyon helyesen, Mike. 
– Ők a te vízfivéreid. – Mike szünetet tartott, szavakat keresett. – Az egymásba fűződő tényezők folytán, ők az én fivéreim is – Mike Dorcasra pillantott. – Fivérek számára a közelkerülés jó. 
– Nos, Dorcas? – kérdezte Jubal. 
– Mit? Te jó ég főnök, te vagy a legnagyobb ugrató a világon. De Mike nem ugrat. Ő édes. – Odament Smithhez, lábujjhegyre állt, kitárta a karját. – Csókolj meg, Mike. 
Mike megcsókolta. Perceken át gyakorolták a “közelkerülést”. 
Dorcas elájult. 
Jubal elkapta. Jillnek keményen rá kellett szólnia Mike-ra, nehogy visszahúzódjon. Dorcas magához tért, és biztosította Mike-ot, hogy kutya baja, máskor is örömmel kerül közel hozzá – csak néha levegőt kell vennie. 
Miriam tágra nyílt szemmel nézte őket. 
– Megkockáztassam én is? 
– Az idősebbé az elsőbbség – szólt közbe Anne. – Főnök, szükséged van még rám mint tanúra? 
– Egyelőre nem. 
– Akkor fogd a köntösömet. Akarsz fogadni? 
– Mire? 
– Hét az egyhez én nem ájulok el. De azt se bánom, ha veszítek. 
– Áll. 
– Dollár, nem százas. Mike, drágám... kerüljünk egymáshoz sokkal közelebb. 
Anne-nek föl kellett adnia légszomj miatt. Mike marsbeli edzettsége lehetővé tette, hogy igen sokáig bírja oxigén nélkül. Anne levegőért kapkodott, és kijelentette: 
– Rosszul kezdtem. Főnök, adok neked még egy esélyt. – Ismét Mike felé fordult, de Miriam megfogta a vállát. 
– Elég. 
– Ne légy mohó. 
– Azt mondtam, elég. Lépj le. 
– Jól van, no! – Adta át a helyét Anne. Miriam odaállt, mosolygott, nem szólt semmit. Közelkerültek egymáshoz, és egyre csak közelebb és közelebb. 
– Ügyeletes! 
Miriam körülnézett. 
– Főnök, hát nem látod, hogy dolgom van? 
– No jó! Tűnj innen, majd fölveszem magam a telefont. 
– Becs szóra nem hallottam. 
– Nem csoda. De meg kell őriznünk a méltóságnak legalább a látszatát. Talán a főtitkár az. 
Mackenzie volt. 
– Jubal, mi a fene folyik ott? 
– Baj van? 
– Fölhívott egy fickó, és sürgetett, hogy hagyjak mindent a fenébe, és intézkedjek, mert van számomra valamije. Odaküldtem magukhoz egy mozgó tudósítóegységet... 
– Nem értek ide. 
– Tudom. Hívtam őket, eltévedtek, magától észak felé. Útbaigazítottuk őket, bármelyik pillanatban ott lehetnek. Magát is hívtam, de foglalt volt. Mit hagytam ki? 
– Még semmit. – A francba, valakinek néznie kellett volna a zajládát. Vajon Douglas állja-e a szavát? Vagy hamarosan újabb zsernyákok bukkannak föl? Miközben a gyerekek papás-mamást játszanak! Jubal, ez már szenilitás. – Az utóbbi egy órában nem adtak semmiféle rendkívüli hírösszefoglalót? 
– Nem, nem... de, volt egy hír: a palota bejelentette, hogy a marsbeli ember visszatért, és most pihen a... Jubal! Hát erről van szó? 
– Egy pillanat. Mike, gyere ide. Anne, fogd a köntösödet. 
– Megvan, főnök. 
– Mr. Mackenzie – bemutatom a marsbeli embert. 
Mackenzie-nek leesett az álla. 
– Várjon! Hadd hozatok egy kamerát. Fölvesszük a képet a televifonról. És leadjuk a sztereón, amint a hülyéim odaérnek. Jubal... ez biztos? Nem ver... 
– Becsapnám, egy igaz tanúval az oldalamon? Nem akarom magára erőltetni. Majd megvárjuk, amíg kapcsolni tudja a helyszínt az Árgus vagy a Transz-Planéta. 
– Jubal! Ezt nem teheti velem. 
– Nem teszem. Mind a három hálózattal abban állapodtam meg, hogy akkor hozzák működésbe a kamerákat, amikor én jelt adok. Azt nem ígértem, hogy ráadásul nem adunk interjút. – Jubal hozzátette: – Maga nemcsak felszerelést kölcsönzött, Tom, de személyesen is sokat segített. Nagyon sokat. 
– Arra a hm, telefonszámra gondol? 
– Pontosan! De erről most ne beszéljünk, Tom. Majd négyszemközt – és jövőre. 
– Jaj, eszemben sincs. Maga is tartja a száját, én is hallgatok. De most ne hagyjon itt... 
– Még valamit. A küldött üzenetek. Küldje vissza őket. 
– Micsoda? Rendben van. Az íróasztalomban tartottam őket, hiszen annyira zavaros volt, Jubal. A kamera veszi magukat. Kezdhetjük? 
– Rajta. 
– Ezt magam csinálom! – fordult el Mackenzie, nyilván a kamera felé. – Villám híradó! Itt az önök Új Világ riportere, mindig a legfrissebb hírekkel, a legforróbb helyekről! Most telefonált nekünk a marsbeli ember, aki szólni kíván önökhöz! Ennyi. Adják be a villám híradó szponzorainak listáját. Jubal, miről kérdezzem? 
– Dél-Amerikáról ne. Az úszás a legbiztonságosabb téma. Aztán kérdezz engem a terveiről. 
– Vége a szünetnek. Barátaim, szemtől szemben láthatják, a saját fülükkel hallhatják Valentine Michael Smith-t, a marsbeli embert! Amint az Új Világ, amely mindig és mindenben az első, már közölte önökkel, Mr. Smith az imént tért vissza a magas Andokból – és mi örömmel üdvözöljük idehaza! Integessen a barátainak, Mr. Smith... 
(– Integess a televifonnak, fiam. Mosolyogj és integess.) 
– Köszönjük, Valentine Michael Smith. Örülünk, hogy ilyen egészségesnek és napbarnítottnak látjuk. Ha jól tudom, ügy sikerült ennyire összeszednie magát, hogy megtanult úszni. 
– Főnök! Látogatók. Vagy valami. 
– Ennyi! – az “úszni” szó után. Mi a fene van, Jubal? 
– Megnézem. Jill, tartsd szemmel Mike-ot... elképzelhető, hogy a palota emberei. 
De csak az Új Világ csapata szállt le – újabb rózsabokrok este áldozatául –, Larry jött vissza azután, hogy telefonált Mackenzie-nek, és Duke tért haza. Mackenzie gyorsan befejezte a televifon interjút, hiszen a készülékén most már színesben és mélységben látta a képet. Közben a csapata elment megnézni a berendezést, amelyet Jubalnak kölcsönöztek. Larry és Duke is velük tartott. 
Az interjú butaságokkal végződött, amikor Jubal próbált válaszolni a kérdésekre, amelyeket Mike nem értett meg. Mackenzie azzal fejezte be, hogy hamarosan színes, háromdimenziós közvetítést adnak. 
– Maradjanak a képernyő előtt, nézzék a mi adásunkat! – És várta, hogy mit mondanak a technikusai. A főnökük nyomban jelentést tett. 
– Semmi baja a földi egységnek, Mr. Mackenzie. 
– Akkor az előbb mi történt? 
A technikus Larry-ra és Duke-ra pillantott. 
– Árammal jobban működik. Nem volt bekapcsolva. 
Jubal véget vetett a vitának, hogy vajon Duke vagy Larry felelős-e a hibáért. Nem érdekelte, ki tehet róla – csak még erősebb lett a meggyőződése, hogy a technológia a Ford T-modellban érte el a csúcsát, azóta egyfolytában hanyatlik. Létrejött a színes, háromdimenziós interjú is, amelynek során Mike üdvözletét küldte a barátainak a Bajnok űrhajóról, és külön köszöntötte dr. Mahmoudot hörgő, torokreszelő marsnyelven. 
Jubal végül két órára “ne zavarjanakra” állította a telefont és nagy fáradtságot érezve nyújtózott egyet. Talán öregszik? 
– Hol a vacsora? Melyik leányzónak kellett volna ma főznie? Atyám, ez a háztartás totálisan tönkremegy. 
– Ma én lettem volna a soros – felelte Jill –, de... 
– Kifogások, mindig csak kifogások. 
– Főnök – szakította félbe Anne –, hogy várhattad volna el, hogy főzzünk, amikor egész délután lefoglaltál minket? 
– Kit érdekel? – zsémbelt Jubal. – Ha az utolsó ítéletet ezen a birtokon rendezik, akkor is elvárom, hogy az étel forrón és idejében az asztalon legyen. Továbbá... 
– Továbbá – folytatta Anne – még csak hét óra negyven van, még rengeteg az időnk, hogy nyolcra elkészüljön a vacsora. Elég a nyafogásból. Bőgőmasina. 
– Csak húsz perc van nyolcig? Mintha egy hét telt volna el ebéd óta. Nem is maradt tisztességes időnk egy vacsora előtti italra. 
– Te szegény! 
– Hozzon már valaki valamit innom. Igyon mindenki. Hagyjuk ki a meleg vacsorát. Kezdek úgy feszülni, mint a sátorkötél az esőben. Anne, van valami hideg harapnivaló? 
– Bőven. 
– Rakjatok hát ki mindenfélét, és egyen mindenki azt, amit akar. Minek veszekedjünk? 
– Rögtön – helyeselt Jill. 
Anne megcsókolta Jubal kopasz fejebúbját. 
– Főnök, ez nagylelkű tett. És most szépen megetetünk, leitatunk, és ágyba dugunk. Várj, Jill, segítek. 
– Én is segíthet? – kérdezte mohón Smith. 
– Persze, Mike. Viheted a tálcákat. Főnök, a medencénél vacsorázunk. Forró esténk van. 
– Mi más lehetne? – Amikor elmentek, Jubal Dukehoz fordult. – Hol a fenében voltál? 
– Gondolkodtam. 
– Azért nem fizetek. Levonom. És van eredmény? 
– Igen – felelte Duke. – Úgy gondolom, hogy Mike mit eszik, az az ő dolga. 
– Gratulálok! Ha az ember nem akarja az orrát a mások dolgába ütni, az emberi bölcsesség nyolcvan százalékának már a birtokában van. 
– De te mindig a mások dolgába ütöd az orrodat. 
– Ki mondta, hogy én bölcs vagyok? 
– Jubal, ha megkínálnám Mike-ot egy pohár vízzel, szerinted elvégzi velem azt a szertartást? 
– Szerintem el. Duke, Mike egyetlen emberi tulajdonsága a túláradó vágya, hogy szeressék. De tudnod kell, hogy komolyan gondol mindent. Én elfogadtam a vízfivérséget, mielőtt tudtam volna, mi az – és mélységesen belekeveredtem a vele járó felelősségbe. Elkötelezed magad, hogy sose hazudj neki, sose vezesd félre, hogy minden körülmények között kitarts mellette. Ezen jobb gondolkodnod. 
– Gondolkodtam. Jubal, van Mike-ban valami, amitől az ember gondoskodni akar róla. 
– Tudom. Nyilván sosem találkoztál még becsületességgel. Ártatlansággal. Mike sosem kóstolta a jó és a rossz tudás fájának a gyümölcsét... nem tudjuk, mi hajtja. Nos, remélem, nem fogod megbánni. – Jubal fölpillantott. – Azt hittem, már nem főzöl titokban pálinkát. 
– Nem találtam dugóhúzót – felelte Duke. 
– Megint a gépek. Duke, A melankólia anatómiája mögött találod a poharakat, ott fönn... 
– Tudom, hol tartod őket. 
–...és gyorsan bedobunk egyet, mielőtt hozzákezdünk a komoly iváshoz. – Duke hozta a poharakat, Jubal töltött, és fölemelte a poharát. – Az alkoholtestvériségre... amely jobban illik a gyarló, emberi természethez, mint az a másik. 
– Egészség. 
– Egészség. 
Jubal ledöntötte a pálinkát. 
– Ah! – nyögte boldogan, aztán böfögött. – Kínáld meg Mike-ot, Duke, hadd tudja meg, milyen jó embernek lenni. Rögtön kreatív leszek tőle. Ügyeletes! Miért nincsenek itt soha a lányok, amikor szükség van rájuk? Ügyeletes! 
– Én vagyok az ügyeletes – szólt az ajtóból Miriam –, de... 
– Ott tartottunk, hogy “még nem sejtettem, miféle keserédes sorsra kárhoztat fiús vonzódásom az űrhajózás iránt...”
– Azt a sztorit befejeztem, amíg te a főtitkárral csevegtél. 
– Akkor már nem vagy ügyeletes. Küldd el. 
– Nem akarod elolvasni? Én mindenképpen átdolgozom. Mike csókja új ihletet adott. 
– Elolvasni? – borzongott meg Jubal. – Jó ég! Éppen elég komisz írni ilyeneket. És eszedbe ne jusson átdolgozni, kivált nem a tények alapján. Gyermekem, az igaz vallomásokban sosem szerepelhet az igazság morzsája sem. 
– Oké, főnök. Anne üzeni, hogy menjünk a medencéhez, és harapjunk valamit, mielőtt ennénk. 
– A legjobbkor. Mehetünk, uraim? 
A buli jó hangulatban folytatódott, hallal és más skandináv csemegékkel bővítve a fogások körét. Jubal kínálására Mike megkóstolta a konyakot. Mike nyugtalanítónak találta az eredményt, elemezte a bajt, a fordított erjedés belső folyamatában oxigént adott az etanolhoz, és szőlőcukorrá meg vízzé változtatta. 
Jubal figyelte az alkohol hatását a marsbeli emberre. Látta, hogy gyorsan berúgott, és még gyorsabban kijózanodott. Mivel érteni akarta a dolgot, még több konyakot erőltetett Mike-ra, aki ivott, hiszen a vízfivére mondta neki. Hihetetlen mennyiséget fogyasztott el, mire Jubal megértette, hogy Mike-ot nem lehet leitatni. 
Juballal már nem így állt a dolog, sokéves gyakorlata ellenére; minthogy a kísérlet során megpróbált lépést tartani Mike-kal, meglehetősen eltompult, így amikor megkérdezte Mike-ot, hogy mit csinált, Mike azt hitte, hogy a kommandósrohamról érdeklődött, amiért némi bűntudatot érzett. Megkísérelte elmagyarázni, és szükség esetén bocsánatot akart kérni Jubaltól. 
Amikor Jubal rájött, miről beszél, félbeszakította. 
– Fiam, nem akarom tudni. Azt tetted, amit kellett – tökéletes voltál. De... – pislogott bagoly szemmel –, ne mondd el nekem. Soha ne mondd el senkinek. 
– Ne? 
– Ne. Rohadtabb dolgot nem láttam, mióta a kétfejű bácsikám vitába szállt önmagával, és megcáfolta magát. A magyarázat csak elrontaná. 
– Nem grokkollak. 
– Én sem. Igyunk még egyet. 
Riporterek jöttek egymás után. Jubal udvariasan fogadta őket, invitálta az újságírókat, hogy egyenek, igyanak, mulassanak de hagyják békén a marsbeli embert. 
Aki nem engedelmeskedett, a medencébe lökték. 
Jubal kéznél tartotta Larry-t és Duke-ot, hogy segédkezzenek a vízbe merítés szertartásánál. Egyesek megharagudtak, mások az újonnan megtértek buzgalmával csatlakoztak a “keresztelők” csapatához – Jubalnak kellett megakadályoznia, hogy a New York Times rangidős rovatvezetőjét harmadszor is vízbe dobják. 
Késő este Dorcas osont oda Jubalhoz, és azt súgta: 
– Keresik, főnök. 
– Vedd át az üzenetet. 
– Személyesen kell, főnök. 
– Már régen szeretném szétverni azt a rohadt masinát. Duke, keríts egy baltát. 
– Főnök! Az a fickó az, akivel olyan sokáig beszélt ma délután. 
– Ó. Miért nem mondtad? – Jubal föltántorgott, belökte az ajtót, a televifonhoz ment. Douglas egyik talpnyalója látszott a képernyőn, de nyomban Douglas váltotta föl. 
– Meglehetősen soká tartott, amíg fölvette. 
– Az én televifonom, főtitkár úr. Néha föl sem veszem. 
– Látom. Miért nem mondta, hogy Caxton alkoholista? 
– Igazán? 
– Bizony! Egy kissé kirúgott a hámból. Azt aludta ki Sonorában egy hálózsákban. 
– Örömmel hallom, hogy megtalálták. Köszönöm, uram. 
– “Csavargásért” vették őrizetbe. Nem emelünk vádat – átadjuk magának. 
– Lekötelez, uram. 
– Ez nem színtiszta kegy. Úgy szállíttatom oda, ahogyan találtuk: mocskosan, borotválatlanul és, ahogy hallom, büdösen, mint egy kocsma. Hadd lássa, miféle csavargó. 
– Rendben van, uram. Mikorra várhatjuk? 
– A futár nemrégiben indult Nogalesból. Hamarosan maguk fölött lesznek. A pilóta átadja, és elismervényt kér róla. 
– Megkapja. 
– És mosom a kezeimet, tanácsos. Elvárom ide magát meg az ügyfelét, akár hozzák azt a részeges jogtiprót, akár nem. 
– Helyes. Mikor? 
– Holnap tízkor? 
– Minél előbb, annál jobb. Rendben. 
Jubal lement, ki a kertbe. 
– Jill! Gyere ide, gyermekem. 
– Igen, Jubal. – A lány Jubalhoz kocogott, az oldalán egy újságíróval. Jubal elküldte a fickót. 
– Bizalmas – mondta ellentmondást nem tűrően. – Családi ügy. 
– Kié? 
– Haláleset a magáéban. Tűnés! – Az újságíró vigyorogva tűnt el. Jubal a lányhoz hajolva súgta: – Biztonságban van. 
– Ben? 
– Igen. Hamarosan itt lesz. 
– Ó, Jubal! – És zokogni kezdett. Jubal megrázta. 
– Hagyd abba. Menj be, és szedd össze magad. 
– Igen, főnök. 
– Bőgj bele a párnádba, aztán mosd meg az arcod. – És kiment a medencéhez. – Csöndet kérek! Bejelentésem van. Nagyon élveztük a társaságukat, de a bulinak vége. 
– Pfúj! 
– Dobjátok a medencébe. Öregember vagyok, szükségem van a pihenésre. És a családomnak is. Duke, dugaszold be a palackokat. Lányok, vigyétek az ételt. 
Az újságírók morogtak, a józanabbak csitították a kollégáikat. Tíz perc múlva maguk voltak. 
Húsz perc múlva megérkezett Caxton. A kocsit vezető K.Sz. tiszt aláíratta és lepecsételtette Juballal az előre elkészített elismervényt, és távozott, miközben Jill Ben vállán zokogott. 
Jubal végigmérte a férfit. 
– Ben, azt hallottam, egy hétig részeg voltál. 
Ben káromkodott, míg egyre Jill hátát lapogatta. 
– Hogy én része... hiszen nem is ittam. 
– Mi történt? 
– Nem tudom. Nem tudom! 
Egy órával később Ben gyomra már ki volt mosva; Jubal injekciókat adott neki az alkohol meg a barbiturátok ellen; megfürdették, megborotválták, tiszta kölcsönruhába öltöztették, megismerkedett a marsbeli emberrel, és vázlatosan tájékoztatták a történtekről, amíg a tejet meg a táplálékot emésztette. 
De képtelen volt követni az eseményeket. Ben számára az elmúlt hét nem létezett – Washingtonban veszítette el az eszméletét, Mexikóban tért magához. 
– Persze, tudom, mi történt. Elkábítva tartottak egy sötét szobában... és kikészítettek. De nem tudok bizonyítani semmit. És Jefe egész faluja meg a helybeli kocsmáros nyilván hajlandók tanúskodni, hogy hogyan töltötte ott az idejét ez a gringo. És semmit sem tehetek ellene. 
– Akkor ne is tégy – tanácsolta Jubal. – Pihenj, és érezd jól magad. 
– Egy frászt! Elkapom a... 
– Ejnye! Ben, élsz... és erre nem sok reményt láttam. És Douglas pontosan azt fogja tenni, amit mi akarunk – és élvezni fogja. 
– Erről beszélni akarok. Azt hiszem... 
– Azt hiszem, lefekszel. De előbb még iszol egy pohár meleg tejet, hogy eltitkoljuk, micsoda az öreg Harshaw doki titkos szere zugivók számára. 
Caxton hamarosan horkolt. Jubal lefeküdni indult, amikor találkozott Anne-nel a fönti társalgóban. Jubal fáradtan csóválta a fejét. 
– Szép kis napunk volt, lányom. 
– Az. El nem mulasztottam volna, de megismételni nem szeretném. Feküdj le, főnök. 
– Egy pillanat, Anne. Mi az a különös a kölyök csókjában? – Anne elábrándozott, aztán elmosolyodott. 
– Ki kellett volna próbálnod. 
– Öreg vagyok már hozzá, hogy változtassak. De minden érdekel a fiúval kapcsolatban. Van a csókjában valami különös? 
– Igen – tűnődött Anne. 
– Micsoda? 
– Mike a csóknak szenteli a teljes figyelmét. 
– A fenébe! Én is azt teszem. Vagyis tettem. 
Anne a fejét rázta. 
– Nem. Engem már csókoltak férfiak, akik igen jó munkát végeztek. De nem szentelik a csóknak a teljes figyelmüket. Képtelenek erre. Bármennyire igyekezzenek is, a tudatuk egy része máshol jár. Hogy lekésik az utolsó buszt... sikerül-e a lányt lefektetni... milyen a tulajdon csóktechnikájuk... vagy aggódnak az állásuk miatt, a pénz miatt vagy hogy a férj, a papa vagy a szomszédok rajtakapják őket. Mike-nak nincs technikája... de amikor Mike csókol, nem csinál semmi mást. Te vagy a teljes mindensége... és a pillanat örök, mert Mike-nak nincsenek semmiféle tervei, és nem akar kilyukadni sehová. Csak csókol. – Anne megborzongott. – Lenyűgöző. 
– Hmmm. 
– Ne hümmögj, vén kéjenc! Nem érted. 
– Nem. És sajnos sosem is fogom. Hát akkor jó éjszakát... és jut eszembe, szóltam Mike-nak, hogy reteszelje be az ajtaját. 
Anne elfintorította az orrát. 
– Játékrontó! 
– Úgyis eléggé gyorsan tanul. Nem kell sürgetni. 

XVIII.

A TÁRGYALÁST huszonnégy órával elhalasztották, így Caxtonnak volt ideje fölépülni, megismerni elveszett hetének történetét és “közelkerülni” a marsbeli emberhez, mert Mike grokkolta, hogy Jill és Ben vízfivérek, megbeszélte a lánnyal, és ünnepélyesen vízzel kínálta Bent. 
Jill röviden mindenről tájékoztatta Bent. Ben kénytelen volt magába nézni. Kellemetlen érzés nyugtalanította: bosszantotta, amiért Mike olyan bizalmas viszonyban volt Jill-lel. Egyhetes élőhalottsága megváltoztatta a véleményét az agglegény-életről. Mihelyt kettesben maradtak, ismét megkérte Jill kezét. 
Jill elfordult. 
– Kérlek, Ben. 
– Miért ne? Fiksz állásom van, jó egészségnek örvendek... azaz fogok örvendeni, mihelyt kiürül a szervezetemből az “igazság” szerük. De mivel még bennem van, kénytelen vagyok igazat mondani. Szeretlek. Feleségül akarlak venni, masszírozni akarom szegény, fáradt lábadat. Talán öreg vagyok? Vagy máshoz szándékozol menni? 
– Egyik sem! Drága Ben... Ben, szeretlek. De ne kérj most, mert... kötelességeim vannak. 
Képtelen volt rábeszélni a lányt. 
Végül rájött, hogy a marsbeli ember nem vetélytársa. Mike Jill betege volt, és aki ápolónőt vesz feleségül, annak tudomásul kell vennie, hogy az ápolónőnek anyai érzései vannak a betege iránt, ezt így kell elfogadnia, mert ha Gilliannek nem lettek volna ápolónői tulajdonságai, Ben nem szerette volna. Nem a nyolcasról volt itt szó, amelyet járás közben Jill formás feneke leírt, nem is a másik oldalán kínálkozó pazar látványról – Ben nem volt infantilis típus, akit kizárólag az emlők nagysága izgat! Nem, ő Jillt magát szerette. 
És minthogy Jill hivatása miatt Bennek mindig háttérbe kellett szorulnia a betegek mögött, akiknek szüksége volt Jillre, Ben eltökélte, hogy juszt sem lesz féltékeny. Mike helyes srác, pontosan olyan ártatlan és naiv, amilyennek Jill leírta. 
No meg ő sem kínálhat Jillnek fenékig tejfelt; az újságírófeleségnek sok mindent el kell viselnie. Az újságíró hetekig távol van, az időbeosztása rendszertelen. Nem lenne jó, ha Jill zsémbes asszonnyá válna. De hiszen úgysem tenné. 
Ilyen döntésre jutván, Ben tiszta szívvel fogadta el Mike-tól a vizet. 
Jubalnak a tervezéshez kellett a plusz nap. 
– Ben, amikor a nyakamba varrtad ezt az egészet, megmondtam Gilliannek, hogy eszemben sincs küzdeni a fiú úgynevezett “jogaiért”. Meggondoltam magam. Nem hagyjuk, hogy a zsákmány a kormányé legyen. 
– Ezé a kormányé soha! 
– Semelyiké. A következő még rosszabb lesz. Ben, te lebecsülöd Joe Douglast. 
– Olcsó politikus, olcsó erkölcsökkel! 
– Igen. És végtelenül tudatlan. De meglehetősen lelkiismeretes világvezér – jobb, mint amilyet érdemlünk. Szívesen pókeroznék vele. Nem csalna, és mosolyogva fizetne. Nagy disznó, ugyanakkor derék öreg legény. Jó közepes. 
– Jubal, forduljak föl, ha értelek. Azt mondtad, szinte biztos voltál benne, hogy Douglas megöletett engem... és nem jártunk ettől messze! Mindent megmozgattál, hogy élve kiszabadíts, és Isten látja lelkemet, hálás vagyok érte! De azt várod tőlem, hogy most elfelejtsem, hogy Douglas állt a dolog mögött? Nem az ő érdeme, hogy élek. Szívesebben látott volna holtan. 
– Bizonyára. Mégis azt mondom, felejtsd el. 
– Soha! 
– Butaság. Nem tudsz bizonyítani semmit. És semmi értelme, hogy hálás légy nekem, nem is tűröm, hogy rám zúdítsd ezt a terhet. Nem érted tettem. 
– Micsoda? 
– Egy kislányért tettem, aki kész lett volna harcba szállni és megöletni magát érted. Azért tettem, mert ez a lány a vendégem volt, és kénytelen voltam elvállalni az apja szerepét. Azért tettem, mert az a lány csupa bátorság és lovagiasság volt, de túlságosan tudatlan ahhoz, hogy kiálljon egy ekkora körfűrész ellen. De te, cinikus és bűnös cimborám, te mindent tudsz a körfűrészekről. És ha gondatlanságból nekimész egynek, hogy jövök én ahhoz, hogy a karmádba avatkozzak? 
– Hmmm... Oké, Jubal, menj a francba... amiért a karmámba avatkoztál. Ha ugyan van. 
– Vitás pont. Az előre elrendelés meg a szabad akarat hívei döntetlenre állnak a negyedik negyedben, legalábbis tudtommal. Nekem mindenesetre nem áll szándékomban megzavarni a csatornában alvó embert. A jótékonykodás olyan, mint a vérzékenység gyógyítása: a vérzékenység igazi kezelése az lenne, ha hagynánk a vérzékenyeket elvérezni... mielőtt újabb vérzékenyeket nemzenek. 
– Sterilizálhatnád is őket. 
– Azt kívánnád, hogy Istent játsszak? De eltértünk a tárgytól. Douglas nem akart megöletni. 
– Ki mondja ezt? 
– A tévedhetetlen Jubal Harshaw, méghozzá ex cathedra. Fiam, amikor egy helyettes seriff agyonver egy foglyot, szinte száz százalékos az esélye annak, hogy ha a megyei megbízottak tudtak volna róla, nem hagyták volna. Legföljebb szemet hunynak fölötte – utólag, nehogy beleköpjenek valakinek a levesébe. Ebben az országban sosem volt politikai gyakorlat a gyilkosság. 
– Majd mutatok néhány esetet, amelyeket vizsgáltam. 
Jubal legyintett. 
– Azt mondtam, nem politikai gyakorlat. Mindig történtek gyilkosságok. Mindig megesett, hogy megöltek prominens személyiségeket is, de agyonvertek jelentéktelen fickókat is, akiknek a története jó, ha a lapok nyolcadik oldalán helyet kapott. De sosem volt politikai gyakorlat, és te azért vagy életben, mert nem Joe Douglas politikája a gyilkosság. Szépen elkaptak, kifacsartak, és olyan észrevétlenül megszabadulhattak volna tőled, ahogyan a döglött egeret lehúzzák a vécén. Csakhogy a főnökük nem szereti, ha ilyen keményen játszanak, és ha rajtakapná őket, az az állásukba, sőt esetleg a fejükbe kerülne. 
Jubal szünetet tartott, és kortyolt egyet. 
– Az a sok gazember eszköz csupán, nem pretoriánusok, akik megválasztják a cézárt. Hát kit akarsz te cézárnak? Tárgyalótermi Joe-t, aki még akkor szívta magába az elveit, amikor ez az ország nemzet volt, nem holmi soknyelvű birodalom egyik tartománya... Douglast, aki nem bírja gyomorral a gyilkosságot? Vagy inkább kiakolbolítanád őt – ezt könnyen megtehetnénk, ha keresztbe tennénk neki –, és , olyan országból választanánk főtitkárt, ahol az élet olcsó, és a gyilkosság hagyomány? Ha ezt tennéd, Ben, mi történne a következő kotnyeles riporterrel, aki sötét ügyben szimatol? 
Caxton nem felelt. 
– Mondtam, a K.Sz. csupán eszköz. Mindig kaphatók olyan emberek, akik szeretik a piszkos munkát. De mennyire lesz piszkos az a munka, ha Douglast kibillentjük a többségéből? 
– Jubal, azt akarod mondani, hogy nem szabad bírálnom a kormányzatot? 
– Dehogy. Bögölyre szükség van. Csakhogy nem árt megnézni az új csirkefogókat, mielőtt a régieket kirúgjuk. A demokrácia gyengécske rendszer, egyedül az szól mellette, hogy nyolcszor jobb minden más módszernél. A legnagyobb hibája az, hogy a vezetők a választókat tükrözik – nagyon alacsony a színvonal, de mit várhatnánk? Nézd meg hát Douglast, és ne feledd, hogy tudatlanságában, ostobaságában és önzésében amerikai honfitársait tükrözi, de egy-két millimétemyivel különb az átlagnál. És nézd meg, ki jöhet a helyére, ha a kormánya megbukik. 
– Nem nagy a különbség. 
– Különbség mindig van! A “rossz” és a “rosszabb” között és ez sokkal élesebb, mint a “jó” meg a “jobb” közötti. 
– Nos? Mit tegyek? 
– Semmit – felelte Harshaw. – Ezt a műsort egyedül csinálom. Tőled azt várom, hogy ne gyalázd Joe Douglast a megkötendő szerződéséit – esetleg dicsérd meg “államférfiúi önmérsékletéért”... 
– Hányok! 
– Ott a kalapod. Megmondom, mit fogok tenni. Ha az ember tigrist akar megülni, az első alapelv, hogy jól megkapaszkodik a fülében. 
– Ne légy nagyképű. Miről van szó? 
– Ne légy ostoba, és figyelj. Mike-nak az a szerencsétlenség jutott osztályrészéül, hogy nagyobb vagyon örököse, mint amilyenről Krőzus valaha álmodhatott... ráadásul politikai hatalomra is jogosult egy olyan politikai-jogi precedens értelmében, amelyhez hasonló hülye nem fordult elő azóta, hogy Fall főtitkárt elítélték egy olyan megvesztegetési összeg elfogadásáért, amelynek a kifizetéséért Doheny-t fölmentették. Nem érdekel semmiféle “igazi örökös” ostobaság. A vagyont sem tekintem az “övének”, nem ő kereste. De ha ő kereste volna is, a “tulajdon” nem olyan természetes és magától értetődő fogalom, mint a legtöbben hiszik. 
– Micsoda? 
– A tulajdonjog bonyolult absztrakció, misztikus viszony. Csak Isten tudja, mennyire tették jogelméletünk megalkotói ezt a fogalmat bonyolulttá, de én is csak akkor kezdtem rájönni számos finomságra, amikor a marsbeli beütés ért. A marslakók nem birtokolnak semmit... még a tulajdon testüket sem. 
– Egy pillanat, Jubal. Még az állatoknak is van tulajdona. És a marslakók nem állatok, civilizációjuk van városokkal meg mindennel. 
– Igen. “A rókának odúja, az ég madarának fészke vagyon.” A házőrző ebnél senki nem érti jobban a “meus-ettuus” közti különbséget. Nem így a marslakók. Hacsak nem tekintjük mindennek a birtoklását a legidősebb állampolgárok – a te szemedben, barátom, “szellemek” – által “tulajdonnak”. 
– Mondd csak, Jubal, mi van ezekkel az “öregekkel”? 
– A hivatalos verzióra vagy kíváncsi? 
– Nem. A te véleményedre. 
– Szerintem kegyes maszlag, babona, amelyet olyan korán beleégettek a fiú tudatába, hogy semmikeppen nem szabadulhat tőle. 
– Jill úgy beszél, mintha elhinné. 
– Hallani fogod, hogy én is úgy beszélek. Egyszerű udvariasság. Az egyik igen kedves barátnőm hisz az asztrológiában; sosem sérteném meg azzal, hogy a szemébe mondjam, én mit hiszek. Az emberi készséget hinni a teljesen valószínűtlenben – az asztaltáncoltatástól a gyerekeik felsőbbrendűségébe vetett hitig – még sosem mérték föl. Én a hitet szellemi tunyaságnak tartom, ám Mike hite az “öregekben” semmivel sem irracionálisabb, mint az a meggyőződés például, hogy az esőért mondott imákkal fölboríthatjuk a mindenség dinamikáját. 
– Hmmm, Jubal, be kell vallanom, hajlamos vagyok hinni abban, hogy a halhatatlanság tény – de örülök, hogy a nagyapám szelleme nem uralkodik fölöttem. Igazán házsártos vénember volt. 
– Az enyém is. És én is. De van-e ok az állampolgár szavazati jogának érvénytelenítésére pusztán azért, mert az illető halott? Ahol én nevelkedtem, számtalan halott szavazót tartottak nyilván, szinte marsbeli méretekben. Elképzelhető, hogy ennek a mi fiúnknak azért nem lehet semmiféle tulajdona, mert már minden az “öregeké”, így aztán nehezen vagyok képes megmagyarázni neki, hogy az övé a Holdvállalat több mint egymillió részvénye, a Lyle-hajtómű meg még egy csomó ingóság és biztosítás. Nem számít, hogy az eredeti tulajdonosok már halottak; éppen attól “öregek” – és Mike sosem ütné az orrát az “öregek” dolgaiba. 
– Hm... a fenébe, akkor jogi szempontból inkompetens. 
– Persze. Nem kezelhet vagyont, mert nem hisz a misztikumában – csak amennyire én az ő szellemeiben. Ben, Mike minden tulajdona egy fogkefe, de arról sem tudja, hogy az övé. Ha elvennéd, azt hinné, hogy az “öregek” adtak fölhatalmazást a változásra. – Jubal vállat vont. – Mike tehát nem kompetens, így nem engedhetem, hogy próbára tegyék a kompetenciáját – mert ugyan miféle gyámot jelölnének ki számára? 
– Hűha! Douglast. Vagy valamelyik udvaroncát. 
– Biztos vagy ebben, Ben? Gondolj a Legfelső Bíróság összetételére. Nem elképzelhetőbb, hogy a kijelölt gyám neve Savvonavong lenne? Vagy Nadi? Esetleg Ki? 
– Hm... igazad lehet. 
– És ebben az esetben Mike nem lenne hosszú életű. Vagy élhetne ugyan késő vénségéig, ám egy olyan kellemes kertben, ahonnan nehezebb megszökni, mint a Bethesda Kórházból. 
– Mit akarsz tenni? 
– A fiú névleges birtokában lévő hatalom veszélyes. Hát túladunk rajta. 
– Hogy adsz túl ennyi pénzen? 
– Sehogy. Ha ténylegesen megtenném, az fölborítaná az erőegyensúlyt – és ismét kérdésessé tenné a fiú kompetenciáját így hát hagyjuk futni a tigrist, ahogyan csak bír, és közben elkeseredetten markoljuk a fülét. Ben, elmondom, mit szándékozom tenni... aztán szedd össze magad, és próbáld megtalálni benne az összes lehetséges hibát. Nem jogilag; Douglas jogászai fogják megfogalmazni a halandzsát, én meg majd ellenőrzöm. Azt akarom hogy politikai valószínűségszámítást végezz. Szóval a következőt fogjuk tenni... 

XIX.

A MARSBELI DIPLOMÁCIAI KÜLDÖTTSÉG másnap reggel érkezett a palotába. A Mars trónjának szerény trónkövetelőjét, Mike Smith-t nem izgatta az utazás célja; ő csak élvezte. Repülő Greyhound busszal mentek, Mike a kupolában ült, az egyik oldalán Jill, a másikon Dorcas, és csak bámulta a látványt, amint a lányok mutogatták az érdekességeket, és csacsogtak. Az ülést két személyre tervezték, az eredmény szívet melengető közelkerülés lett. Mike a két karjával átkarolta a két lányt, nézett és hallgatott, grokkolni próbált, s akkor se lehetett volna boldogabb, ha öt méter mélyen lett volna a víz alatt. 
Most látta először a Terra civilizációját. Amikor a Bajnokról elszállítottak, nem látott semmit; tíz nappal korábban pedig néhány percet töltött a taxiban, de semmit sem grokkolt. Azóta az élete a házra és a medencére, a kertre, a fűre meg a fákra korlátozódott, még Jubal kapujáig sem jutott el. 
De most már sokat tudott: értette az ablakokat, fölfogta, hogy a buborék, ahol ül, arra való, hogy kinézzenek belőle, és hogy amit lát, azok városok. A lányok segítségével követte a térképen, merre járnak. Mostanáig nem gyanította, hogy az emberek ismerik a térképet. Valami boldog honvágyfélét érzett, mihelyt először grokkolta a földi térképeket. Az ő népének térképeihez képest statikusak és halottak voltak, de mégis térképek. Még az ember-térkép is marsbeli volt a lényegét tekintve – ezért szerette. 
Kis híján kétszáz mérföldön elterülő világvárost látott, ízlelgette minden részletét, grokkolni próbálta. Megdöbbentette az ember-városok nagysága és pezsgő élete, annyira különböztek az ő népének kolostorkert városaitól. Úgy gondolta, hogy az emberi városoknak szinte rögtön el kell kopniuk, annyira zsúfolva vannak élményekkel, hogy csupán a legerősebb öregek viselnék el, hogy végigmenjenek az elhagyatott utcákon, és grokkolják a sok-sok rétegben lerakodott eseményeket és érzelmeket. Odahaza ő is járt elhagyott városokban, ezek csodálatos és ijesztő élményei voltak, de a tanítói leállították, mert úgy grokkolták, hogy nem eléggé erős hozzá. 
A Jillnek és Dorcasnak föltett kérdésekből grokkolta a város korát; valamivel több mint két földi évszázada alapították. Minthogy a földi idővel nem boldogult, átszámította marsbeli évekre és számokra: (34+33)=108 marsbeli év. 
Döbbenetes és gyönyörű! Hiszen ezek az emberek elhagyják, a gondolataira bízzák a várost még azelőtt, hogy összeomlana a feszültségtől, és semmivé válna... ugyanakkor pusztán a korát tekintve a város még csak tojás volt. 
Mike már most várta, hogy egy-két évszázad múlva visszatérhessen Washingtonba, hogy járja üres utcáit, megpróbáljon közelebb kerülni végtelen fájdalmához és szépségéhez, hogy szomjasan grokkolja, amíg ő nem lesz Washington és a város nem válik a részéve – ha addigra már eléggé erős lesz. Megértette, hogy egyre csak növekednie és növekednie kell, amíg képes lesz dicsérni és dédelgetni a város hatalmas szenvedését. 
A Greyhound pilótája keletnek fordult, hogy kikerülje a nem várt forgalmat (amelyet a tudtán kívül Mike okozott), és Mike meglátta a tengert. 
Jillnek mondania kellett, hogy ez víz, Dorcas még hozzátette, hogy az Atlanti-óceán, és megmutatta a térképen a partvonalát. Mike fióka kora óta tudta, hogy a Naphoz a második helyen a legközelebb levő bolygót majdnem teljesen elbontja az élet vize, és már tapasztalta, hogy ezek az emberek készpénznek tekintik ezt a gazdagságot. Az egyik legnehezebb akadály volt számára egykor annak a marsbeli alaptételnek a grokkolása, hogy a vízszertartáshoz nem szükséges víz; a víz csupán a lényeg jelképe, gyönyörű, de nélkülözhető. 
Most Mike rájött, hogy az elvont tudás nem azonos a fizikai valósággal; az Atlanti-óceán olyan áhítattal és rettegéssel töltötte el, hogy Jill kénytelen volt élesen rászólni. 
– Mike! Meg ne próbáld! 
Mike elfojtotta, elraktározta az érzelmeit. Csak bámulta a látóhatárig nyúló vizet, próbálta megmérni, amíg a feje beleszédült a hármasok hatványaiba és a hatványok hatványaiba. 
Amint leszálltak a palota tetejére, Jubal figyelmeztette őket. 
– Ne feledjétek, lányok: fogjátok Mike-ot négyszögbe, és ha kell, használjátok a sarkatokat meg a könyökötöket. Anne, te hivatalos minőségben leszel jelen, de ez nem ok rá, hogy ne lépj valakinek a tyúkszemére, ha szorongatnak. Vagy igen? 
– Ne izgulj, főnök; a tanút senki sem szorongatja – ráadásul tűsarkú cipő van rajtam, és nehezebb vagyok nálad. 
– Oké. Duke, küldd vissza a busszal Larry-t, amint lehet. 
– Grokkoltam, főnök. Nyugi. 
– Akkor izgulok, amikor nekem tetszik. Gyerünk. – Harshaw, a négy lány Mike-kal és Caxton kiszálltak, a busz fölszállt. A leszállóhely nem volt zsúfolt, de üres sem. Egy férfi lépett hozzájuk szívélyesen. 
– Dr. Harshaw? Tom Bradley vagyok, a főtitkár úr rangidős szárnysegédje. Fáradjon Mr. Douglas irodájába. Beszélni akar önnel a tárgyalás megkezdése előtt. 
– Nem. 
– Talán nem értett meg – pislogott Bradley. – Ez a főtitkár úr utasítása. Ó, azt is hozzátette, hogy természetesen Mr. Smith, mármint a marsbeli ember önnel mehet. 
– Nem. A tárgyalóterembe megyünk. Mutassa valaki az utat. Addig van az ön számára egy kis munkám. Miriam, a levelet. 
– De, dr. Harshaw... 
– Azt mondtam, nem! Ezt adja át Mr. Douglasnak, de rögtön – és hozza el nekem a válaszát. – Harshaw ráírta a nevét a boríték leragasztott fülére, rányomta a hüvelykujját az aláírásra, és átadta a borítékot Bradley-nek. – Mondja meg neki, hogy nyomban el kell olvasnia, a tárgyalás előtt. 
– De a főtitkár úr kéri... 
– A főtitkár úr ezt a levelet kéri. Fiatalember, én jóstehetséggel vagyok megáldva. És megjövendölöm, hogy holnap már nem lesz itt, ha ezt sürgősen nem adja át neki. 
– Jim, vedd át – szólt Bradley, és elsietett a levéllel. Jubal sóhajtott. Megizzadt azzal az irománnyal Anne meg ő egész éjjel fönn voltak, egymás után fogalmazták a piszkozatokat. Jubal nyílt megállapodást akart, de nem akarta meglepni Douglast. 
Bradley utasítására egy másik fiatalember lépett hozzájuk. Jubal rögtön látta, hogy azoknak a föltörekvő ifjaknak az egyike, akik a hatalomhoz törleszkednek, és elvégzik helyette a piszkos munkát. 
– Jim Sanforth vagyok, doktor – mosolygott a fiatalember –, a nagyfőnök sajtótitkára. Mostantól kezdve gyötörni fogom, mindenféle interjúkkal, újságírókkal. Sajnálattal kell közölnöm, hogy a tárgyalás még nincs előkészítve. Az utolsó pillanatban át kellett telepítenünk egy nagyobb terembe. Arra gondoltam, hogy...
– Én meg arra gondoltam, hogy gyerünk rögtön a tárgyalóterembe. 
– Doktor, nem értett meg. Most kötik be a vezetékeket és más berendezéseket, tele van riporterekkel és... 
– Annál jobb. Beszélünk velük. 
– Nem, doktor. Utasításom van... 
– Fiacskám, fogja szépen az utasításait, gondosan hajtogassa őket össze, és húzza le. Egyetlen cél hozott ide minket: a nyilvános tárgyalás. Ha nincsenek még fölkészülve, találkozunk a sajtóval – a tárgyalóteremben. 
– De... 
– Maga miatt a marsbeli ember a szeles tetőn álldogál. – Harshaw fölemelte a hangját. – Van itt valaki, aki van annyira tehetséges, hogy elvezessen minket a tárgyalóterembe? 
Sanforth nyelt egyet. 
– Kövessenek, doktor. 
A tárgyalóteremben valóban nyüzsögtek az újságírók meg a technikusok, de már állt a nagy, ovális asztal a székekkel és több kisebb asztal. Mike-ot észrevették, Sanforth tiltakozása nem tartotta vissza a tömeget. Az amazoncsapat azonban a nagy asztalhoz kísérte Mike-ot, ott Jubal leültette úgy, hogy Jill és Dorcas ültek a két oldalán, az igaz tanú és Miriam pedig mögötte. Ezután Jubal már nem próbálta kivédeni sem a kérdéseket, sem a fotózást. Mike figyelmeztetést kapott, hogy az emberek hajlamosak lesznek fura dolgokat művelni, és ne tegyen semmit elhamarkodottan (ne tüntessen el vagy állítson meg személyeket és tárgyakat), amíg Jill nem mondja. 
Mike ünnepélyesen állta a zűrzavart; Jill fogta a kezét, és a lány érintése megnyugtatta. 
Jubal minél több fényképet akart, a kérdésektől pedig nem félt. Egy héten át beszélgetett Mike-kal, és rájött, hogy szakértői segítség nélkül nincs az a riporter, aki bármit kiszedjen belőle. Mike-nak az a szokása, hogy csak a föltett kérdésre válaszolt szó szerint, és utána elhallgatott, lehetetlenné tette, hogy nyomást gyakoroljanak rá. 
A legtöbb kérdésre Mike azt felelte: “nem tudom” vagy “bocsát meg?” 
Egy Reuter tudósító, aki arra számított, hogy vitatni fogják Mike örökösödési jogát, a maga módján próbálta próbára tenni a fiú kompetenciáját. 
– Mr. Smith, mit tud az örökösödési törvényről? 
Mike jól tudta, hogy nem igazán grokkolja a tulajdon emberi fogalmát, kivált nem az örökbehagyást és az öröklést, így ragaszkodott a könyvhöz. Jubal fölismerte a művet: “Elv az örökhagyásról és az örökösödésről”, első fejezet. 
Mike pontosan és kifejezéstelenül idézte az olvasottakat, oldalt oldal után, amíg a teremben csönd lett, a kérdező pedig nagyokat nyelt. 
Jubal hagyta, hadd mondja a fiú, amíg az összes jelenlévő már a kelleténél több információt szerezhetett özvegyi jogról és haszonélvezetről, az egy apától származók jogairól és az egy anyától származók jogairól per stripes és per capita. Végül megszólalt: 
– Ennyi elég lesz, Mike. 
– De van még – csodálkozott Mike. 
– Később. Van valakinek kérdése más témáról? 
Egy londoni vasárnapi lap munkatársa a lap stílusának megfelelő kérdéssel hozakodott elő: 
– Mr. Smith, úgy tudjuk, kedveli a lányokat. Csókolt már lányt? 
– Igen. 
– Élvezte? 
– Igen. 
– Mennyire? 
Mike alig habozott. 
– Lányt csókolni jó dolog – magyarázta. – Ez a játék mérföldekkel jobb minden kártyajátéknál. 
A tapstól megijedt. De érezte, hogy Jill és Dorcas nem rémültek meg; alig tudták visszafojtani a derűnek azt a zajos kifejezését, amelyet ő képtelen volt megtanulni, így lecsillapította a félelmét, és várt. 
A további kérdésektől megmenekült, és nagy örömben volt része: az egyik oldalajtón ismerős alak lépett be. 
– Fivérem, dr. Mahmoud! – És Mike hatalmas izgalomban folytatta – marsnyelven. 
A Bajnok nyelvésze mosolyogva integetett, ugyanazon a torokhangokkal teli nyelven válaszolt, és Mike-hoz sietett. Folytatták a nem emberi hangokból álló társalgást, Mike mohón és sebesen, Mahmoud már nem annyira gyorsan, olyan hangokat hallatva, mint amikor egy orrszarvú nekimegy a szarvával egy acélfalnak. 
Az újságírók egy darabig tűrték, akinek magnója volt, rögzítette, aki kézzel írt, színes motívumként följegyezte. Végül az egyik félbeszakította őket. 
– Dr. Mahmoud! Miről beszélnek? 
Mahmoud kifinomult oxfordi kiejtéssel válaszolt: 
– Lényegében csak annyit mondtam neki, “csillapodj, édes fiam, nagyon kérlek”. 
– És ő mit mond? 
– A többi személyes, magánjellegű, nem közérdekű. Régi barátok szívélyes szavai. – És folytatták a csevegést – marsnyelven. 
Mike elmondott a fivérének mindent, ami azóta történt vele, hogy utoljára találkoztak, hogy együtt grokkolhassák – csakhogy Mike marsbeli elvek szerint válogatta ki, amit elmondandónak vélt, s jobbára az új vízfivéreiről beszélt, az ízükről... arról a gyöngéd vízről, amely Jill volt... Anne mélységéről... a különös, nem-teljesen-grokkolt tényről, hogy Jubal íze néha olyan volt, akár egy tojásé, máskor akár egy öregé, pedig egyik sem volt... az óceán grokkolhatatlan tágasságáról... 
Mahmoudnak kevesebb mondandója volt, hiszen kevesebb történt vele marsbeli mércével mérve – egy italos kicsapongás, amelyre nem volt büszke, egy hosszú nap, amelyet arccal a földre borulva töltött a washingtoni Szulejmán mecsetben, s amelynek az eredményeit még nem grokkolta, ezért nem akart beszélni róluk. Új vízfivére nem akadt. 
Félbeszakította Mike-ot, és kezet nyújtott Jubalnak. 
– Ön dr. Harshaw. Valentine Michael azt hiszi, bemutatott önnek, és így is van, az ő szabályai szerint. 
Kézfogás közben Harshaw alaposan szemügyre vette Mahmoudot. A fickó úgy festett, mint holmi vadászgató, sportolgató brit, a tweedzakójától és a drága, sportos öltözékétől kezdve a gondosan nyírt, őszes bajuszáig... ám a bőre kormos volt, és orráért nyilvánvalóan levantei gének lehettek a felelősök. Harshaw nem szívelte a hamisítványokat, inkább evett hideg kukoricaprószát mint tökéletes, de mesterséges “bélszínt”. 
Csakhogy Mike barátjaként üdvözölte a fickót, tehát “barát” amíg az ellenkezőjének nem bizonyul. 
Mahmoud a “jenki”-múzeumi példányának látta Harshaw-t: közönségesnek, az alkalomhoz túl hétköznapian öltözöttnek, hangosnak, provinciálisnak, aki nyilván tudatlan is. Ráadásul diplomás ember volt, és dr. Mahmoud tapasztalatai szerint az amerikai diplomások nem kellően képzettek, technikusok csupán. Mahmoud nagyon nem szívelt semmit, ami amerikai volt. Végtelenül sok Istennel dicsekvő vallási bábelüket, a konyhájukat (konyha!!!), a modorukat, zagyva építészetüket és beteges művészetüket – és vak, pimasz hitüket a felsőbbrendűségükben, jóval azután, hogy a napjuk leáldozott. Az asszonyaikat. Kivált az asszonyaikat, a szemérmetlen, agresszív asszonyaikat a karcsú, kiéhezett testükkel, amely mégis nyugtalanítóan emlékeztette a hurikéra. Valentine Michael körül négyen is nyüzsögtek közülük – olyan találkozón, ahol csak férfiaknak lett volna helye... 
Csakhogy Valentine Michael ezeket az embereket – beleértve a mindenütt jelen lévő nőszemélyeket – büszkén és lelkesen a vízfivéreinek mondta, s ezzel Mahmoudra nagyobb kötelezettséget hárított, mint amekkorával atyja valamely fivérének a fiainak tartozott volna – minthogy Mahmoud ezt a gyarapodó kapcsolatot a marslakók megfigyelésén át értette meg, nem kellett olyan nem kielégítő fordításokhoz folyamodnia, mint “láncszerű kapcsolódása” vagy hogy “az ugyanazzal egyenlő dolgok egymással is egyenlők”. Ő látta a marslakókat otthon; ismerte szegénységüket (földi mértékkel mérve); megmártózott kulturális gazdagságukban, amelyet a megismertnél jóval gazdagabbnak sejtett; és grokkolta a személyek közti kapcsolatok minden mást fölülmúló értékét a marslakóknál. 
Nos, nem volt mit tennie – megosztotta a vizet Valentine Michaellal, és most igazolnia kell barátja belé vetett hitét... csak abban reménykedett, hogy ezek a jenkik nem teljesen bunkók. 
Tehát szívélyesen mosolygott. 
– Igen. Valentine Michael elmondta, méghozzá nagyon büszkén hogy önök valamennyien a... (Mahmoud a marsnyelvi szót használta) 
– Mi? 
– Vízfivérség. Érti? 
– Grokkolom. 
Mahmoud nemigen hitte, hogy Harshaw valóban grokkolja, de barátságosan folytatta. 
– Minthogy magam is ilyen kapcsolatban állok vele, meg kell kérnem, hogy tekintsenek a család tagjának. Az ön nevét tudom, doktor, és úgy sejtem, ez itt Mr. Caxton – Láttam a fényképét a lapokban a rovata fölött, Mr. Caxton, de lássuk csak, el tudom-e találni, melyik ifjú hölgy melyik. Ő lehet Anne. 
– Igen. De ő tanúi köntösben van. 
– Természetesen. Később majd üdvözlöm. 
Harshaw bemutatta Mahmoudot a többieknek... és Jill azzal lepte meg, hogy a vízfivér tökéletesen pontos hangsorával köszöntötte, amelyet ugyan három oktávval magasabban ejtett minden marslakónál, de torokfájdítóan kifogástalan kiejtéssel. Egyike volt ez a néhány tucatnyi szónak, amelyeket Jill ki tudott mondani a valamivel több mint százból, amelyeket már értett – de ezt a szót tökéletesen használta, hiszen naponta többször használták vele kapcsolatban, és használta maga is. 
Dr. Mahmoud szeme kikerekedett – talán ezek az emberek mégsem körülmetéletlen barbárok... ifjú barátjának valóban jó megérzései szoktak lenni. Nyomban válaszolt Jillnek a megfelelő udvariassági formulával, és a keze fölé hajolt. 
Jill látta, hogy Mike örül; sikerült elhörögnie a legrövidebbet a kilencféle udvariassági formulából, amelyet a vízfivér válaszára szokás adni – bár nem grokkolta, és esze ágában sem lett volna (angolul) a tartalmának leginkább megfelelő emberi biológiai tevékenységet javasolni... pláne olyan férfinak, akit csak az imént ismert meg! 
Mahmoud, aki értette, inkább a jelképes értelmére figyelmezett, mint (emberek közt lehetetlen) szó szerinti értelmére, és megadta rá a megfelelő választ. Jill ezzel kifújt; nem értette Mahmoud válaszát, és még angolul sem tudott felelni. 
De ihletet kapott. Az asztalon több korsó vizet helyeztek el poharakkal. Fölkapott egy kancsót, teletöltött egy poharat. 
Mélyen Mahmoud szemébe nézett, és nagy meggyőződéssel mondta: 
– Víz. A mi fészkünk a tiéd. – Ajkához érintette a poharat, majd odanyújtotta Mahmoudnak. 
Mahmoud marsnyelven felelt, látta, hogy a lány nem érti, lefordította. 
– Aki megosztja a vizét, megosztja mindenét. – Kortyolt egyet, már vissza akarta adni, de helyesbített, és Harshaw-nak nyújtotta a poharat. 
– Én nem beszélem a marsnyelvet, fiam – mondta Harshaw –, de köszönöm a vizet. Sose légy szomjas. – Megitta a víz egyharmadát. – Ah! – Továbbadta a poharat Bennek. 
Caxton Mahmoud szemébe nézett, és komolyan mondta: 
– Közelkerülés. Az élet vize által közelebb kerülünk. – Kortyolt, és továbbadta a poharat Dorcasnak. Dorcas az előzmények ellenére habozott. 
– Dr. Mahmoud? Tudja, milyen komoly dolog ez Mike számára? 
– Tudom, kisasszony. 
– Hát... számunkra éppoly komoly. Érti? Grokkolja? 
– Grokkolom a teljességét... másként nem ittam volna. 
– Jó. Igyon mindig mélyen. Osztozzanak tojásaink egy fészken. 
Könnyek peregtek az arcán; ivott, és továbbadta a poharat Miriamnek. 
– Szedd össze magad, kölyök – súgta Miriam, aztán Mike-hoz fordult. – Vízzel köszöntjük fivérünket – majd Mahmoudnak mondta – Fészek, víz, élet. – Ivott. – Fivérünk. – És visszaadta Mahmoudnak a poharat. 
Mahmoud megitta a maradékot, és megszólalt, de arabul: “És ha összekötöd ügyeidet az öveikkel, a fivérük vagy”. 
– Ámen – helyeselt Jubal. 
Mahmoud gyorsan Jubalra pillantott, de úgy döntött, nem kérdezi meg, valóban értette-e, amit mondott; a hely nem volt alkalmas előhozakodni a maga bajaival, kétségeivel. Lelkét mégis melegség járta át – mint mindig – a vízszertartástól... pedig ez a szertartás az ő vallásában eretnekségnek számított. 
Gondolatait a helyettes protokollfőnök megjelenése szakította félbe. 
– Maga dr. Mahmoud. Magának a terem túloldalán a helye. Kövessen.
Mahmoud mosolygott. 
– Nem, én ide tartozom. Dorcas, idehúzhatok egy széket közéd és Valentine Michael közé? 
– Persze, doki. Majd összehúzom magam. 
A helyettes pf. kis híján toporzékolt. 
– Kérem, dr. Mahmoud! Az ülésrend szerint a terem másik végében van a helye! Rögtön itt lesz a főtitkár úr, és a teremben még mindig nyüzsögnek az újságírók és Isten tudja, kicsodák... én pedig nem tudom, mit csináljak! 
– Akkor menjen a fenébe, pubi – javasolta Jubal. 
– Mit? Maga kicsoda? Rajta van a listán? – Aggodalmasan nézegette az ülésrendet. 
– Maga kicsoda? – felelte Jubal. – A főpincér? Én Jubal Harshaw vagyok. Ha a nevem nincs azon a listán, összetépheti. Nézze, pubi, ha a marsbeli ember azt akarja, hogy dr. Mahmoud vele üljön, akkor úgy lesz. 
– De nem ülhet itt! A tárgyalóasztalnál csak a főminisztereknek, küldöttségvezetőknek, Legfelső Bírósági bíráknak és hasonló rangúaknak van helye – és azt sem tudom, hogyan zsúfoljam ide őket, ha még egy előkerül – és persze a marsbeli embernek. 
– Persze – helyeselt Jubal. – És Mahmoud doktornak a főtitkár úr közelében kell lennie, mögötte, hogy fordítani tudjon. Meg kell mondanom, maga nem valami segítőkész. 
– Majd segítek – vette ki az ülésrendet a hivatalnok kezéből Jubal. – Hmmm... nézzük csak. A marsbeli ember a főtitkárral szemben fog ülni, nagyjából ott, ahol most. Akkor... – Jubal ceruzával esett neki az ülésrendnek – ...innentől eddig ülnek a marsbeli ember társai. – Jubal kereszttel jelölte meg, és vastag, fekete vonallal fogta össze az adott részt, majd kezdte kihúzni azoknak a nevét, akiket az asztalnak azon a felén helyeztek volna el. – Ez fele részben megoldja a gondjait... mert a mi oldalunkon idegen nem fog ülni. 
A hivatalnok úgy megdöbbent, hogy beszélni sem tudott. Járt a szája, de hang nem jött ki belőle. Jubal szelíden nézett rá. 
– Baj van? Ó... elfelejtettem hivatalossá tenni. – És alákanyarította: “ V.M. Smith képviseletében J. Harshaw" – Most ügessen a főnökéhez, fiam, és mutassa meg neki. Mondja meg neki, nézzen utána, mit ír a protokoll baráti bolygókról érkezett küldöttségek fogadásáról. 
A fickó kinyitotta a száját... aztán elszaladt, még mielőtt becsukta volna. Egy idősebb férfival tért vissza. Az új jövevény ellentmondást nem tűrő hangon kezdte. 
– Dr. Harshaw, LaRue vagyok, a protokollfőnök. Valóban szükségük van a főasztal felére? Úgy tudtam, a küldöttségük kicsi lesz. 
– Az nem ide tartozik. 
LaRue egy pillanatra elmosolyodott. 
– Attól tartok, ide tartozik. Nem tudok hol helyet szorítani az embereknek. Szinte minden magas rangú tisztségviselő eljön. Ha további vendégeket vár – bár örültem volna, ha előre értesít erről –, odatetetek még egy asztalt a Mr. Smith-nek és önnek fenntartott két szék mögé. 
– Nem. 
– Attól tartok, így kell lennie. Sajnálom. 
– Én is – magát. Mert ha a fél asztalt nem tartják fönn a Mars számára, elmegyünk. Közölje a főtitkár úrral, hogy maga tette tönkre a tárgyalását, mert megsértette a marsbeli embert. 
– Ezt nem gondolja komolyan. 
– Nem értett meg? 
– Hm... hát, azt hittem tréfál. 
– Viccelődést nem engedhetek meg magamnak, fiam. Smith vagy egy másik bolygó első embere, aki hivatalos látogatást tesz ennek a bolygónak az első emberénél – és ebben az esetben joga van annyi táncos fiúra és kóristalányra, amennyit akar –, vagy csak turista, akinek nem jár semmiféle hivatalos fogadtatás. Ez is meg az is egyszerre nem megy. Nézzen körül, számolja össze azokat, akiket “magas rangú tisztségviselőknek” nevez, és gondolja meg, vajon itt lennének-e, ha Smith egyszerű turista. 
– Ilyesmire még nem volt példa – mondta lassan La Rue. Jubal fölhorkant. 
– Most jött meg a Hold Köztársaság küldöttségvezetője – neki mondja azt, hogy ilyesmire még nem volt példa. Aztán lépjen le! Úgy hallom, eléggé heves vérmérsékletű. De, fiacskám, öregember vagyok, alig aludtam az éjjel, nem az én dolgom, hogy megtanítsam a szakmájára. Mondja meg Mr. Douglasnak, hogy majd máskor elbeszélgetünk... ha hajlandó lesz tisztességesen fogadni minket. Gyere, Mike. – És nagy nehezen kezdett föltápászkodni. 
– Ne, ne, dr. Harshaw – esett kétségbe La Rue. – Kiürítjük az asztalnak ezt az oldalát. Majd... majd kitalálok valamit. Ez a rész az önöké. 
– Így már jobb. – Harshaw ismét úgy tett, mintha föl akarna állni. – De hol a Mars zászlaja? És mi lesz a tiszteletadással? 
– Attól tartok, nem értem. 
– Sosem volt még ennyi problémám a közönséges angol nyelvvel. Nézze... Látja ezt a szövetségi zászlót a főtitkár széke mögött? Hol van innen a Mars zászlaja? 
La Rue pislogott. 
– Meg kell mondanom, meglepett. Nem tudtam, hogy a marslakóknak van zászlajuk. 
– Nincs. De kideríthette volna, mit használnak ilyen nevezetes állami alkalmakkor. (Nekem se sikerült, de ez most mellékes.) De mi megkegyelmezünk magának, és segítünk. Papírt, Miriam látja, valahogy így. – Harshaw rajzolt egy derékszögű háromszöget, belerajzolta a Mars hagyományos emberi jelképét, a kört nyíllal átszúrva, amely fönt jobbra mutat. – Legyen a mező fehér, a Mars pecsétje pedig vörös. Persze selyemre kellett volna hímezni, de némi papír és festék segítségével bármely kis cserkész elkészítheti. Maga volt cserkész? 
– Huh, kicsit régen. 
– Helyes. Ismeri a jelszót. Ami a tiszteletadást illeti: el akarják játszani a “Dicsőség az uralkodó békéneket”, amikor a főtitkár bejön? 
– Muszáj. 
– Akkor a Mars himnuszának kell követnie. 
– El nem tudom képzelni, hogy lenne lehetséges. Mert ha volna is... nekünk nincs meg. Dr. Harshaw, legyen belátó! 
– Nézze, fiam, én belátó vagyok. Mi egy kis, nem hivatalos találkozóra jöttünk ide, és azt kell látnunk, hogy maguk cirkuszt csináltak belőle. Nos, ha cirkuszt akarnak, szükség van elefántokra. Most látjuk csak, hogy körülbelül annyira lennének képesek marsbeli zenét játszani, mint egy gyerek fűzfasípon egy szimfóniát. De szimfóniát csak tudnak játszani! “A kilenc bolygó szimfóniát”. Grokkolja? Vagyis érti? Állítsák a szalagot a Mars tételhez, és játsszák le ezt... vagy annyit belőle, hogy fölismerhető legyen. 
LaRue elgondolkodott. 
– Igen, azt hiszem, ez menne... Csakhogy, dr. Harshaw, nem tudom, hogyan tehetnék ígéretet akár csak ilyen improvizált tiszteletadásra is. Nem hinném, hogy jogosult vagyok erre. 
– És bátorsága sincs hozzá – mondta keserűen Harshaw. – Nos, mi nem akartunk cirkusz. – Így hát mondja meg Mr. Douglasnak, hogy majd visszajövünk, ha nem lesz elfoglalva. Kellemesen elcsevegtünk, fiam. Majd ugorjon be a főtitkár irodájába, ha visszajövünk, és üdvözöljön minket – ha még itt lesz. – Ismét eljátszotta a lassú, és látszólag fájdalmas műveletet, hogy vén és rozoga ember létére megpróbál fölállni. 
– Dr. Harshaw – mondta LaRue –, kérem, ne menjenek el! A főtitkár úr... huh... addig nem jön, amíg nem üzenek neki, hogy készen vagyunk. Megnézem, mit tudok tenni. Jó? 
Harshaw morogva hagyta helyben. 
– Ahogy parancsolja. De lenne még valami, amíg itt van. Hallottam valamit fél füllel. Hogy a Bajnok legénységének néhány tagja szeretne bejönni. Smith barátai, engedje hát be őket. Majd hozzánk ülnek. Legalább többen leszünk az asztalnak ezen a felén. – Harshaw sóhajtott, és megdörzsölte a derekát. 
– Rendben van, uram – felelte mereven LaRue, és távozott. 
– Főnök – súgta Miriam –, csak nem rándította meg a derekát, amikor tegnapelőtt éjjel kézen állt? 
– Csönd legyen, kislány, vagy elfenekellek. – Jubal elégedetten nézte a termet, ahová egyre érkeztek a magas rangú tisztségviselők. Azért mondta Douglasnak, hogy “kis, nem hivatalos” tárgyalást akar, mert tudta, hogy a bejelentésre úgy özönlenek majd a hatalmasok meg a hatalomra éhesek, mint lepkék a fényre. És most (ebben biztos volt) ezek a nábobok Mike-ot uralkodóként fogják kezelni – a világ szeme láttára. Aztán próbáljanak csak kukoricázni a fiúval ezek után! 
Sanforth kifelé tessékelte a sajtót, a boldogtalan helyettes protokollfőnök pedig olyan ideges volt, mint egy kezdő csecsemő felvigyázó, hiszen túlságosan sok notabilitást kellett volna leültetnie túlságosan kevés székre. Azok meg csak jöttek, jöttek, és Jubal megértette, hogy Douglasnak esze ágában sem volt tizenegy előtt elkezdeni, és erről mindenki más tudott – a Jubalnak megadott időpontot azért mondta, hogy idő legyen a tárgyaláselőtti magánbeszélgetésre, amelyet Harshaw lemondott. Nos, Jubalnak kedvére volt ez a késedelem. 
Belépett a Keleti Koalíció vezetője. Mr. Kung szándékosan nem a küldöttségük vezetőjeként jött, csak egyszerű tagként, de Jubal nem csodálkozott, amikor azt látta, hogy a helyettes protokollfőnök mindent odahagyva rohan, hogy leültesse Douglas első számú politikai ellenfelét a főasztalhoz, nem messze a főtitkár számára fönntartott helytől; ez csak megerősítette Jubalt abban a hitében, hogy Douglas nem hülye. 
Dr. Nelson, a Bajnok orvosa és van Tromp kapitány együtt léptek be, és Mike nagy örömmel üdvözölte őket. Jubal is örült, mert a fiúnak így legalább akadt valami tennivalója a kamerák kereszttüzében, nem üldögélt némán és kukán. Jubal arra is fölhasználta a zűrzavart, hogy átvariálja az ülésrendet. Mike-ot a főtitkárral szembe ültette, ő Mike baljára ült, ahol meg tudta érinteni a fiút. Minthogy Mike-nak csupán ködös fogalmai voltak az emberi viselkedésről, Jubal olyasfajta, alig észrevehető jelzéseket használt, amilyeneket a magasan képzett lovak idomításakor szoktak – “áll”, “ül”, “bókol”, “kezet ráz” –, azzal a különbséggel, hogy Mike nem volt ló, és az idomításhoz mindössze öt percre volt szükség, hogy az eredmény tökéletes legyen. 
Mahmoud otthagyta egykori bajtársait, és Jubalhoz lépett. 
– Doktor, a kapitány és a sebész szintén a fivérünk vízfivérei, és Valentine Michael ezt a vízszertartás megismétlésével akarta megerősíteni, valamennyiünk részvételével. Azt mondtam, várjon. Egyetértesz? 
– Mi? Ja, persze. Nem ez előtt a csürhe előtt. – A francba, hány vízfivére van Mike-nak? – Ha itt végeztünk, nem akartok velünk tartani? Harapni valamit, kicsit dumálni magunk közt. 
– Megtiszteltetés számomra. Biztos vagyok benne, hogy a másik kettő is jönni fog. 
– Helyes. Dr. Mahmoud, tudsz-e ifjú fivérünk további esetleges fivéreiről, akik még fölbukkanhatnak? 
– Nem. A Bajnokról nincs több. – Mahmoud a maga részéről nem tette föl ezt a kérdést, mert leleplezte volna magát, hogy mennyire megzavarta – először –, amikor rá kellett jönnie, hogy további elkötelezettségei vannak. – Megmondom Svennek és az Öregnek. 
Harshaw látta belépni és helyet foglalni a pápai nunciust, és mosolygott magában. Ha annak a szamár LaRue-nek bármiféle kétségei voltak még a találkozó hivatalosságát illetően, most elfelejtheti őket! 
Valaki megérintette Harshaw vállát. 
– Itt találom a marsbeli embert? 
– Itt – felelte Jubal. 
– Tom Boone vagyok, Boone szenátor... és üzenetet hoztam neki Digby főpüspök úrtól. 
Jubal agya a vészhelyzetben dupla sebességre kapcsolt. 
– Jubal Harshaw vagyok, szenátor úr... – Jelt adott Mike-nak, hogy álljon föl, és fogjon kezet. – Ő pedig Mr. Smith. Mike, bemutatom Boone szenátor urat. 
– Üdvözlöm, Boone szenátor – mondta Mike a tánc- és illemtan összes szabályai szerint. Érdeklődéssel nézte Boone-t. Azt már elmagyarázták neki, hogy a “szenátor” nem “öreget” jelent, mégis kíváncsivá tette a “szenátor”. Úgy vélte, nem grokkolja. 
– Nem szeretném sok idejét elrabolni, Mr. Smith, hamarosan kezdődik ez a cécó. Mr. Smith, Digby főpüspök úr azért küldött, hogy személyesen hívjam meg az Új Megvilágosodás Foster Arkangyal Imaházába, istentiszteletre. 
– Bocsát meg? 
Jubal közbelépett. 
– Szenátor úr, mint tudja, a marsbeli ember számára itt rengeteg dolog új még. Ám véletlenül mégis látta az egyik istentiszteletüket a sztereovízión... 
– Az nem ugyanaz. 
– Tudom. Nagy érdeklődést tanúsított, és sok kérdést tett föl, amelyeknek nem mindegyikére tudtam válaszolni. 
Boone átható pillantást vetett rá. 
– Ön nem tartozik a hívek közé? 
– Be kell vallanom, hogy nem. 
– Akkor jöjjön el ön is. Mindig van remény a bűnösöknek. 
– Köszönöm, ott leszek. (Naná, hogy ott leszek, barátocskám! Nem hagyom Mike-ot egyedül a csapdátokba sétálni!) 
– Jövő vasárnap. Megmondom Digby püspök úrnak.
– Jövő vasárnap, amennyiben lehetséges – helyesbített Jubal. – Talán sitten leszünk. 
Boone elvigyorodott. 
– Mindenkivel megeshet, nem igaz? De csak üzenjenek nekem vagy a püspök úrnak, és nem maradnak benn sokáig. – Körülpillantott a teremben. – Kevés a hely. Nemigen jut hely holmi egyszerű szenátornak, amikor a főmuftik is helyért verekednek. 
– Megtisztelne minket a jelenlétével, szenátor úr – felelte lágyan Jubal –, ennél az asztalnál? 
– Tessék? Ó, köszönöm, uram: Csöppet sem bánom. Legalább páholyból nézhetem az eseményeket. 
– Ha nem zavarja – folytatta Jubal –, hogy a marsbeli küldöttséggel látják, és ez bizonyos következtetésekre adhat okot. Nem szeretnénk kínos helyzetbe hozni. 
Boone nemigen habozott. 
– Csöppet sem zavar! Köztünk szólva, a püspökünket nagyon, de nagyon érdekli ez a fiatalember. 
– Remek. Ott egy szék van Tromp kapitány mellett. Őt valószínűleg ismeri. 
– Van Trompot? Persze, persze, régi barátom, egy fogadáson találkoztunk. – Boone szenátor biccentett Smithnek, a helyére ment, és leült. 
Egyre kevesebb embert engedtek be az őrök. Jubal látta, hogyan folyik a vita a helyekért, és minél tovább nézte, annál jobban fészkelődött. Nem bírta tovább nézni ezt a disznóságot. 
Beszélt Mike-kal, és tudta, hogy ha a fiú nem is érti, megteszi, amit kér tőle. 
– Jubal, úgy lesz. 
– Köszönöm, fiam. – Jubal fölállt, és odalépett egy három emberből álló csoporthoz: a protokollfőnök, az uruguayi küldöttség vezetője és még egy ember vitatkoztak, az utóbbi döbbentnek és dühösnek látszott. 
– Ha őt leülteti – mondta éppen az uruguayi –, helyet kell találnia a többi államfőcskének is, még vagy nyolcvannak. Ez szövetségi terület, egyetlen államfőnek sincs előnye a többivel szemben. Ha kivételt tesznek... 
Jubal közbelépett, a harmadik emberhez fordult. 
– Uram – és várt, amíg rá irányult a figyelem, majd folytatta –, a marsbeli ember utasított, hogy kérdezzem meg, megtisztelné-e azzal, hogy hozzá ül... ha a jelenlétére másutt nem tartanak igényt. 
A férfi meghökkent, majd széles mosolyra húzódott a szája. 
– Boldogan, a legnagyobb örömmel. 
A másik kettő, a kormányhivatalnok meg az uruguayi fejes, tiltakozni kezdtek. Jubal hátat fordított nekik. 
– Siessünk, uram, kevés az időnk. – Látta, hogy emberek hoznak be valamit, ami úgy nézett ki, mint egy véres lepedő, karácsonyfa állványra akasztva, de a “marsbeli zászló” akart lenni. 
Míg azok siettek, Mike fölállt, várakozott. 
– Uram, engedje meg, hogy bemutassam Valentine Michael Smith-t – mondta Jubal. – Michael, ez itt az Egyesült Államok elnöke! 
Mike nagyon mélyen meghajolt. 
Alig volt idejük leültetni az elnököt Mike jobbjára, miközben fölállították a rögtönzött zászlót. Zene csendült föl, mindenki fölállt, és egy hang bejelentette: – A főtitkár úr! 

XX.

JUBAL MEGFONTOLTA, ne maradjon-e Mike ülve, amikor Douglas belép, de elvetette az ötletet; nem akarta Mike-ot Douglas fölé helyezni, csak azt akarta elérni, hogy a tárgyalás egyenrangú felek találkozója legyen. Amikor tehát fölállt, jelzést adott Mike-nak, hogy álljon föl ő is. A terem végében lévő nagy ajtó kinyílt a szövetségi himnusz hangjaira, és belépett Douglas. A helyére ment, le akart ülni. 
Jubal nyomban jelzést adott Mike-nak, hogy üljön le, s az eredmény az lett, hogy Mike meg a főtitkár egyszerre ültek le majd tiszteletteljes szünet következett, a többiek csak azután követték a példájukat. 
Jubal visszafojtott lélegzettel várt. Vajon elintézte-e LaRue? Nem ígérte biztosra. 
A “Mars” tétel fortissimója betöltötte a termet – az a hadisten téma, amely még azt is mellbe vágja, aki számít rá. Egyre Douglast lesve és magán érezve Douglas szemét, Jubal úgy vágta magát haptákba, mint a frissen besorozott újonc. 
Douglas fölállt, nem ennyire gyorsan, de rögtön. 
De Mike ülve maradt, Jubal nem adott neki jelzést. Csak ült, és csöppet sem zavarta, hogy mindenki fölállt, amikor felállt a főtitkár. Mike az egészből nem értett semmit, csak azt tette, amit a vízfivére kért tőle. 
Jubal eltöprengett a kérdésen az után, hogy követelte a Mars himnuszát. Mert ha teljesítik a kérést, mit tegyen Mike. Az attól függ, hogy milyen szerepet játszik a fiú ebben a komédiában... 
A zene elhallgatott. Jubal jelzésére Mike fölállt, gyorsan meghajolt, és leült, majdnem egyszerre a főtitkárral meg a többiekkel. Ezúttal gyorsabban ültek le, hiszen mindenki észrevette a baklövést, hogy Mike ülve maradt a “himnusz” alatt. 
Jubal megkönnyebbülten sóhajtott. Megúszták. Sok-sok évvel korábban tanúja volt, hogyan viselkedett a királyok kihaló fajtájának egyik utolsó képviselője (egy uralmon lévő királynő) egy ünnepségen. A felséges hölgy csak azután hajolt meg, hogy eljátszották a himnuszt, azaz a himnuszt a tulajdon uralkodói személyének kijáró tiszteletadásnak tekintette. 
Csakhogy a demokráciák vezetői fölállnak a nemzeti himnusz hangjaira, ahogyan minden más állampolgár – ők nem uralkodók. Ahogyan Jubal rámutatott, nem lehet valami egyszerre így is meg úgy is. Mike vagy egyszerű állampolgár, és ebben az esetben nem került volna sor erre az egész cirkuszra, vagy – a Larkin-döntésben rejlő elmélet értelmében – a kölyök uralkodó akkor is, ha csak egymaga élt a Marson. 
Jubal szívesen megmosta volna LaRue fejét. De a jelenet értelmét valaki mégis fölfogta – a pápai nuncius arca kifejezéstelen maradt, de a szeme csillogott. 
Douglas beszélni kezdett. 
– Mr. Smith, boldogság és megtiszteltetés számunkra, hogy a vendégünkként üdvözölhetjük. Reméljük, hogy a Földet legalább annyira otthonának fogja tekinteni, mint szülőföldjét, a mi szomszédunkat, jó szomszédunkat, a Marsot... – És lekerekített, kellemes mondatokban folytatta. Köszöntötte Mike-ot, csak az nem derült ki, hogy uralkodóként-e, turistaként, vagy hazatérő állampolgárként. 
Jubal leste Douglast, vajon elolvasta-e a levelet, amelyet küldött neki. De Douglas nem nézett rá. És Douglas befejezte a beszédét, anélkül, hogy bármit is mondott volna, és ezt remekül csinálta. 
– Most, Mike – mondta Jubal. 
Smith üdvözölte a főtitkárt – marsnyelven. 
Majd elhallgatott, és ünnepélyesen folytatta, immár angolul: – A Föld bolygó szabad nemzetei szövetségének tisztelt főtitkára – és ismét marsnyelvre váltott. 
Majd megint angolul: 
–...köszönjük önöknek ezt a mai fogadtatást itt. Magunk is üdvözletet hozunk a Föld népeinek a mi véneinktől... – és megint marsnyelven folytatta. 
Jubal úgy érezte, ez a “vének” jó ötlet volt, sokkal erőteljesebb, mint az “öregek”, és Mike nem tiltakozott ellene. Jubal ötlete volt, hogy Mike váltogassa a marsnyelvet az angollal, és örömmel konstatálta, hogy ez a trükk a hivatalos kis beszédet, amely épp annyira üres volt, mint egy választási ígéret, olyan lehengerlően hatásossá tette, mint egy Wagner opera. (És legalább annyira megfejthetetlenné!) 
Mike-nak mindegy volt. Éppoly könnyen tudta közbeszúrni a mars nyelvű részleteket, mint megtanulni az angol részeket. Ha a vízfivéreinek az kell, hogy ezt mondja, boldogan teszi. 
Valaki megérintette Jubal vállát, egy borítékot nyomott a kezébe, és odasúgta: 
– A főtitkár úrtól. 
Jubal fölpillantott, és Bradley-t látta némán elsietni. Jubal kinyitotta a bontokot, belenézett. A cédulán egyetlen szó állt: “Igen”, és az aláírás “J. E. D.” volt, a híres, zöld tintával. 
Jubal fölpillantott, és látta, hogy Douglas őt nézi. Jubal bólintott, és Douglas elfordult. A tárgyalás véget ért, már csak a nagyvilággal kellett tudatni az eredményt. 
Mike a hangzatos semmiségek végéhez közeledett. Jubal a saját szavait hallotta: 
...közelebb kerülni, a két világ kölcsönös előnyére... mindenik faj a maga természete szerint... 
Aztán Douglas röviden, de szívélyesen köszönetet mondott a marsbeli embernek. Jubal fölállt. 
– Főtitkár úr... 
– Tessék, dr. Harshaw. 
– Mr. Smith kettős szerepben van itt jelen. Mint tulajdon nemes fajunk egykori utazó hercegei, akik karavánnal keltek útra mérhetetlen távolságokra, ismeretlen birodalmakba utazván, a Mars ősi hatalmasságainak üdvözletét hozza. Ugyanakkor emberi lény, az Amerikai Egyesült Államok állampolgára. S mint ilyennek jogai, tulajdonai és kötelezettségei vannak. – Jubal a fejét csóválta. – Idegekre menő ügyek ezek. Mint ügyvédje, aki emberi lényként és állampolgárként képviselem, sokat tűnődtem az ügyein, és még a listát sem voltam képes összeállítani, hogy mi minden van a tulajdonában – még kevésbé eldönteni, hogy mit mondjak az adóellenőröknek. 
Jubal szünetet tartott, hogy kifújja magát. 
– Öregember vagyok, talán meg sem érem az ügy végét. Önök tudják, hogy ügyfelemnek nincs földi értelemben vett üzleti tapasztalata – a Marson másképp csinálják. De rendkívüli intelligenciájú ifjú – az egész világ tudja, hogy a szülei zsenik voltak, és a vér nem válik vízzé. Nem kétséges, hogy néhány év múlva, ha kedve tartja, jól elboldogul majd egy vén, lerobbant ügyvéd segítsége nélkül is. Csakhogy az ügyeit ma is intézni kell: az üzlet nem tud várni. 
Csakhogy őt jobban izgatja, hogy megismerje a Föld, az ő második hazája történelmét, művészetét és embereit, mint hogy beletemesse magát holmi jelzáloglevelekbe, részvényekbe és járadékokba – s szerintem bölcsen gondolkodik. Mr. Smith nyílt bölcsessége szüntelenül megdöbbent... és megdöbbenti mindazokat, akik találkoznak vele. Amikor ismertettem vele a problémát, tiszta tekintetével a szemembe nézett, és azt mondta: “Ez nem gond, Jubal, majd megkérjük Mr. Douglast”. – Jubal szünetet tartott, majd aggodalmasan folytatta. – A többi magánjellegű, főtitkár úr. Beszéljünk négyszemközt? Küldjük haza ezeket a hölgyeket és urakat? 
– Folytassa, dr. Harshaw – mondta Douglas. – Lemondunk a protokollról. Aki menni akar, nyugodtan elmehet. 
Nem távozott senki. 
– Rendben van – folytatta Jubal. – Nem tudom egyetlen mondatban összefoglalni. Mr. Smith azt kívánja, hogy ön legyen a jogi meghatalmazottja, aki teljes felhatalmazással kezeli az üzleti ügyeit. 
Douglas meggyőzően játszotta el a meglepődést. 
– Sokat kíván, doktor. 
– Tudom, uram. Elmagyaráztam neki, hogy ön a legelfoglaltabb ember ezen a bolygón, és nincs ideje az ő ügyeire. – Jubal mosolyogva csóválta a fejét. – Attól tartok, nem sikerült lebeszélnem. A Marson, úgy látszik, minél elfoglaltabb valaki, annál többet várnak el tőle. Mr. Smith egyszerűen csak annyit mondott: “Azért megkérhetjük”, így hát megkérem önt. Természetesen nem várunk azonnali választ. Ez is marsbeli szokás: a marslakók sosem sietnek. És nem szívesen teszik az ügyeiket bonyolulttá. Nincs szerződés, nincs meghallgatás, semmi formaság – legföljebb írott meghatalmazás, ha óhajtja. Számára mindez fölösleges, Mr. Smith szívesen megbízza önt akár szóban is, most rögtön. Ez is marsbeli specialitás: ha egy marslakó megbízik valakiben, tökéletesen megbízik benne. Hozzá kell még tennem: Mr. Smith ezt nem a főtitkártól kéri, hanem Joseph Edgerton Douglastól, a magánembertől. Ha ön visszavonul a közélettől, annak erre nincs kihatása. Aki a hivatalában követni fogja, annak semmi köze ehhez. Mr. Smith önben bízik... nem abban a személyben, aki éppen a nyolcszögletű iroda ura ebben a palotában. 
Douglas bólintott. 
– A válaszomtól függetlenül, köszönöm a megtiszteltetést... amelyre nem vagyok méltó. 
– Mert ha ön visszautasítja a szolgálatot, vagy nem tudja elvállalni, vagy magára veszi ezt a gondot, de később szabadulni kíván tőle, vagy bármi történik, Mr. Smith-nek van egy második jelöltje is – Ben Caxton. Állj föl, Ben, hadd lássanak. És ha sem ön, sem Caxton nem képes vagy nem akarja vállalni, a következő jelöltje – nos, erről pillanatnyilag nem szólok, a lényeg az hogy több jelölt is van. És most nézzük csak... – Jubal zavartnak látszott. – Nem szoktam mostanában állva beszélni. Miriam, hol az a papír, amelyikre fölírtuk a dolgokat? 
Jubal átvett egy lapot, majd folytatta. 
– Inkább add ide a másolatokat is. – Miriam nagy halom papírt adott át. – Ez az emlékeztető, amelyet önnek készítettünk, uram – vagy Caxtonnak, ha úgy alakul. Hmmm, nézzük csak – ó, igen, a meghatalmazott annyi fizetést szabhat meg magának, amennyit szerinte a munkája megér, de nem kevesebbet, mint... nos, itt egy jelentős összeg áll, de ehhez igazán senkinek semmi köze. A megbízott letétbe helyez bizonyos összeget a megélhetési költségéinek fedezésére egy folyószámlára... hm, igen, arra gondoltam, talán letétbe helyezhetné a Sanghaji Bankban, és a Lloyd mint ügynökség közvetítésével kezelhetné, vagy fordítva, hogy megoltalmazza a nevét meg a jóhírét. De Mr. Smith hallani sem akar semmiféle megkötésekről és utasításokról, csupán korlátlan hatáskörű meghatalmazásról, amely mindkét részről visszavonható. No de nem olvasom föl az egészet, azért írtuk le. – Jubal elhallgatott, és szerencsétlen képpel nézett körül. – Hm, Miriam... vidd oda ezt a főtitkár úrnak, légy oly jó. Hm, ezek másolatok, ezeket itt hagyom. Talán tovább akarják adni... vagy szükség lehet rájuk. Nem árt, ha adok egyet Mr. Caxtonnak is, tessék, Ben. 
Jubal aggodalmasan nézett körül. 
– Hm, hát erről lenne szó, főtitkár úr. Van számunkra valami mondandója? 
– Egy pillanat, Mr. Smith. 
– Tessék, Mr. Douglas. 
– Ezt akarja? Azt akarja, hogy én tegyem azt, ami ezen a papíron áll? 
Jubal visszatartotta a lélegzetét, nem nézett az ügyfelére. 
Mike-ot fölkészítette, hogy számíthat ilyen kérdésre... de senki nem tudhatta, hogy konkrétan milyen megfogalmazásban hangzik el a kérdés, sem azt, hogy Mike a maga sajátos, szó szerinti értelmezésével hogyan reagál rá. 
– Igen, Mr. Douglas – Mike hangja betöltötte a termet... és még vagy milliárdnyi termet világszerte. 
– Azt akarja, hogy én kezeljem az üzleti ügyeit? 
– Kérem, Mr. Douglas. Jó boldogság lenne. Köszönöm. 
– Hát ez eléggé világos – pislogott Douglas. – Doktor, gondolkodom a válaszon, de nem sokáig. 
– Köszönöm, uram. Mind magam, mind az ügyfelem nevében. 
Douglas távozni készült. Kung “küldött” hangja állította meg. 
– Egy pillanat! És mi van a Larkin-döntéssel? 
Jubal lecsapott a kérdésre. 
– Ó, igen, a Larkin-döntés. Sok ostobaságot hallottam erről a Larkin-döntésról – jobbára felelőtlen személyektől. Mi van vele, Mr. Kung? 
– Magát kérdezem. Vagy az... ügyfelét. Vagy a főtitkárt. 
– Beszéljek, főtitkár úr? – kérdezte szelíden Jubal. 
– Kérem. 
– Jól van. – Jubal zsebkendőt vett elő, és kifújta az orrát. Az akkord hosszan zengett, három oktávval az egyvonalas C alatt. Mélyen Kung szemébe nézett, és beszélni kezdett.– “Küldött” úr, önhöz szólok, mert jól tudom, nem a kormányhoz kell szólni a főtitkár személyén keresztül. Réges régen, kis srác koromban, egy másik fiúval klubot alakítottunk. Mivel volt klub, szabályok is kellettek... és az első szabály, amelyet egyhangúlag megszavaztunk, az volt, hogy attól kezdve a mamánkat “Zsémbesnek” hívjuk. Ez persze csacsiság volt... de még nagyon kicsik voltunk. Mr. Kung, el tudja képzelni a következményeket? 
– Nem találgatok, Mr. Harshaw. 
– Én mindössze egyetlen egyszer hajtottam végre a “Zsémbes”-döntést. Ez is elég volt ahhoz, hogy a haveromat megóvjam ettől a tévedéstől. Az eredmény az lett, hogy az én fenekem lett alaposan kiporolva barackfa pálcával. Ezzel ért véget a “Zsémbes”-döntés. 
Jubal megköszörülte a torkát. 
– Annak tudatában, hogy valaki nyilván föl fogja emlegetni ezt a nem létező kérdést, megpróbáltam elmagyarázni az ügyfelemnek a Larkin-döntést. Nehezen tudta fölfogni, hogy bárki úgy gondolhatja, hogy ez a jogi fikció alkalmazható a Marsra. Elvégre a Mars lakott, ősi és bölcs faj lakja – sokkal ősibb, mint az ön népe, uram, és valószínűleg sokkal bölcsebb. De amikor végre megértette, mulatott rajta. Ennyi, uram, elnézően mulatott rajta. Egyszer, csupán egyetlen egyszer becsültem le az anyám hatalmát, hogy megbüntesse az orcátlanságomat. Olcsó lecke volt. Csakhogy ez a bolygó nem engedhet meg magának ilyen leckét bolygóközi méretekben. Mielőtt szétparcelláznánk a földet, amely nem a miénk, illeni alaposan kiderítenünk, miféle barackfa pálcák lógnak a marsbeli konyha falán. 
Kungot ez sem győzte meg. 
– Dr. Harshaw, ha a Larkin-döntés nem több egy kis srác szeszélyénél... miért részesült Mr. Smith uralkodónak járó tiszteletadásban? 
Jubal vállat vont. 
– Ezt a kormánytól kellene megkérdezni, nem tőlem. De elmondhatom, hogy az én értelmezésemben mindez elemi udvariassági gesztus volt... a Mars vénei felé. 
– Tessék? 
– Mr. Kung, a tiszteletadás nem a Larkin-döntés üres visszhangja volt. Bizonyos, az emberi tapasztalást meghaladó szemszögből nézve Mr. Smith valóban a Mars bolygó. 
– Folytassa – biztatta zavartalanul Kung. 
– Vagy inkább a marsbeli faj. Smith személyében a Mars vénei jöttek el hozzánk. A neki megadott tiszteletadással őket tiszteljük, ha benne teszünk kárt, bennük teszünk kárt. Ez szó szerint igaz, csakhogy tökéletesen nem emberi értelemben. Okos volt tőlünk, hogy tiszteletet adtunk ma a szomszédainknak, de ennek a bölcs cselekedetnek semmi köze a Larkin-döntéshez. Egyetlen felelős ember sem állítaná, hogy a Larkin-precedens lakott bolygóra is vonatkozik, megkockáztatom, sosem is fogja állítani. – Jubal az égre emelte a szemét, mint aki onnan vár segítséget. – De, Mr. Kung, abban bizonyos lehet, hogy a Mars ősi urai tudják, hogyan bánunk a követükkel. A tisztelgés előttük Mr. Smith személyén keresztül nemes jelkép volt. Biztos vagyok benne, hogy ennek a bolygónak a kormánya ezzel a tettével bölcsességről tett tanúbizonyságot. Idővel ön is meg fogja érteni, hogy okos tett volt. 
– Ha ijesztgetni próbál, doktor – mondta gúnyosan Kung –, nem sikerült. 
– Nem is számítottam rá. Ám szerencsénkre, egész bolygónk szerencséjére, nem az ön véleménye az uralkodó. – Jubal Douglashoz fordult. – Főtitkár úr, esztendők óta nem szerepeltem ilyen hosszasan a nagyközönség előtt... kimerültem. Visszavonulhatunk?Amíg a döntésére várunk? 

XXI.

A TÁRGYALÁST berekesztették. Jubalnak rá kellett jönnie, hogy az amerikai elnök és Boone szenátor akadályozzák, hogy gyorsan lelépjenek; mindkettő rájött, milyen kedvező, ha bizalmas viszonyban látják a marsbeli emberrel, és mindketten tudták, hogy rajtuk a világ szeme. 
További politikusok szerették volna követni a példájukat. Jubal gyorsan döntött. 
– Elnök úr, szenátor úr, most gyorsan elmegyünk ebédelni. Velünk tartanak? – Úgy gondolta, hogy kettővel boldogulni zárt körben könnyebb, mint két tucattal nyilvánosan, és minél előbb el akarta vinni Mike-ot, hogy ne legyen baj. 
Szerencsére mindkét politikusnak más dolga akadt. Jubal azon kapta magát, hogy nemcsak arra tett ígéretet, hogy elviszi Mike-ot arra az ocsmány fosterita istentiszteletre, de hogy ellátogatnak a Fehér Házba is – nos, szükség esetén a fiú meg is betegedhet. 
– Lányok, gyerünk! 
Mike-ot a tetőre kísérték. Anne előtt sorra hajoltak meg a férfiak, csodálták a magasságát, Walkür-szépségét, fenséges köntösét. Jubal, Ben és a Bajnok tisztjei alkották a hátvéd csapatot. Lány már várta őket a busszal. A pilóta hamarosan letette őket az Új Mayflower tetején. Az újságírók követték őket, ám a lányok Mike-ot egy, Duke által korábban lefoglalt lakosztályba kísérték. Igazán élvezték a dolgot; Miriam és Dorcas olyan tüzesek voltak, mint a kicsinyeiket védelmező macskák. Egy közel merészkedő riporter megtapasztalta, milyen fegyver a tűsarok. 
A folyosót a lakosztály előtt K.Sz. kommandósok őrizték. 
Jubal hátán fölállt a szőr, de rájött, hogy a jelenlétük csak azt bizonyítja, hogy Douglas betartja az egyezséget. A tárgyalás előtt Douglasnak küldött levelében Jubal kérte, hogy Douglas éljen a hatalmával Mike magánéletének a zavartalansága érdekében, hadd éljen szegény fiú normális életet, így hát elkiáltotta magát: 
– Jill! Ügyelj Mike-re. Minden rendben. 
– Oké, főnök. 
Az ajtó előtt a tiszt tisztelgett. Jubal rápillantott. 
– Nicsak! Hello, őrnagy. Mostanában hány ajtót tört be? – Bloch őrnagy elpirult, és nem válaszolt. Jubal nem tudta, ez most megbízatás, vagy büntetés számára. Duke odabenn várt. 
– Üljünk le, uraim – mondta Jubal. – Mi a helyzet, Duke? 
– Amióta kivettem, ide nem szereltek poloskát – vont vállat Duke. – Csakhogy, főnök, bármilyen helyiségben föl lehet szerelni poloskákat úgy, hogy ne vegyék észre. 
– Igen, igen, de nem erre gondoltam. Hanem arra, hogy mi a helyzet az ellátással. Éhes vagyok, fiam és szomjas – és plusz három ebédvendégünk van. 
– Ja! A cuccot a szemem láttára rakodták ki, magam hordtam be az éléskamrába. Gyanakvó természeted van, főnök. 
– Sosem árt, ha olyan öreg akarsz lenni, mint én. 
– Nem áll szándékomban. 
– Ízlés dolga. Az én életem meglehetősen kellemes volt, úgy általában. Mozgás, lányok. Aki először hoz nekem egy italt, kihagyhat egy ügyeletet. Persze előbb a vendégeknek. Üljenek már le, uraim. Sven, mi a kedvenc mérged? Akvavit? Larry, ugorj ki, vegyél pár palackkal. És Bols gint a kapitánynak. 
– Várj, Jubal – mondta Nelson. – Én inkább whisky-t kérnék. 
– Én is – mondta van Tromp. 
– Abból annyi van, hogy egy ló is belefulladna. Dr. Mahmoud? Ha jobban kedveli az üdítőket, a lányok biztosan csomagoltak. 
– Nem lenne szabad töménnyel kísértened – felelte panaszosan Mahmoud. 
– Mégis megteszem – nézett végig rajta Jubal. – Fiam, súlyos idegfeszültségen estél át. Minthogy nincs nálam idegcsillapító, kénytelen vagyok két pintnyi kilencven fokos etanollal helyettesíteni, és szükség esetén a kezelést megismételni. Milyen ízben parancsolod? 
Mahmoud elmosolyodott. 
– Köszönöm, doktor, de hadd vétkezzek a magam módján. Gint kérnék, egy kis vízzel. Vagy vodkát. Vagy ami van. 
– Vagy tiszta szeszt – tette hozzá Nelson. – Ne hagyd magad átverni, Jubal. Szarházi mindent megiszik – és aztán bánja. 
– Valóban bánom – mondta őszintén Mahmoud. – Mert bűn. 
– Ne piszkáld, Sven – intette le Jubal. – Ha Szarházi messzebbre jut azáltal, hogy bánja a bűneit, az ő dolga. Mindenkinek a maga ízlése szerint. És a kaja, Szarházi? Anne sonkát csomagolt az egyik kosárba, és akadnak egyéb bűnös dolgok is. Megnézzem? 
Mahmoud a fejét rázta. 
– Nem vagyok ortodox, Jubal. Azokat a parancsokat nagyon régen mondták ki, a kor szükségleteinek megfelelően. Ma más időket élünk. 
– Igen – szomorodott el hirtelen Jubal. – De jobb-e így? Mindegy, ez is elmúlik. Egyél, amit akarsz, fivérem. Isten megbocsát, ha így hozta a szükség. 
– Köszönöm. De nemigen szoktam enni délben. 
– Jobb lenne, ha ennél, másként az etanol nem csupán nyugtatni fog. No és ezek a gyerekek, akik nálam dolgoznak, néha ugyan helyesírási hibát vétenek, de egytől egyig pompásan főznek. 
Miriam lépett be italokkal teli tálcával Jubal szónoklata közben. 
– Főnök – szólt közbe –, ezt add írásba. 
– Micsoda? – pördült hátra Jubal. – Hallgatóztál? Tanítás után itt maradsz, és ezerszer leírod: “Magánbeszélgetéseknél nem hallgatózom”. 
– Igenis, főnök. Tessék, Kapitány... itt van, dr. Nelson. Ez Mahmoud doktoré. Mellé a víz, ahogyan kérted. 
– Pontosan, Miriam. Köszönöm. 
– A szokásos Harshaw kiszolgálás... lezser, de gyors. Itt a tiéd is, főnök. 
– Vizet tettél bele! 
– Anne utasítására. Túlságosan fáradt vagy, nem ihatod csak jéggel. 
Jubal elkeseredett képet vágott. 
– Látjátok, urak, mit kell eltűrnöm? Sosem lett volna szabad lovat adnunk alájuk. Miriam, azt a mondatot szanszkritul fogod leírni ezerszer. 
– Igenis, főnök. – Megpaskolta Jubal fejét. – Gyerünk, drágám, zsebeld be a hatosodat. Megérdemelted. Büszkék vagyunk rád. 
– Takarodj a konyhába, asszony. Mindenki kapott inni? Hol van Ben? 
– Mindenki kapott. Ben a rovatának telefonál. A pohara ott a keze ügyében. 
– Helyes. Szép csöndben kihátrálhatsz, és beküldheted Mike-ot. Uraim! Me ke aloha pau ole! – Ivott, és a többiek követték a példáját. 
– Mike segít. Azt hiszem, komornyik lesz, ha nagy lesz. 
– Azt hittem, elment. Mindenképpen küldd be. Dr. Nelson meg akarja vizsgálni. 
– Nem sürgős – szólt közbe a hajósebész.– Jubal, a whisky remek. De mi volt a pohárköszöntő? 
– Bocs. Polinéz. “Barátságunk tartson örökké.” A vízszertartás egyik földi mása. Jut eszembe, uraim, Larry és Duke szintén Mike vízfivérei, de ettől ne essenek kétségbe. Főzni nem tudnak... de az ember ilyen fiúkat szeret a háta mögött tudni egy sötét utcában. 
– Ha te kezeskedsz értük, Jubal – biztosította van Tromp –, engedd be őket, és reteszeljük el az ajtót. De igyunk a lányokra. Sven, milyen köszöntőt szokás mondani a lányokra? 
– A szép lányokra mindenütt? Igyunk a négy itt lévőre. Skaal! – Ittak nőnemű vízfivéreikre, és Nelson folytatta. – Jubal, hol találsz ilyeneket? 
– A saját pincémben termelem őket. És amikor már mindent tudnak, jön valami városi strici, és elveszi őket feleségül. Veszteséges játék. 
– Látom, mennyire szenvedsz – mondta együttérzőn Nelson. 
– Bizony. Remélem, ti mind házasok vagytok, urak? 
Ketten azok voltak, Mahmoud nem. Jubal zordan nézett rá. 
– Megtennéd azt a szívességet, hogy testetlenedsz? Ebéd után. Nem kívánom, hogy üres gyomorral csináld. 
– Én nem vagyok veszélyes. Megrögzött agglegény vagyok. 
– Ugyan, uram! Láttam, milyen szemeket méreget rád Dorcas... te meg doromboltál. 
– Bennem megbízhatsz, biztosíthatlak. – Mahmoud már-már megmondta, hogy a vallása miatt nem fog soha megházasodni, de félt, hogy ez a nem igazhitű félreérti. – De Mike-nak ne mondj ilyeneket, Jubal. Ő nem grokkolja, hogy tréfálsz – és hamarosan egy hulla fog előtted heverni. Nem tudom, tud-e végezni magával Mike pusztán a gondolatai erejével. De megpróbálná. 
– Szerintem képes rá – mondta határozottan Nelson. 
– Doktor, vagyis Jubal, nem vett észre semmi különöset Mike anyagcseréjében? 
– Huh! Én inkább úgy fogalmaznék, hogy nem tapasztaltam nála semmit, ami ne lenne különös. 
– Pontosan. 
Jubal Mahmoudhoz fordult. 
– Attól ne félj, hogy öngyilkosságra ösztönözném Mike-ot. Grokkolom, hogy nem grokkolja a tréfát. – Jubal kacsintott. – Én viszont nem grokkolom a “grokkolást”. Szarházi, te beszéled a marsnyelvet. 
– Egy kicsit. 
– Folyékonyan, hallottam. Te grokkolod a “grokkolást”? Mahmoud eltűnődött. 
– Nem. A “grokkolás” a legfontosabb szó a nyelvükben – és úgy hiszem, évekbe fog telni, amíg megértem. Ha megértem. Marsbeli módra kell gondolkodni, hogy az ember grokkolja a “grokkolást”. Talán észrevetted, hogy Mike kerülő úton közelít meg bizonyos fogalmakat. 
– Még hogy észrevettem? Belegebedtem. 
– Én is. 
– Kaja – jelentette be Jubal. – Ebéd, és éppen itt az ideje! Lányok, tegyétek a kezünk ügyébe, és maradjatok tiszteletteljes csöndben. Folytasd, doktor. Vagy jobb lenne elhalasztani Mike jelenléte miatt? 
– Dehogy. – Mahmoud mondott valamit Mike-nak marsnyelven. Mike válaszolt, napfényes mosoly ömlött szét az arcán, majd ismét kifejezéstelen lett a képe, és hozzálátott enni. – Megmondtam neki, mit próbáltam tenni, és azt mondta, helyesen szóltam; ez nem vélemény, hanem szükségszerűség. Remélem, ha nem járnék sikerrel, észre fogja venni, és szól. De ebben kételkedem. Mike marslakó módjára gondolkodik, így más a “térképe”. Követtek? 
– Grokkolom – helyeselt Jubal. – Maga a nyelv is alakítja az ember alapvető eszméit. 
– Igen, de... doktor, te beszélsz arabul? 
– Mi? Gyöngén – vallotta be Jubal. – Akkor szedtem föl, amikor katonaorvos voltam Észak-Afrikában. De még mindig olvasok arabul, mert a próféta szavait jobban kedvelem eredetiben. 
– Nagyon helyes. A “Koránt” nem lehet lefordítani – bárhogy próbálkozzék az ember, megváltozik a “térkép”. Akkor megérted, én milyen nehéznek találtam az angolt. Nemcsak azért, mert az anyanyelvemben egyszerűbb a ragozás; megváltozott a “térkép”. Az angol a legterjedelmesebb emberi nyelv; változatossága, kifinomultsága, irracionális kifejezésmódbeli bonyolultsága lehetővé teszi, hogy olyan dolgokat mondjon az ember angolul, amilyeneket semmilyen más nyelven nem lehet. Majdnem belebolondultam... amíg meg nem tanultam angolul gondolkodni – és így újabb “térkép” került a fölé a világ fölé, amelyben fölnőttem. Talán jobb, mindenesetre részletesebb. 
– De arabul is lehet olyanokat mondani, amilyeneket angolul nem. 
Jubal bólintott. 
– Ezért olvasok most is arabul. 
– Igen. Csakhogy a marsnyelv annyival összetettebb az angolnál – és annyira különbözik tőle abban, ahogyan elvonatkoztatja a mindenségről alkotott képét –, hogy az angol meg az arab akár egy nyelv lehetnének. Egy angol meg egy arab meg tud tanulni a másik nyelvén gondolkodni. De nem hinném, hogy számunkra valaha is lehetséges lesz megtanulni marslakó módjára gondolkodni (más módon, mint ahogyan Mike megtanulta). Ó, “zulu”-marsnyelven megtanulhatunk. Én is azt beszélem. 
Vegyük például a “grokkolás” szót. A szó szerinti értelme, amely szerintem a marslakók mint gondolkodó lények eredetéhez nyúlik vissza, és amely fényt vet az egész “térképre”, igen könnyű. “Grokkolni” annyit tesz mint “inni”. 
– Tessék? – mondta Jubal. – Amikor csak ivásról van szó, Mike sosem használja. Ő... 
– Egy pillanat. – Mahmoud mondott valamit marsnyelven Mike-nak Mike kissé meglepődött. 
– Grokkolni van inni. 
– De Mike akkor is helyeselt volna – folytatta Mahmoud –, ha még vagy száz, másik angol szót neveztem volna meg, amelyeknek szerintünk fölöttébb eltérő jelentésük van, sőt néha egymással ellentétes. A “grokkolás” mindezeket jelenti egyszerre. Jelent “félelmet”, jelent “szeretetet”, jelent “gyűlöletet” – valódi gyűlöletet, mert a marsbeli “térkép” szerint semmit sem gyűlölhetsz, amíg nem grokkolod, amíg nem érted olyan tökéletesen, hogy egybeolvadsz vele, és az egybeolvad veled – akkor már gyűlölheted. Azáltal, hogy önmagadat gyűlölöd. De ebben benne foglaltatik az is, hogy szereted is, és dédelgeted, és másként nem is lehet. Akkor gyűlölhetsz – és (szerintem) a marsbeli gyűlölet olyannyira sötét érzelem, hogy a legközelebbi emberi megfelelőjét legföljebb ha enyhe ellenszenvnek lehet nevezni. 
Mahmoud elfintoritotta az arcát. 
– A. “grok” “azonosan egyenlőt” is jelent. Az emberi klisé. “Engem ez jobban bánt, mint téged” – ennek a kifejezésnek marsbeli aromája van. A marslakók szemlátomást ösztönösen tudják azt, amit mi nagy keservesen tanultunk meg a modern fizikából: hogy a megfigyelő és a megfigyelés tárgya kölcsönösen hatnak egymásra a meg figyelés folyamatában. A “grokkolás” olyan tökéletes megértést jelent, amikor a megfigyelő a megfigyelés tárgyának részévé válik – egybeolvadnak, összevegyülnek, frigyre lépnek, a közös élményben elvesztik identitásukat. Majdnem mindazt jelenti, ami számunkra a vallás, a filozófia és a tudomány – ugyanakkor oly keveset jelent, mint a szín a vak ember számára. – Mahmoud szünetet tartott. – Jubal, ha földarabolnálak, és pörköltet csinálnék belőled, te meg a pörkölt, bármi lett légyen is benne, grokkolna és amikor megennélek, együtt grokkolnánk, és nem veszne el semmi, és nem számítana, ki evett meg kit. 
– Nekem azért igen – közölte határozottan Jubal. 
– Te nem vagy marslakó. – Mahmoud ismét marsnyelven szólt Mike hoz. Mike bólintott.
– Helyesen szóltál, fivérem, dr. Mahmoud. Én is ezt mondom. Te vagy Isten. 
Mahmoud tehetetlenül vont vállat. 
– Látjátok, mennyire reménytelen? Az eredmény csupán istenkáromlás. Nem gondolkodunk marslakó módjára. Nem vagyunk képesek rá. 
– Te vagy Isten – mondta kedvesen Mike. – Isten grokkol. 
– Változtassunk témát: Jubal, próbára tehetem-e a testvériségünket azzal, hogy kérek még egy kis gint? 
– Hozom! – mondta Dorcas. 

Családi piknik volt, amelyet kellemessé tett Jubal közvetlensége meg az a tény, hogy az újonnan jöttek ugyanolyanok voltak, mint a régiek – tanultak, sikeresek, akiknek már nem kell törni magukat. Még Mahmoud doktor is, aki mindig résen állt mindazokkal szemben, akik nem osztották az egyetlen igaz hitet, nem rendelték alá magukat a mindig jóságos, mindig könyörületes Allah akaratának, még ő is képes volt ellazulni. Nagyon tetszett neki, hogy Jubal olvasta a próféta szavait... és most, hogy jobban megnézte, Jubal házának asszonyai teltebbek voltak, mint gondolta. Az a fekete... Elűzte a gondolatot, hiszen vendég a háznál. 
De tetszett neki, hogy ezek a nők nem fecsegtek, nem szóltak bele a férfiak komoly beszélgetésébe, ám készségesen osztottak ételt-italt és szívélyes vendégszeretetet. Megdöbbentette Miriam tiszteletlensége a gazdája iránt, aztán rájött: ilyen szabadosságot a macskáknak meg a kedvenc gyermekeknek szoktak megengedni az otthon zárt falai között. Jubal elmagyarázta, hogy most csak várnak a főtitkárra. 
– Ha komolyan gondolja a boltot, hamarosan jelentkezik. Ha a palotában maradtunk volna, kísértést érzett volna, hogy alkudozzon. Itt ezt visszautasíthatjuk. 
– Miért alkudozna? – kérdezte van Tromp kapitány. – Megadtad neki, amit akart. 
– Nem mindent, amit akart. Douglas jobban szerette volna, ha a dolog nem visszavonható... ha nincs a jó viselkedéshez kötve, mert különben átszáll arra az emberre, akit ki nem állhat, arra az ártatlan mosolyú gazfickóra, a mi Ben fivérünkre. De mások is szívesen alkudoznának. Az a seggfejű buddha, Kung – gyűlöl, kihúztam a lába alól a talajt. De ha ki tudna fundálni olyan ajánlatot, amellyel megkísérthet minket, megtenné. Kung az egyik oka annak, hogy csak azt esszük és isszuk, amit magunk hoztunk. 
– Szerinted van ok az aggodalomra? – kérdezte Nelson. – Én meg azt hittem, Jubal, hogy akkora ínyenc vagy, hogy megköveteled a saját konyhád főztjét. Nem tudom elképzelni, hogy megmérgezzenek egy ilyen szállodában. 
Jubal bánatosan csóválta a fejét. 
– Sven, téged senki sem akar megmérgezni. Ám a feleséged nagyon könnyen hozzájuthat az életbiztosításodhoz, csupán azért, mert egy tálból cseresznyéztél Mike-kal. 
– Komolyan gondolod? 
– Sven, hozatok neked a szobaszervizzel amit csak kérsz, de én nem nyúlok hozzá, Mike-ot sem engedem hozzányúlni. Tudják, hol vagyunk, és több óra állt a rendelkezésükre, hogy cselekedjenek. Föl kell tennem, hogy valamelyik pincér Kung embere... de talán kettő vagy három is. A legnagyobb gondom, hogy hogyan tartsam ezt a fiút életben, amíg sikerül kiherélnünk a hatalmat, amelyet képvisel. 
Jubal elkomorodott. 
– Gondoljatok csak a fekete özvegy pókra. Félénk csöppnyi állat, hasznos, és a fajtájában a legcsinosabb azzal a lakkbőrös csillogásával meg a darázsderekával. Csakhogy szegénykének az a nagy baja, hogy a nagyságához képest túlságosan nagy erő szorult belé. Ezért mindenki megöli. Pedig a fekete özvegy nem tehet róla, nem szüntetheti meg mérgező erejét. Mike-nál ugyanez a helyzet. Nem olyan csinos ugyan, mint a fekete özvegy... 
– No de Jubal! – háborodott föl Dorcas. – Ilyen disznóságot mondani! És nem is igaz! 
– Gyermekem, nem osztozom nemi elfogultságodban. Csinos, vagy sem, Mike nem tud megszabadulni attól a pénztől, és nem biztonságos számára, hogy nála legyen. És nemcsak Kung miatt. A Legfelső Bíróság nem annyira “politikamentes”, mint kellene... bár az ő módszereik csak rabot csinálnának Mike-ból, nem hullát – bár az én ízlésem szerint az a rosszabb. Ne is említsünk egyéb, hatalomban lévő és hatalomból kipottyant érdekelteket, akik szintén elgondolkodtak azon, vajon hogyan hatna az ő sorsukra, ha Mike díszvendég lenne egy temetésen. Én... 
– Televifon, főnök. 
– Miért nem Porlockból kiabálsz ide, Anne? 
– Inkább Dallasból. 
– Nem érdekel a televifon. 
– Azt mondta, csak annyit mondjak, Becky az. 
– Miért nem ezzel kezdted? – Jubal kisietett a szobából, és megpillantotta a képernyőn Madame Vesant ábrázatát. – Becky! De jó, hogy látlak, kislány! 
– Szia, doki. Láttam a számodat. 
– Hogy tetszett? 
– Sosem láttam profibb melót. Doki, a szakma nagy szónokot veszített, hogy nem születtél ikernek. 
– Köszönöm az elismerést, Becky. – Jubal agya gyorsan járt. De a számot te alapoztad meg, én csak beszálltam – és rengeteg a suska. Mennyivel tartozom, Becky? 
Madame Vesant elkomorodott. 
– Megsértettél. 
– Becky! Tapsolni meg éljenezni mindenki tud, de a legszebben a zöldhasú bankók muzsikája szól. A marsbeli ember állja a cechet, és hidd el, neki van miből. – Jubal vigyorgott. – Tőlem csak egy csókot kapsz, és úgy megszorongatlak, hogy eltörik a bordád. 
Madame Vesant elmosolyodott. 
– Emlékszem, hogy mindig a seggemre vertél, amikor biztattál, hogy a professzor meggyógyul – mindig értettél hozzá, hogy az ember teste jól érezze magát. 
– Sosem tettem ilyen orvoshoz méltatlan dolgot. 
– Te is tudod, hogy így volt. Még csak nem is atyáskodva tetted. 
– Talán ilyen kezelésre volt szükséged. Már abbahagytam a seggre verést – de a te esetedben kivételt teszek. 
– Azt el is várom. 
– Én meg azt várom, hogy egy árat mondj. Ne feledkezz meg a nullákról. 
– Doki, a tiszteletdíjat másként is be lehet hajtani, mint számlán. Figyelted ma a tőzsdét? 
– Nem, és nem is vagyok rá kíváncsi. Gyere inkább át egy italra. 
– Inkább nem. Megígértem egy, hm, igen fontos ügyfelemnek, hogy elérhető leszek. 
– Értem. Becky, a csillagok megmutatnák, ha ez az ügylet mindenki számára a lehető legjobban zárulna, de csak akkor, ha még ma aláírnánk és megpecsételnénk? Talán közvetlenül a tőzsdezárás után? 
– Megnézem – vágott töprengő képet Madame Vesant. 
– Tedd azt. És látogass meg minket. Szeretni fogod a fiút. Fura, mint harisnyakötő a kígyón, de édes, mint a lopott csók. 
– Hm... föltétlenül eljövök. Kösz, doki. 
Elbúcsúztak. Jubal visszatérve látta, hogy dr. Nelson a fürdőszobába vitte Mike-ot, hogy megvizsgálja. Amikor visszatértek, a sebész döbbenten kérdezte: 
– Doki, mindössze tíz napja láttam a pácienst. Hol tett szert ilyen izmokra? 
– Beküldött egy kupont a Rügyvetés: a kanos férfiak magazinjának. Tudod, a hirdetés, amelyik azt állítja, hogy egy negyvenkilós vigonya emberkéből... 
– De kérlek, doki! 
– Miért nem kérdezed meg tőle? 
Nelson úgy is tett. 
– Kigondoltam őket – felelte Mike. 
– Úgy van – helyeselt Jubal. – Kigondolta őket. Amikor a múlt héten hozzám került, ramaty állapotban volt: sovány volt, vézna és sápadt. Mintha barlangban nőtt volna föl – nyilván így is történt. Tehát mondtam neki, hogy erősödjön meg. Megerősödött. 
– Torna? – kérdezte hitetlenkedve Nelson. 
– Egy kis úszás. 
– Néhány napi uszikálástól az ember nem néz ki úgy, mintha éveken át emelgette volna a súlyzót! – komorodott el Nelson. – Tudom, hogy Mike ura az úgynevezett “sima izomzatának”. De erre volt már példa. Ehhez azonban azt kell föltételeznem... 
– Doktor – mondta szelíden Jubal –, miért nem vallod be, hogy nem grokkolod? 
Nelson sóhajtott. 
– Megtehetem éppen. Öltözz föl, Michael. 

Később Jubal bizalmasan könnyített a lelkén a Bajnok három tisztje előtt. 
– A pénzügyi cél egyszerű volt: úgy lekötni Mike pénzét, hogy ne lehessen harc. Akkor sem, ha Mike meghalna, mert Douglasnak azt mondtam, hogy gyámsága Mike halálával véget ér, ugyanakkor egy általában megbízható forrásból – tőlem – származó pletyka jutott el Kunghoz meg a többiekhez, miszerint Mike halálával Douglas kezébe jutna minden. Persze ha bűvös hatalmam lenne, az utolsó fillérig megfosztanám a fiút a pénzétől. Az... 
– Miért, Jubal? – szólt közbe a Kapitány. 
– Te gazdag vagy, Kapitány? – bámult rá Jubal. – Igazán gazdag? 
– Hogy én? – horkant föl van Tromp. – Fizetésem van, egyszer nyugdíjam lesz, jelzáloggal terhelt házam – és két egyetemista lányom. Csak szeretnék gazdag lenni! 
– Én nem. 
– Mi? Nem mondanál ilyet, ha egyetemista lányaid lennének. 
– Én négy gyerek kezébe adtam diplomát – és a fejem búbjáig eladósodtam. Az egyik lányom a szakmája sztárja... az asszonynevén, mert engem vén marhának tart, nem megbecsült emléknek. A többiek a születésnapomról ugyan megemlékeznek, de ennyi. A tanulás nem sok kárt tett bennük. Csak azért említem a gyerekeimet, hogy bizonyítsam: tudom, hogy egy apának néha több pénzre lenne szüksége, mint amennyije van. De te is elmehetnél valami céghez, ahol a mostani fizetésed sokszorosát kaphatnád, pusztán a nevedért. Kaptál ajánlatokat? 
– Nem érdekes – felelte mereven van Tromp kapitány. – Nekem hivatásom van. 
– Azaz pénzzel nem lehet elcsábítani, hogy ne vezess űrhajót. 
– Ugyanakkor nem bánnám, ha pénzem lenne! 
– A kis pénz nem jó. A leány gyermekek mindig tíz százalékkal képesek többet költeni, mint amennyit bármilyen foglalkozású apa bármikor keres. Ez természeti törvény, amelyet rólam “Harshaw törvényének” neveznek. Csakhogy az igazi gazdagság, kapitány, amelynél csalások sorozatára van szükség, hogy valahogyan csökkentsék az adót, éppúgy fölőrölne, mint a nyugdíjazás. 
– Ostobaság! Részvényeket vásárolnék, és szelvény vagdosásból élnék. 
– Dehogy. Ha az a típus lennél, akinek a nagy vagyon az első, semmikeppen. A nagy pénzhez nem olyan nehéz hozzájutni. Csak egy életen át tartó odaadás szükségeltetik hozzá. És nincs az a ballerina, aki keményebben dolgozna. Kapitány, ez nem a te stílusod; te nem vagyont akarsz szerezni, te egyszerűen költeni akarod a pénzt. 
– Pontosan! Ezért nem értem, miért szeretnéd elvenni Mike-tól a vagyonát. 
– Mert a nagy vagyon átok – hacsak nem önmagáért élvezed a vagyonszerzést. Bár még akkor is komoly hátulütői vannak. 
– Marhaság! Jubal, úgy beszélsz, mint a háremfelügyelő, aki egészséges férfit próbál meggyőzni, hogy jobb heréltnek lenni. 
– Lehetséges – hagyta rá Jubal. – Az elme korlátlan mértékben képes megokolni önnön hiányosságait, s ez alól én sem vagyok kivétel. Minthogy engem, ugyanúgy, ahogyan téged, a pénzből csupán az elköltése érdekel, lehetetlen meggazdagodnom. Ugyanakkor soha nem fenyegetett az a veszély, hogy ne tudjam összecsaklizni azt a csekély összeget, amely bűneim kiéléséhez szükségeltetik, hiszen erre mindenki képes, akinek van annyi esze, hogy ne kérjen lapot, ha csak egy kis pár van a kezében. De nagy vagyon? Láttad ezt a komédiát. Talán átírhattam volna úgy, hogy a zsákmány az enyém legyen, hogy én legyek a kezelője, azaz valójában a tulajdonosa, és olyan jövedelmet húzzak, amilyet csak akarok –, és ugyanakkor úgy rendezzek mindent, hogy Douglas mégis támogassa? Mike bízik bennem, a vízfivére vagyok. Ellophattam volna talán a vagyonát? 
– Hm... a francba, Jubal. Azt hiszem, megtehetted volna. 
– De még mennyire. Mert a mi főtitkárunk nem nagyobb megszállottja a vagyonnak, mint te. Az ő mozgatóereje a hatalom, amely engem sosem kísértett meg. Ha garantáltam volna (ó, könnyedén!), hogy a Smith vagyon továbbra is az ő kormányzatát támogatja, bezsebelhettem volna az egészet. – Jubal megborzongott. – Azt hittem, ezt fogom tenni, hogy megoltalmazzam Mike-ot a keselyűktől. Kapitány, te nem tudod, mit jelent egy igazán nagy vagyon. A tulajdonosát mindenfelől ostromolják, akár a koldusok Bombayban, hogy fektesse be vagy adja át a vagyona egy részét. Gyanakvóvá válik – becsületes barátságra nemigen számíthat: akikből barát lehetne, finnyásabbak, semhogy koldusokkal verekedjenek, büszkébbek, semhogy koldusnak nézzék őket. Ami még rosszabb, a családjuk mindig veszélyben van. Kapitány, megfenyegettek már olyasmivel, hogy elrabolják a lányaidat? 
– Micsoda? Te jó ég, dehogy. 
– Ha a tiéd lenne Mike vagyona, éjjel-nappal őriztethetnéd a lányaidat, mégsem lenne nyugtod soha, mert az őrökben sem bíznál. Tekintsd végig az utóbbi száz emberrablást, hogy hányban volt bűn részes megbízhatónak tartott alkalmazott... és milyen kevés áldozat került elő élve. Van-e olyan pénz, amely többet ér a lányaid életénél? 
Van Tromp elgondolkodott. 
– Maradok a jelzálogos házamnál, Jubal. 
– Ámen. Én a magam életét akarom élni, a saját ágyamban akarok aludni, és azt akarom, hogy hagyjanak békén! Mégis azt hittem, hogy az életem utolsó éveit egy irodában fogom eltölteni, ahol az ajtó előtt “elhárítok” hada strázsál, és hosszú órákat töltök munkával, mint Mike pénzügyeinek irányítója. Aztán ihletem támadt. Douglas amúgy is barikádok mögött él, a stábja senkit sem enged a közelébe. Minthogy azért mondunk le a hatalomról, hogy megvédjük Mike szabadságát, miért ne fizessen érte Douglas azzal, hogy mostantól az ő feje fog fájni? Attól nem féltem, hogy lopni fog: csak a másodrangú politikusok pénzéhesek, és Douglas nem holmi kis senki. Ne vágj már pofákat, Ben, inkább reménykedj, hogy sosem zúdítja ezt a terhet a te nyakadba. Szóval az egészet Douglas nyakába varrtam – és mehetek vissza a kertembe. De ez egyszerű volt, mihelyt kitaláltam. Inkább a Larkin-döntés idegesített. 
– Szerintem annál elszúrtad, Jubal – mondta Caxton. – Ez a hülyeség, hogy adjanak Mike-nak “uralkodói” tiszteletadást. Egyszerűen le kellett volna mondatnod Mike-ot mindenféle jogcíméről, ha ugyan van neki, annak a nevetséges Larkin elméletnek az értelmében. 
– Ben, fiacskám – mondta gyöngéden Jubal –, újságíróként néha olvasható vagy. 
– Kösz! Ez ám a rajongó! 
– De a stratégiai koncepciód neandervölgyi. 
– Így már jobb – sóhajtott Caxton. – Már azt hittem, megszelídültél. 
– Ha így alakulna, löjj le, kérlek. Kapitány, hány embert hagytál a Marson? 
– Huszonhármat. 
– És mi a státusuk a Larkin-döntés értelmében? 
– Nem beszélhetek – komorodott el van Tromp. 
– Akkor ne beszélj – javasolta Jubal. – Majd kikövetkeztetjük. 
– Kapitány, Szarházi meg én ismét civilek vagyunk – mondta dr. Nelson. – Én kedvemre beszélhetek. 
– Én is – helyeselt Mahmoud. 
–...és jól tudják, mit csinálhatnak velem. Hogy képzeli a kormány, hogy mi nem beszélhetünk? Azok a hivatalnokok sosem utaznak a Marsra. 
– Nyugi, Sven. Én beszélek – ezek a vízfivéreink. De, Ben; ezt nem szeretném nyomtatásban látni. 
– Kapitány, ha neked úgy könnyebb, kimegyek Mikehoz meg a lányokhoz. 
– Maradj, kérlek. A kormánynak fő a feje a kolónia miatt. Az összes telepes a kormányra ruházta a Larkin-jogát. Mike jelenléte a Marson mindent összezavart. Nem vagyok ügyvéd, de úgy tudom, ha Mike lemondana a jogairól, a kormány venné át a vezető szerepet, amikor az értékek elosztására kerül sor. 
– Miféle értékek? – kérdezte Caxton. – Nézd, Kapitány, nem becsülöm le a teljesítményeteket, de tudomásom szerint a Mars nem értékelhető ingatlan emberi lények számára. Vagy a hivatalos becslések hamisak? 
Van Tromp a fejét rázta. 
– Nem, a jelentések igazak. Csakhogy, Ben, a Hold is csupán értéktelen szikladarab volt, amikor a miénk lett. 
– Találat itt – ismerte be Caxton. – Bárcsak a nagypapi vett volna Holdvállalat részvényeket: – Aztán hozzátette. – De a Mars lakott. 
Van Tromp elkeseredett képet vágott. 
– Igen. De... Szarházi, te magyarázd meg neki. 
– Ben – mondta Mahmoud –, a Marson bőségesen van hely emberi gyarmatok számára, és amennyire sikerült kiderítenem, a marslakók nem avatkoznának be. Már most is ott lobog a zászlónk, és földön kívüli jogainkra hivatkozunk. Csakhogy a státusunk nagyjából olyan, mint a hangyabolyoké az üvegbúra alatt a tantermekben. Nem tudom, hol tartunk. 
Jubal bólintott. 
– Én sem. Nem ismertem a helyzetet... csak azt tudtam, hogy a kormány nagyon meg akarja szerezni azokat az úgynevezett jogokat. Föltételeztem, hogy a kormány sem tud semmit, és belevágtam. “Pimaszság, mindig csak pimaszság.” – Jubal elvigyorodott. – Az egyetemen azzal nyertem meg egy vitát, hogy a Brit Gyarmati Hajózási Testületre hivatkoztam. Az ellenfelem nem tudott megcáfolni – mert Brit Gyarmati Hajózási Testület sosem létezett. Ma reggel ugyanilyen szégyentelenül jártam el. A kormányzat Mike Larkin-jogait akarta, és teljesen oda volt, hogy esetleg mással állapodunk meg. Így hát kihasználtam kapzsiságukat és félelmüket, hogy fantasztikus jogi elméletükből kierőszakoljam a legszélsőségesebb logikai abszurditást, miszerint Mike uralkodó, és ennek megfelelően kell bánni vele! – Jubal elégedett képet vágott. 
– És ezzel – mondta szárazon Ben – meglehetősen kínos helyzetbe hoztad magad. 
– Ben, Ben – korholta Jubal –, a maguk logikája szerint megkoronázták Mike-ot. Muszáj megemlítenem, hogy annak ellenére, hogy minden koronás főt veszély fenyeget, jobb nyíltan királynak lenni, mint titkon trónkövetelőnek? Mike helyzetén sokat javított néhány taktusnyi zene meg egy régi papír. De ez nem volt könnyű. Most az egyszer Mike a Mars elismert uralkodója volt a Larkin precedens jogi baklövése miatt... akinek joga van koncessziókat, kereskedelmi jogokat, kiváltságokat osztogatni, rogyásig. Vagy élnie kell ezekkel a jogokkal, és el kell viselnie a még a hatalmas vagyonnal járó nyomásnál is nagyobb nyomást – vagy le kell mondania ezekről a Larkin-jogairól a most a Marson lévő telepesek, azaz Douglas javára. 
Jubal fancsali képet vágott. 
– Mindkét lehetőségtől a hideg rázott. Uraim, nem engedhettem az ügyfelemet ilyen komédiába keverni. Magát a Larkin-döntést kellett hatálytalanná tennem a Mars esetében – úgy, hogy a Legfelső Bíróság ne szólhasson bele. 
Jubal elvigyorodott. 
– Így szemérmetlenül kitaláltam egy elméletet. Mike uralkodónak járó tiszteletadást kapott, ezt látta az egész világ. Csakhogy ilyen tiszteletadásban nemcsak az uralkodó, hanem képviselője, követe is részesülhet. Ezért kitaláltam, hogy Mike nem holmi báburalkodó egy ostoba precedens értelmében – hanem a marslakók nagy nemzetének követe! 
Jubal vállat vont. 
– Merő blöff. De a blöfföt arra alapoztam, hogy mások – mint Douglas és Kung – legalább annyira nem ismerik a tényekét, mint én. – Jubal körülpillantott. – Azért mertem megkockáztatni, mert ti hárman, Mike vízfivérei, velünk voltatok. Ha ti nem fordultok ellenem, akkor Mike-ot el kell fogadni a Mars követének – és a Larkin-döntés halott. 
– Remélem – mondta komolyan van Tromp kapitány  –, de én nem tekintettem hazugságnak az állításaidat, Jubal. 
– Mi? Pedig rögtönöztem. 
– Mindegy, szerintem az igazat mondtad. – A Bajnok kapitánya habozott. – Legföljebb én Mike-ot nem követnek nevezném. Inkább megszálló hadseregnek. 
Caxtonnak leesett az álla. 
– Milyen szempontból? – kérdezte Jubal. 
– Helyesbítek – mondta van Tromp. – Inkább felderítő, aki a Mars urainak kémkedik. Ne értsetek félre – legalább annyira kedvelem a fiút, mint ti. De semmi oka rá, hogy méltányos legyen hozzánk – mármint a Földhöz. – A Kapitány elkomorodott. – Mindenki azt gondolná, hogy a Marson talált ember boldog lesz, ha “haza” mehet. Nem így volt. Mi, Sven? 
– Mike irtózott az ötlettől – helyeselt Nelson. – Nem tudtuk rávenni; félt. Aztán a marslakók azt mondták neki, hogy jöjjön velünk... és ő úgy viselkedett, mint a katona, aki teljesíti a parancsot, bármennyire retteg is. 
– Egy pillanat – tiltakozott Caxton. – Kapitány, a Mars akarna leigázni minket? A Mars? Ez olyan, mintha mi támadnánk meg a Jupitert. Nálunk két és félszer akkora a felszíni gravitáció, mint a Marson; a Jupiteren két és félszer nagyobb, mint nálunk. A légnyomás, a hőmérséklet, a légkör, stb. különbözősége hasonló. Mi nem tudnánk élni a Jupiteren... és fogalmam sincs, hogyan viselnék el a marslakók a mi viszonyainkat. Nem igaz? 
– Meglehetősen – ismerte el van Tromp. 
– Miért támadnánk hát meg a Jupitert? Vagy a Mars minket? Ben, nem láttad a javaslatokat egy hídfőállásra a Jupiteren? 
– Még csak az álmoknál tartanak. Gyakorlatilag nem megoldható. 
– Néhány éve az űrrepülés sem volt megoldható. A mérnökök számításai szerint mindannak a fölhasználásával, amit az óceánkutatóktól tanultunk, plusz speciális öltözékkel a Jupiter kezelhető. Ne hidd, hogy a marslakók ostobábbak nálunk. Csak látnád a városaikat! 
– Hm... – mondta Caxton. – Oké, mégsem tudom, miért törődnének velünk. 
– Kapitány. 
– Tessék, Jubal. 
– Én más kifogást találtam. Tudod, hogy a kultúrákat általában “apollói” és “dionúszoszi” kultúrákra szokták osztani. 
– Általában. 
– Nos, szerintem a Marson az összes földi kultúrát “dionüszoszinak” tekintenék. Te jártál ott, de én beszélgettem Mike-kal. A fiút apollói kultúrában nevelték, és az ilyen kultúrák nem agresszívok. 
– Hmmm... erre nem számítanék. 
– Kapitány – szólt közbe hirtelen Mahmoud –, van bizonyítékom Jubal mellett. A kultúra elemezhető a nyelv alapján – és a marsnyelvben nincs szó a “háborúra”. Legalábbis tudtommal. Se a “fegyverre”, se a “harcra”. Ha a nyelvben nincs valamire szó, annak a megfelelőjét az a kultúra nem ismeri. 
– Baromság, Szarházi! Az állatok is harcolnak – a hangyák háborúznak is. És vajon van-e rá szavuk? 
– Ha szavakba öntenék a tetteiket – makacskodott Mahmoud –, lenne rá szavuk. Minden nyelvet beszélő fajnak van szava minden egyes fogalomra, és valahányszor új fogalom merül föl, új szavakat és meghatározásokat teremt. A szavakban gondolkodásra képes idegrendszer nem tudja elkerülni, hogy szavakba öntsön mindent. Ha a marslakók tudják, mi az a “háború”, szavuk is van rá. 
– Ezt könnyű eldönteni – mondta Jubal. – Hívjátok Mike-ot. 
– Egy pillanat – ellenkezett van Tromp. – Évekkel ezelőtt megtanultam, hogy szakemberrel nem szabad vitatkozni. De azt is megtanultam, hogy a történelem olyan szakemberek hosszú sora, akiknek csöppet sem volt igazuk. Bocs, Szarházi. 
– Igazad van, Kapitány – csakhogy most igazam van. 
– Mike csupán azt döntheti el, hogy ismer-e bizonyos szót... ami olyan, mintha egy kétéves gyerektől kérdeznénk, tudja-e, mi az az integrálszámítás. Maradjunk a tényéknél. Sven? Agnew-ról? 
– Ahogy akarod, kapitány – felelte Nelson. 
– Nos... ez maradjon köztünk, vízfivérek között, uraim. Agnew hadnagy beosztott orvos-tiszt volt. Sven szerint kiváló képességű. De ki nem állhatta a marslakókat. Mihelyt kiderült, hogy a marslakók békések, parancsot adtam, hogy senki ne hordjon magánál fegyvert. 
Agnew nem engedelmeskedett nekem – legalábbis sosem találtuk meg az oldalfegyverét, és akik utoljára látták élve, azt mondták, viselte. Ám a hajónaplóban csupán ennyi áll Agnew-ról: “Eltűnt, valószínűleg halott”. 
A legénység két tagja látta Agnew-t bemenni két jókora szikla közé. Arra tartott egy marslakó is – mire a két fiú megszaporázta a lépteit, ismervén dr. Agnew mániáját. 
A két fickó lövést hallott. Az egyikük akkor ért a hasadékhoz, amikor Agnew éppen elhaladt a marslakó mellett. Aztán már nem látta Agnew-t. Mire a másik odaért, a marslakó éppen kifelé tartott a hasadékból, egyszerűen ment tovább a maga útján. 
Amikor elment, tisztán látták a két szikla közti teret... teljesen üres volt. 
Ez minden, uraim. Agnew talán átugrotta a sziklát, a Mars kis gravitációja és a félelem nagy ereje segítette... de én megpróbáltam, és nem sikerült. Megemlítem azt is, hogy a két fiú légzőkészüléket viselt – a Marson muszáj –, és az oxigénhiány megbízhatatlanná teszi az érzékelést. Nem tudhatom, az első űrhajós vajon “részeg” volt-e az oxigénhiánytól; csak azért említem ezt a lehetőséget, mert könnyebb elhinni, mint amit jelentettek – hogy Agnew egy szempillantás alatt eltűnt. 
Az űrhajósnak azt mondtam, bizonyára oxigénhiánya lehetett, ellenőrizze a légzőkészüléket. 
Azt hittem, majd előkerül Agnew, és akkor jól letolom, amiért fegyverrel mászkál. 
De sosem találtuk meg. Azóta vannak fenntartásaim a marslakókkal szemben. Soha többé nem láttam őket pusztán nagy, szelíd, ártalmatlan, meglehetősen komikus teremtményeknek, bár sosem volt velük semmi bajunk, és mindent megkaptunk tőlük, amit kértünk, mihelyt Szarházi megtanult kérni. Igyekeztem eltusolni az incidenst – nem engedhettem, hogy az emberek pánikba essenek százmillió mérföldnyire otthonról. De nem tudtam eltusolni, hogy dr. Agnew eltűnt, az emberek keresték. 
De minden titokzatosságra utaló híresztelést elhallgattattam – Agnew eltévedt a sziklák között, és meghalt, amikor kifogyott az oxigénje... a homok pedig betemette. Az esetet arra használtam, hogy figyelmeztessem az embereimet: sose induljanak el egyedül, tartsák a rádiókapcsolatot, jobban ellenőrizzék a felszerelésüket. Nem szóltam rá arra a bizonyos fiúra, hogy fogja be a száját, csak utaltam arra, hogy a története nevetséges, hiszen a társa nem erősítette meg. Azt hiszem, a hivatalos változat győzedelmeskedett. 
– Kapitány – mondta lassan Mahmoud –, most hallok először rejtélyről. És jobban tetszik a “hivatalos” változat – nem vagyok babonás. 
– Ezt is akartam – bólintott van Tromp. – Csak Sven meg én hallottuk azt a bolond mesét. De mégis... – A kapitány most nagyon öregnek látszott. – Fölébredek az éjszaka közepén, és azt kérdezem magamtól: mi történt Agnew-val? 
Jubal megjegyzés nélkül hallgatott. Vajon Jill beszélt Bennek Berquistről meg a másik fickóról... 
Johnsonról? Mesél-e Bennek valaki a medence melletti csatáról? Nem volt valószínű. A gyerekek tudták, hogy a “hivatalos” változat szerint az első kommandó meg sem érkezett, mind hallották, mit beszélt Douglasszal a telefonban. 
A francba, a legokosabb hallgatni, és meggyőzni a fiút, hogy nem szabad eltűntetnie a kellemetlen látogatókat! 
Anne megjelenése mentette meg Jubalt a további lelkizéstől. 
– Főnök, Mr. Bradley van itt. Aki a főtitkár első szárnysegédjének nevezte magát. 
– Nem engedted be? 
– Nem. A beszélőnyíláson tárgyaltunk. Azt mondta, papírokat hozott, és megvárja a választ. 
– Adja be őket a nyíláson. Ez még mindig a Mars nagykövetsége. 
– Hagyjam kinn állni? 
– Anne, tudom, hogy téged finoman neveltek, de ez olyan helyzet, amelyben a gorombaság a kifizetődő. Egy tapodtat sem engedünk, amíg meg nem kapjuk, amit akarunk. 
– Igenis, főnök. 
A csomag a másolatoktól volt vastag; csupán egyetlen dokumentumot tartalmazott. Jubal mindenkit behívott, és körbeadta. 
– Egy-egy nyalókát adok minden egyes csapdáért, kétértelműségért vagy félremagyarázhatóságért. 
Aztán ismét megszólalt. 
– Douglas becsületes politikus: megvette. 
– Úgy néz ki – mondta Caxton. 

– Talált valaki valamit? – Senki nem jelentkezett. Douglas csak írásba foglalta a megállapodást: – Oké – mondta Jubal –, mindenki írja alá tanúként az összes példányt. Hozd a pecséted, Miriam. A fenébe, engedjétek be Bradley-t, írja alá tanúként ő is – és kínáljátok meg egy itallal. Duke, szólj a portán, hogy elutazunk. Hívd föl a Greyhoundot, hívd a buszunkat. Sven, Kapitány, Szarházi – úgy megyünk innen, mint Lót Szodomából... nem akartok egy kicsit nálunk pihenni vidéken? Ágy akad bőven, házias konyha, gond egy szál se. 
A nős férfiak azt felelték, meg kell kérdezniük, dr. Mahmoud elfogadta a meghívást. Az aláírás meglehetősen sok időt vett igénybe, mert Mike élvezte, hogy leírhatja a nevét, és minden egyes betűt óriási műgonddal rajzolt meg... Mire az összes példányt aláírták és lepecsételték, összecsomagolták a piknik maradványait is, és a szállodai számla is megérkezett. 
Jubal a végösszegre pillantott, ráírta: “Kifizethető. V.M. Smith megbízásából J. Harshaw”, és Bradley kezébe nyomta. 
– Ez már a főnöke dolga. 
– Uram? – pislogott Bradley. 
– Ó, Mr. Douglas nyilván továbbítja a protokollfőnöknek. Én meglehetősen kezdő vagyok ilyen ügyekben. 
Bradley átvette a számlát. 
– Igen – mondta lassan –, LaRue majd kifizeti, átadom neki. 
– Köszönöm, Mr. Bradley – mindent nagyon köszönök! 

Harmadik rész
KÜLÖNÖS NEVELTETÉSE

XXII.

EGY SPIRÁLIS GALAKTIKA SZÉLÉN, egy egyesek által Sol néven ismert csillag közelében egy másik csillag novává alakult. Dicsősége a Marson három-feltöltött (729) év múlva, azaz 1370 földi év múlva lesz látható. Az öregek röviden hasznos jelenségként értékelték a fiatalok okítása szempontjából, és közben egy pillanatra sem hagytak föl az ötödik bolygó pusztulásáról alkotott új költői mű esztétikai kérdéseinek vitatásával. 
A Bajnok távozását tudomásul vették, nem kommentálták. Megfigyelés alatt tartották a vele küldött fura fiókát, de semmi több, mert várakozás lesz, mielőtt érdemes lenne grokkolni a dolog kimenetelét. A Marson hagyott emberek küszködtek a mezítelen embernek halálos környezettel, amely azért még mindig tűrhetőbb volt, mint Antarktisz Szabadállam körülményei. Az egyikük ugyan testetlenedett a “honvágynak” nevezett betegség következtében. Az öregek dédelgették a sérült lelket, és további gyógyulásra oda küldték, ahova tartozott; ettől eltekintve a marslakók békén hagyták a földieket. 
A Földön a fölrobbant csillagot nem vették észre, mivel a földi csillagászokat a fénysebesség korlátozta. A marsbeli ember röviden szerepelt a hírekben. A szövetségi szenátus kisebbségi vezetője “merész, újszerű” megközelítést követelt Délkelet-Ázsia túlnépesedésével és alultápláltságával kapcsolatban, kezdve a több mint ötgyerekes családoknak juttatott különböző segélyeken. Mrs. Percy B.S. Souchek beperelte a Los Angeles-i Városi Tanács felügyelőit kedvenc ebe, Pipike pusztulásáért, amelyet a városban tartott ötnapos ellenőrzésüknek tudott be. Cynthia Duchess bejelentette, hogy egy tudományosan kiválasztott donor és egy szintén tökéletes béranya segítségével létrehozza a tökéletes csecsemőt, mihelyt a szakemberek kiszámítják, mely pillanat lenne a legkedvezőbb a fogantatásra ahhoz, hogy a kisded a zenében, a képéművészetben és az államvezetési ismeretekben egyaránt zseni legyen és hogy (hormonkezelés segítségével) a gyermeket maga fogja szoptatni. Nyilatkozott a szoptatás előnyeiről, és megengedte (követelte), hogy a sajtó fényképeket készítsen annak bizonyítására, hogy ő alkalmas a feladatra. 
Digby főpüspök Cynthiát a babiloni szajhának nevezte, és megtiltotta, hogy hithű fosterita vállalja akár a donor, akár a béranya szerepét. Alice Douglas viszont a következőket nyilatkozta: “Nem ismerem Miss Duchesst, de csak csodálni tudom. Az ő bátor példája példaképül szolgálhat minden anyának világszerte.” 
Jubal Harshaw látta a nő képeit a lapokban. Az egyiket kitűzte a konyhában, de észrevette, hogy nem maradt fönn sokáig, amin jót nevetett. 
Azon a héten ugyan nem sok kacagnivalója akadt. Amikor az ügy lefutott, a sajtó békén hagyta Mike-ot, de sok ezer ember nem feledkezett meg Mike-ról. Douglas biztosítani próbálta Mike magányát; K.Sz. kommandósok járőröztek Harshaw kerítése mellett, K.Sz. járgány körözött fönn, és igazoltatott minden leszállni kívánó járművet. Harshaw rühellte a helyzetet. 
A televifonokat Jubal az üzenetközvetítőre bízta, amelynek listát adott azokról, akiknek a hívását hajlandó volt fogadni. A házi készülékek általában mással beszél jelzést adtak, legföljebb rögzítették az üzeneteket. 
De a posta mindig bejut. 
Harshaw közölte Jill-lel, hogy Mike-nak ideje fölnőnie, tehát kezdje azzal, hogy maga foglalkozik a postájával. Jill segíthet neki persze. 
– De engem hagyjatok ki, úgyis éppen elegendő hülye levelet kapok. 
Ez nem vált be. Túlságosan sok levél jött, és Jill nem tudta, mit kezdjen velük. 
Már a rendszerezésük is gondot okozott. Jubal először fölhívta a helyi postamestert (eredménytelenül), majd Bradley-t, aki azt mondta, hagyja őt békén. Később Mike levelei zsákolva érkeztek, első, második, harmadik és negyedik fontossági osztályba sorolva, elkülönítve mindenki másnak a postájától. A másod- és a harmadosztályú levelekkel a pincét szigetelték. Amikor a pince már agyon volt szigetelve, Jubal utasította Duke-ot, hogy ezekkel a levelekkel küzdjön a hegyi patakok talajeróziója ellen. 
A negyedosztályú posta okozta az igazi gondot. Az egyik csomag fölrobbant a helyi, postahivatalban, és elfújt egy több éves körözőlevelet meg egy “Fáradjon a másik ablakhoz” táblát – szerencsére a postamester éppen kiment kávézni, az alkalmazott pedig, ez a gyönge veséjű idős hölgy, éppen a fürdőszobában tartózkodott. Jubal azon gondolkodott, hogy minden csomagot bombaszakértővel vizsgáltat meg. 
Erre mégsem lett szükség: Mike a lezárt csomagban is megérezte a “rosszat”. Attól kezdve a negyedosztályú postát a kapunál hagyták. Mike a távolból rápillantott, az ártalmas csomagokat eltűntette, a többit Larry becipelte a házba. 
Mike szerette bontogatni a csomagokat, bár a zsákmány nem érdekelte. Ami senkinek sem kellett, valamelyik patakban végezte, így az ajándék élelmiszerek is, mivel Jubal nem tudta, megérzi-e Mike a “helytelenséget” a méregben is. Egyszer Mike mérgező oldatot ivott. Fényképezéshez kellett, és Duke a frizsiderben felejtette. Mike szelíden csak annyit mondott, hogy nem nagyon ízlett neki az a “jeges tea”. 
Jubal utasította Jillt, hogy bármit megtarthatnak, ha A) nem kell fizetni érte; B) nem kell elismervényt adni róla; C) nem kell visszaküldeni, bármilyen megjelöléssel érkezzék is. Voltak ajándékok, de jobbára meg nem rendelt árucikkek érkeztek. Jubal mindezt úgy értelmezte, hogy a nem kívánt ingóságok segítségével a marsbeli embert akarják fölhasználni reklámcélokra, ezért nem érdemelnek köszönetet. 
Kivételt csak az állatok képeztek, amelyeknél Jubal azt javasolta Jillnek, hogy küldje vissza őket – hacsak nem garantálja az etetésüket és a gondozásukat meg azt, hogy nem pottyannak a medencébe. 
Nagy gondot okozott az első osztályú posta is. Egy nagyobb rakás után Jubal osztályozni kezdte őket: 
A. Kolduló levelek – gátépítéshez. 
B. Fenyegető levelek – megválaszolatlanul lerakandók. Ha később hasonló levél jön ugyanattól, átadni a K.Sz.-nak. 
C. Bolondos levelek – körbeadni mulatság céljából, utána gátépítéshez. 
D. – Üzleti ajánlatok – Douglasnak továbbítani. 
E. Baráti hangú levelek – megválaszolandók, ha címzett, fölbélyegezett válaszboríték is van hozzájuk. A válasz Jill által aláírt formalevél. (Jubal rámutatott, hogy a marsbeli ember aláírása érték, tehát újabb levélírókat ösztönözne írásra.) 
F. Trágár levelek – átadandók Jubalnak (aki szentül hitte, hogy nem találhat bennük semmiféle nyelvi újdonságot) megsemmisítésre, azaz gátépítéshez. 
G. Házassági és hasonló, de kevésbé hivatalos ajánlatok – megőrzésre lerakandók. 
H. Tudományos és oktatási intézmények levelei – lásd az “E” alatt. Ha válasz megy, formalevél mehet csak, miszerint a marsbeli ember nem kapható semmire; ha Jill úgy érzi, nem lehet az írót kereken elutasítani, a levelet át kell adni Jubalnak. 
I. Olyan személyek levelei, akik ismerik Mike-ot, például a Bajnok legénysége, az Egyesült Államok elnöke s mások – válaszolja meg őket Mike; a levelezés gyakorlása javára fog válni, az emberi kapcsolatok gyakorlása pedig még inkább (ha tanácsra lenne szüksége, kérjen). 
Így Jillnek csupán néhány levélre kellett válaszolnia, Mike-nak meg csak egy-kettőre. Jill hamarosan azt tapasztalta, hogy napi egy óra elegendő erre a munkára. Az első négy csoport meglehetősen bőségesen érkezett; a “G” osztályba tartozó levelekből igen sok jött a palotából közvetített adás után, aztán csökkent. Jubal figyelmeztette Jillt, hogy Mike ugyan csak az ismerőseinek válaszolhat személyesen, de a neki címzett posta az övé. 
A rendszer bevezetése utáni harmadik napon Jill egy “G” levelet vitt Jubalnak. Az ebbe a kategóriába tartozó hölgyek és más nőstények (meg néhány félrevezetett férfi) általában fényképet is küldtek magukról; némelyikük semmit sem bízott a fantáziára. 
Ebben is olyan kép volt, amely semmit sem bízott a fantáziára, annál több tápot adott a fantáziálásnak. 
– Ezt nézd meg, főnök: – mondta Jill. – Hát mit szólsz? 
Jubal elolvasta a levelet. 
– Ez a nő tudja, mit akar. Mike mit szól hozzá? 
– Nem látta. 
Jubal a képre pillantott. 
– Erre a típusra mondtuk fiatal koromban, hogy “jól van eleresztve”. Nos, a neme nem kétséges, a buzgalma sem. Miért nekem mutatod? Láttam már jobbat. 
– Mit csináljak vele? A levél magában is rémes, de ez a gusztustalan kép! Tépjem össze? 
– Mi áll a borítékon? 
– Csak a cím meg a feladó. 
– Mi áll a címzésben? 
– Mi? “Mr. Valentine Michael Smith-nek, a marsbeli...” 
– Ó! Tehát nem neked címezték. 
– Hát persze, hogy... 
– Tisztázzunk valamit. Nem vagy Mike anyja, sem a gardedámja. Ha Mike minden neki címzett levelet el akar olvasni, a disznóságokat is beleértve, ám tegye. 
– A hirdetéseket valóban el szokta olvasni. De mocskot mégsem kellene látnia. Hiszen ártatlan. 
– Igazán? Hány embert ölt meg? 
Jill elfancsalodott. Jubal folytatta. 
– Ha segíteni akarsz neki, arra összpontosíts, hogy megtanítsd neki: ebben a társadalomban rosszallják az ölest. Vagy túlságosan feltűnő lesz, amikor kilép a nagyvilágba. 
– Szerintem esze ágában sincs “kilépni”. 
– De, én kitaszítom a fészekből, mihelyt megtanult röpülni. Nem teszem lehetővé számára, hogy visszamaradott kisdedként élje le az életét. Nem is tehetem... hiszen Mike sok-sok évvel túl fog élni. De igazad van: Mike ártatlan. Nővér, látta azt a steril laboratóriumot a Notre Dame-ban? 
– Hallottam róla. 
– A világ legegészségesebb állatai. De nem hagyhatják el a laboratóriumot. Gyermekem, Mike-nek meg kell ismerkednie a “mocsokkal” – és védetté kell válnia ellene. Egy napon találkozni fog a leányzóval, aki ezt a levelet írta vagy a lelki testvéreivel – száz számra fog találkozni ilyenekkel –, és az ő hírnevével meg külsejével az egész életét azzal tölthetné attól kezdve, hogy egyik ágyból ki, a másikba be. Te nem akadályozhatod meg, én sem, csak Mike-on múlik. Ráadásul én nem is akarnám megakadályozni, bármilyen csacsiság is egy életet végig ugyanannak a gyakorlásával tölteni. Neked mi a véleményed? 
– Én... – Jill elpirult. 
– Talán te nem találod egyhangúnak – semmi közöm hozzá persze. De ha nem akarod, hogy Mike-ot ágyba hurcolja az első ötszáz nő, akikkel találkozik, ne cenzúrázd a postáját. Az ilyen levelek tehetik elővigyázatossá. Csak tedd a többi közé, felelj a fiú kérdéseire – és próbálj nem elpirulni. 
– Főnök, dühítő vagy, amikor ennyire logikus vagy. 
– Így valóban illetlenség vitatkozni. 
– Majd összetépem a képet, ha Mike látta már. 
– Ne tedd! 
– Mi? Kell neked? 
– Ég óvjon! De Duke gyűjti az ilyen képeket. Ha Mike-nak nem kell, add Duke-nak. 
– Duke ilyen szemetet gyűjt? Olyan helyes ember pedig. 
– Az. 
– De... nem értem. 
– Magyarázhatnám egész nap – sóhajtott Jubal –, akkor sem értenéd. Drágaságom, a szexnek vannak olyan aspektusai, amelyekről a mi fajunk két neme nem képes beszélgetni. A rendkívüli tehetséggel megáldott néhány egyed néha grokkolja ezt éppen azon az áramlaton keresztül, amely elválaszt minket. De a szavak haszontalanok. Hidd el nekem: Duke tökéletes lovag – mégis tetszene neki ez a kép. 
– Nem adom oda neki személyesen – még ötletei támadnának. 
– Gyáva. Volt valami érdekes a postában? 
– Semmi. A szokásos. Mindenki azt akarja, hogy Mike hitelesítse a legkülönfélébb dolgokat, vagy adja áldását “hivatalos marsbeli ember féle” szuvenírokra. Egy alak öt évre szóló jogdíjmentes monopóliumot kért, de Mike finanszírozza is. 
– Csodálom a nagystílű tolvajokat. Közöld vele, hogy Mike-nak szüksége van az adóját csökkentő tényezőkre – tehát mennyi garanciát szeretne? 
– Komolyan beszélsz, főnök? 
– Dehogy, a csibész képes lenne idejönni, a famíliájával együtt. De ötletet adtál egy sztorihoz. Ügyeletes! 
Mike-ot érdekelte a “gusztustalan” kép. Grokkolta (elméletben), amit a levél meg a kép jelképezett, és ugyanolyan élvezettel tanulmányozta a képet, mint bármelyik pillangót. A pillangókat meg az asszonyokat végtelenül érdekesnek találta – az egész grokkoló világ elbűvölő volt, s ő oly mélyen akart inni, hogy a grokkolása tökéletes legyen. 
Megértette az ilyen levelekben rejlő mechanikai és biológiai ajánlatokat, de nem értette, vajon miért kérik a segítségét idegenek tojásaik megtermékenyítéséhez. Mike (grokkolás nélkül) tudta, hogy ezek az emberek szertartás rangjára emelték ezt a szükségszerűséget, a vízszertartáshoz némileg hasonlító “közelkerüléssé” tették. Alig várta, hogy már grokkolhassa. 
De nem sietett, a “sietséget” nem grokkolta. Érzékeny volt a pontos időzítésre – de marslakói megközelítéssel: az időzítést a várakozás tette tökéletessé. Észrevette, hogy ember-fivérei nem tudnak különbséget tenni a különféle idők között, ezért gyakran kényszerült rá, hogy gyorsabban várjon, mint a marslakók szoktak. Mike nem rótta föl az embereknek ezt a hiányosságukat, csak megtanult gyorsan várni, hogy jóvá tegye fivérei hiányosságát – és néha oly hatásosan várt gyorsan, hogy minden emberi lény azt hihette, szédítő sebességgel siet. 
Elfogadta Jill parancsát, hogy ne válaszoljon ezeknek a nőstény emberi lényeknek a fivéri ajánlatára, de várakozásként fogadta el – talán száz esztendő múlva jobb lesz; most különben sincs itt az ideje, ahogyan Jill fivére mondta, igen helyesen. 
Mike egyetértett, amikor Jill javasolta, hogy adja a képet Duke-nak. Amúgy is ezt tette volna. Mike látta Duke gyűjteményét, érdeklődéssel nézte végig, és grokkolni próbálta, vajon miért mondta Duke, hogy “Az arca nem sokat ér, de nézd ezt a lábat – testvérem!” Mike-nak jól esett, hogy a fivére “testvéremnek” nevezte, de a láb akkor is csak láb volt, eltekintve attól, hogy az ő népénél három volt belőle, az embereknél meg csak kettő anélkül, hogy nyomorékok lettek volna, kellett mindig emlékeztetnie magát. 
Ami meg az arcokat illette, Mike sosem látott szebbet Jubal arcánál, mert teljesen Jubalé volt. A Duke gyűjteményében szereplő ember-nőstényeknek alig volt arca. Minden fiatal nőstény embernek ugyanaz az arca volt – de hogy is lehetett volna másképp? 
Sosem okozott számára gondot Jill arcának a fölismerése; Jill volt az első nő, akit látott és az első nőnemű vízfivére – Mike ismert minden pórust az orrán, minden kezdődő ráncocskát az arcán, és boldog meditációban dicsérte valamennyit. De bár meg tudta különböztetni egymástól Anne és Dorcas, Dorcas és Miriam arcát, kezdetben ez nem így volt. Mike méret és színhatás alapján tett különbséget – no és hang alapján, mert a hangok sosem egyformák. Ám ha mindhárom nő egyszerre hallgatott, ami néha megtörtént, akkor jól jött, hogy Anne sokkal nagyobb, Dorcas olyan pici, és Miriam nagyobb mint Dorcas, de kisebb mint Anne, és őt még akkor se tévesztette össze mással, ha Anne és Dorcas távol voltak, mert Miriamnek úgynevezett “vörös” haja volt, bár hajon kívül semmi ilyen színűt nem neveztek “vörösnek”. 
Mike tudta, hogy minden angol szónak egynél több jelentése van. Ez olyan tény volt, amelyhez az ember hozzászokik, ahogyan a lányok arcának egy formaságához is... de várakozás után már nem is egyformák. Mike már föl tudta idézni magában Anne arcát, és éppúgy meg tudta rajta számolni a pórusokat, ahogyan Jillén. Lényegében a tojás is egyedülállóan önmaga, különbözik mindig és mindenütt minden más tojástól. Tehát potenciálisan minden lánynak más és más arca van, bármilyen kicsi is a különbség. 
Mike a képet Duke-nak adta, és örült Duke örömének. Mike ezzel nem fosztotta meg magát semmitől, mert magában akkor láthatta a képet, amikor akarta – még az arcot is, amelyen valami szokatlanul gyönyörű fájdalom fénylett. 
Tudomásul vette Duke köszönetét, és jókedvűen tért vissza a postájához. 
Mike-ot nem idegesítette a posta áradása, dúskált a biztosítási hirdetésekben és a házassági ajánlatokban. A palotában tett látogatás rányitotta a szemét ennek a világnak a végtelen változatosságára, és mindent grokkolni akart. Évszázadokba fog telni, és közben egyre növekednie és növekednie kell, de ráér – Mike grokkolta, hogy az örökkévalóság és a mindig-gyönyörűen-változó most egy és ugyanaz. 
Úgy döntött, hogy nem olvassa el újra az Encyclopedia Britannicát; a postája sokkal világosabb képet adott a világról. Azt olvasta, grokkolta, amit tudott, a többit meg elraktározta az emlékezetében, hogy akkor elmélkedjen rajta, amikor a többiek alszanak. Úgy érezte, kezdi grokkolni az “üzletet”, a “vásárlást” az “eladást” és az ezekkel kapcsolatos, nagyon nem marsbeli tevékenységeket – az Encyclopedia Britannica kielégítetlenül hagyta ezekben a kérdésekben, mert (ma már grokkolta) minden egyes szócikke olyan ismereteket föltételezett róla, amelyeknek nem volt a birtokában. 
Érkezett a postájában Joseph Edgerton Douglas főtitkár úrtól egy csekk-könyv valami papírokkal; Jubal fivére pedig mepróbálta elmagyarázni Mike-nak, mi az a pénz, és hogyan használják. Mike nem értette, pedig Jubal megmutatta neki, hogyan kell kitölteni a csekket, cserébe “pénzt” adott érte, és megtanította megszámolni a pénzt. 
És ekkor hirtelen villámcsapásszerű grokkolással megértette a pénzt. Ezek a szép képek és fényes érmék nem a “pénz” voltak; csupán egy eszme jelképei, amely világszerte teljesen áthatotta ezeket az embereket. Csakhogy semmiféle tárgy nem azonos a pénzzel, ahogyan a megosztott víz sem azonos a közelkerüléssel. A pénz eszme, éppoly elvont, mint az öregek gondolatai – a pénz az egyensúlyban tartás, a gyógyítás és a közelkerülés nagy, jól szerkesztett szimbóluma. 
Mike beleszédült a pénz fenséges szépségébe. 
A jelképek áradása, váltakozása és ellenmenetelése kicsiben is gyönyörű volt, azokra a játékokra emlékeztette Mike-ot, amelyeket a fiókáknak tanítanak, hogy gondolkodásra és növekedésre késztessék őket, de most a totalitás döbbentette meg, hogy egyetlen jelképes szerkezetben a teljes világ tükröződik. Mike ekkor grokkolta, hogy ennek a fajnak az öregei valóban igen öregek lehetnek, hogy ilyen nagy szépséget tudtak alkotni; alázatosan kívánta, hogy engedélyt kapjon a találkozásra az egyikükkel. 
Jubal biztatta, hogy költse a pénzt, és Mike úgy is tett, a frissen ágyba vitt ara félénk mohóságával. Jubal azt az ötletet adta, hogy “vegyen ajándékot a barátainak”, és Jill segített, és azzal kezdte, hogy határokat szabott: barátonként csak egy ajándékot vehet, és a teljes összeg nem haladhatja meg a számláján lévő összeg x százalékát – pedig Mike mindet el akarta költeni. 
Megtanulta, milyen nehéz pénzt költeni. Annyi minden van a világon, mind gyönyörű és érthetetlen. Körülvették Marshall Field és a Ginza, Bombay és Koppenhága katalógusai, elárasztották a javak. Már a Sears and Montgomery katalógus is túlságosan sok volt. De Jill segített. 
– Nem. Duke-nak nem kell traktor. 
– Duke szereti a traktorokat. 
– De már van neki, azaz Jubalnak, ami egy és ugyanaz. Inkább egy olyan kis újfajta belga egykerekűnek örülne – egész nap szerelgethetné. De az is túlságosan drága. Mike, kedvesem, az ajándéknak nem kell drágának lenni – hacsak nem olyan lánynak szánod, akit feleségül akarsz venni vagy ilyesmi. Az ajándéknak azt kell tükröznie, hogy figyelembe veszed a megajándékozott ízlését. Tehát olyasminek kell lennie, amit az illető élvezne, de valószínűleg nem venne meg. 
– Hogyan? 
– Ez a probléma. Várj csak, eszembe jutott valami a ma reggeli postából. – Hamarosan visszatért. – Megtaláltam! Ezt hallgasd meg! “Eleven Afrodité: luxusalbum a világ legnagyobb kameraművészeinek a női szépséget megörökítő alkotásaiból. Megjegyzés: nem postázható. Megrendelés nem vehető föl a következő államokból...” Hm, Pennsylvania rajta van a listán, de megoldjuk... ha ismerem Duke ízlését, ennek örülne. 
A sztereokazettát a K.Sz. járőrkocsija hozta el, és a legközelebbi hirdetésben már az is ott állt, hogy “amelyből a marsbeli ember is rendelt”, ami Mike-nak nagyon tetszett, Jillnek csöppet sem. 
Az ajándékválasztás Jubalnak kifogott a lányon. Vajon mit vesz az ember olyan embernek, akinek megvan mindene, amit akar, és amit csak meg lehet vásárolni? Három kívánságot? A forrást, amelyet Leon de Ponce nem talált meg? Gyógyírt vén csontjaira, vagy az ifjúság egy édes napját? Jubal régen lemondott házi kedvencek tartásáról, mert mindet túlélte, de most már az a veszély fenyegette (és ez volt a rosszabb), hogy a kedvence élné túl őt, árván maradna. 
Megbeszélték a dolgot a többiekkel. 
– Ugyan már – mondta Duke –, hát nem tudjátok? A főnök a szobrokat szereti. 
– Igazán? – csodálkozott Jill. – Nem láttam itt egyetlen szobrot sem. 
– A mostanában gyártott vacakokat nem szíveli, ami tetszik neki, az meg nem eladó. Azt szokta mondogatni, hogy manapság minden kancsal hülye fog egy hegesztőpisztolyt, és szobrásznak képzeli magát. 
Anne bólintott. 
– Duke-nak igaza van. Nézd csak meg a Jubal dolgozószobájában sorakozó könyveket. 
Anne kiválasztott három könyvet, amelyek (az ő szemének) arról tanúskodtak, hogy igen gyakran forgatják őket. 
– Hmmm... – mondta. – A főnök Rodin műveit szereti. Mike, ha vehetnél egyet ezek közül, melyiket választanád? Itt egy szép darab, az “Örök tavasz”. 
Mike rápillantott, aztán lapozott. 
– Ezt. 
– Micsoda? – borzongott meg Jill. – Mike, ez borzalmas! Előbb meghalnék, semhogy ezt nézzem. 
– Ez szépség – mondta határozottan Mike. 
– Mike! – tiltakozott Jill. – Torz ízlésed van – rosszabb vagy Duke-nál. 
Az ilyen letorkolás, kivált Jill részéről, rendszerint elnémította Mike-ot. Ilyenkor egész éjjel grokkolta, hogy miben hibázott. De most biztos volt magában. A kiválasztott figurának otthoni levegője volt. Bár ember-nőt ábrázolt, Mike úgy érezte, mintha valamelyik marslakó öreg bábáskodott volna a megalkotásánál. 
– Ez szépség – ismételte. – Saját arca van. Grokkolom. 
– Jill – mondta lassan Anne. – Mike-nak igaza van. 
– Mi? Anne! Csak nem tetszik neked? 
– Megrémít. De a könyv három helyen akar szétesni, és ennél az oldalnál gyakrabban nyitották ki, mint a másik kettőnél. Ezt a másikat – “A saját köve alá szorult kariatidát” – Jubal majdnem ugyanolyan gyakran nézi. De Mike Jubal kedvencét választotta ki. 
– Megveszem – mondta határozottan Mike. 
Anne fölhívta a párizsi Rodin Múzeumot, akiket csupán a gall lovagiasság tartott vissza a kacagástól. Eladni a Mester egyik művét? Édes hölgyem, nemcsak hogy nem eladók, még másolatot is tilos készíteni róluk. Non, non, non! Quelle idée?! 
Csakhogy a marsbeli ember számára a lehetetlen is lehetséges. Anne fölhívta Bradley-t; aki két nappal később visszatelefonált. A francia kormány tisztelete jeléül – azzal a kéréssel, hogy az ajándék sose szerepeljen a nyilvánosság előtt – Mike megkapja a “Szép fegyverkovácsné” eredeti méretű, mikroszkopikus pontosságú bronz fotó-pantogramját. 
Jill segített ajándékot választani a lányoknak, de amikor Mike megkérdezte, mit vegyen neki, kijelentette, hogy semmit. 
Mike kezdte megérteni, hogy a vízfivérek általában helyesen beszélnek, de néha még helyesebben. Megtárgyalta a dolgot Anne-nel. 
– Jillnek ezt kell mondania, kedvesem, de mindenképpen vegyél neki ajándékot. Hmmm... – Anne olyasmit választott, amit Mike nem értett. Jillnek már úgyis jó Jill-szaga volt. 
Jill örült a parfümnek, és ragaszkodott hozzá, hogy nyomban megcsókolja Mike-ot. A csókból Mike grokkolta, hogy Jill ezt az ajándékot akarta, és ettől közelebb kerültek egymáshoz. 
Amikor a vacsoránál megérezte a lányon az illatot, Mike megértette, hogy a parfümtől Jillnek még finomabb Jill-szaga lett, mint volt. S ami még érdekesebb, Dorcas is megcsókolta Mike-ot és a fülébe súgta: 
– Mike, szivi... a pongyola bűbájos – de egyszer ugye nekem is ajándékozol parfümöt? 
Mike nem grokkolta, minek az Dorcasnak. Dorcasnak nem volt Jill-szaga, így a parfüm nem lett volna jó neki... és Mike nem is akarta, hogy Dorcasnak Jill-szaga legyen; Dorcasnak csak legyen Dorcas-szaga. 
– Ne szekáld a fiút, hagyd enni! – szólt a lányra Jubal. – Dorcas, már úgyis bűzlesz, mint valami marseilles-i macska, hát ne nyaggasd Mike-ot még több büdösítőért. 
– Törődj a magad dolgával, főnök. 
Mindez érthetetlen volt... hogy Jill még Jill-szagúbb lett... de Dorcas Jill-szagú akart lenni, amikor Dorcas-szagú volt... és Jubal azt mondta, hogy Dorcasnak macskaszaga van. A háznál volt egy macska (nem házi állat, hanem társtulajdonos); néha megjelent és kegyeskedett elfogadni a csemegét. A macska és Mike grokkolták egymást; a macska ragadozó gondolatait Mike tetszetősnek és meglehetősen marsszerűnek találta. Fölfedezte, hogy a macska neve (Friedrich Wilhelm Nietzsche) nem is a macska neve, de ezt nem árulta el senkinek, mert a valódi nevét nem tudta kimondani, csak hallotta odabenn a fejében. 
A macskának nem volt Dorcas-szaga. 
Az ajándékozás nagy jó volt, és megtanította Mike-ot a pénz értékére. De nem feledte azokat a többi dolgokat sem, amelyeket grokkolni vágyott. Jubal kétszer is elutasította Boone szenátort anélkül, hogy Mike észrevette volna; Mike számára a jövő vasárnap mint időpont nem sokat jelentett. Csakhogy a következő meghívót Mike-nak címezték. Boone szenátorra Digby főpüspök gyakorolt nyomást, és a szenátor gyanította, hogy a halogatás Harshaw műve. 
Mike Jubalhoz vitte a meghívót. 
– No? – morogta Jubal. – El akarsz menni? Nem muszáj. Azt is mondhatjuk nekik, hogy menjenek a pokolba. 
A következő vasárnap egy kockás taxi jelentkezett ember sofőrrel (Jubal nem bízott a robotpilótában), hogy elszállítsa Mike-ot, Jillt és Jubalt az Új Megvilágosodás Foster arkangyalról elnevezett szentélyébe. 

XXIII.

EGÉSZ ÚTON a templom felé Jubal figyelmeztetni próbálta Mike-ot, de hogy mire, azt Mike nem értette. Hallgatta Jubalt, de a táj is figyelmet követelt. Úgy oldotta meg, hogy elraktározta Jubal mondatait. 
– Nézd, fiam – intette Jubal –, ezek a fosteriták a pénzedet akarják. Meg a dicsőséget, hogy a marsbeli ember is az ő egyházuk tagja. Meg fognak dolgozni, szilárdnak kell maradnod. 
– Bocsát meg? 
– A fenébe, nem figyelsz. 
– Sajnálom, Jubal. 
– Nos... nézzük erről az oldalról. A vallás sokak számára vigasz, és elképzelhető, hogy valahol valamelyik vallás maga a végső igazság. De a vallásosság gyakran a gőg egyik formája. Az a vallás, amelyben engem fölneveltek, azt bizonygatta, hogy én különb vagyok másoknál; én “megváltott” voltam, ők “kárhozottak” – mi a kegyelem állapotában voltunk, a többiek “pogányok” voltak. “Pogányokon” olyanokat értettek, mint Mahmoud fivérünk. Ritkán mosakodó bugrisok hirdették, hogy a mindenség végső titkainak a tudói. És ez följogosította őket arra, hogy lenézzék a kívülállókat. A himnuszaink tele voltak önteltséggel: ünnepeltük magunkat, hogy milyen bensőséges viszonyban is vagyunk a Mindenhatóval, és milyen jó véleménye van rólunk, és hogy miféle pokolra jut mindenki más az ítélet napján. Házaltunk az egyetlen igaz... 
– Jubal! – tiltakozott Jill. – Nem grokkolja. 
– Mi? Bocs. Az öregeim prédikátort akartak nevelni belőlem, nyilván meglátszik. 
– Meg. 
– Ne gúnyolódj, lányom. Jó prédikátor lettem volna, ha nem esem az olvasás végzetes bűnébe. Egy csöppet több önbizalommal és a tudatlanság bőkezű segítségével híres evangelizátor lehettem volna. Bizony, ahová most megyünk, azt most “Jubal arkangyal szentélynek” neveznék. 
– De Jubal! – borzongott meg Jill. – Ne reggeli után. 
– Komolyan mondom. Az önhitt ember tudja, hogy hazudik, és ez korlátozza. Ám a sikeres sámán elhiszi, amit mond – és a hit ragályos; az ilyen embert nem korlátozza semmi. De hiányzott belőlem a nélkülözhetetlen hit a saját tévedhetetlenségemben, így nem lett belőlem próféta... csak kritikus – amolyan negyedrendű próféta, illúziókkal megáldva. – Jubal elkomorodott. – Ez aggaszt a fosteritákban, Jill. Azt hiszem, őszinték. És Mike vevő az őszinteségre. 
– Szerinted mivel próbálkoznak majd? 
– Hogy megtérítsék. Aztán rátegyék a kezüket a vagyonára. 
– Azt hittem, úgy intézted a dolgokat, hogy az már lehetetlen. 
– Nem. A vagyonát senki sem veheti el Mike-tól az akarata ellenére. Rendes körülmények között el sem ajándékozhatná anélkül, hogy a kormány be ne avatkozna. De ha egy politikailag erős egyháznak adja, az más dolog. 
– Nem értem. 
Jubal elkomorodott. 
– Drágaságom, a vallás a törvény számára a senki földje. Az egyházak megtehetnek bármit, amit más szervezetek – és nincsenek megkötések. Nem fizetnek adót, nem kell bemutatniuk a könyvelésüket, gyakorlatilag nem kötelezhetők semmiféle ellenőrzésre vagy vizsgálatra – ráadásul bármi egyház lehet, ami annak mondja magát. Kísérletek történtek a különbségtételre az “igazi” vallások és a “szekták” között, hiszen az előbbiek teljes védelmet élveznek. Ez lehetetlen, hacsak nem hirdetnek ki egyetlen államvallást... csak hogy ez a gyógymód rosszabb a betegségnél. Mind az Egyesült Államok alkotmányának maradványai, mind a szövetségi alkotmány szerint az összes egyház egyformán védett – kivált ha jó sok szavazóra támaszkodnak. Ha Mike-ot megtérítik a fosteriták... és az egyház javára végrendelkezik... egy szép hajnalon – az ő szóhasználatuk szerint – “a mennybe megy” szépen, ez olyan szent, mint a vasárnapi istentisztelet. 
– Egek! Azt hittem, végre biztonságban van. 
– A síron innen nem létezik biztonság. 
– Nos... mit tegyünk, Jubal? 
– Semmit. Drukkoljunk. 
Mike elraktározta a beszélgetésüket, nem is próbálta grokkolni. Fölismerte, hogy a téma az ő nyelvén végtelenül egyszerű, ám angolul rendkívül kényes. Minthogy még Mahmoud fivérével sem sikerült kölcsönös grokkolást elérnie – a tökéletlen fordítás miatt – a mindent felölelő marsbeli alaptételben: “Te vagy Isten”, eddig csak várt. A várakozás idővel meghozza majd a gyümölcsét; Jill fivére már tanulja a marsnyelvet, és ő majd elmagyarázza neki. Együtt fognak grokkolni. 

A szentély leszállóterén Boone szenátor várta őket. 
– Hello, emberek: Az Isten áldjon meg benneteket ezen a szép vasárnapon. Mr. Smith, örülök, hogy újra látom. És önt, doktor. Kivette a szájából a szivart, Jillre nézett. – Meg a kis hölgyet... mondja, nem találkoztunk a palotában? 
– De, szenátor úr. Gillian Boardman vagyok. 
– Én is gondoltam, drágám. Mondja, meg van váltva? 
– Azt hiszem, nem, szenátor úr. 
– Sosincs hozzá késő. Szívesen vennénk, ha résztvenne az igazságkeresők szertartásán a külső templomban, majd kerítek egy oltalmazol, hogy elkísérje. Mr. Smith és a doktor a szentélybe mennek. 
– Szenátor úr... 
– Tessék, doktor. 
– Ha Miss Boardman nem jöhet a szentélybe, jobb lesz, ha mi is az igazságkeresők szertartására megyünk. Ő az ápolónője. 
– Talán beteg? – zavarodott meg Boone. 
– Mint orvosa, jobban örülök, ha ápolónő van velünk – vont vállat Jubal. – Mr. Smith még nem akklimatizálódott a bolygónkhoz. De miért nem kérdezi meg őt? Mike, akarod, hogy Jill veled legyen?
– Igen, Jubal. 
– De... Jól van, Mr. Smith. – Boone ismét kivette a szájából a szivart, bekapta két ujját, és füttyentett. – Kerub, ide! – Tizenéves legény rohant oda. Rövid, bő tunikát, harisnyanadrágot, balettpapucsot és galambszárnyat viselt. Arányló fürtjei és napfényes mosolya volt. Jill arra gondolt, olyan csinos, mint valami gyömbérsör hirdetés. 
– Röpülj a szentély irodájába – parancsolta Boone –, és közöld az ügyeletes nagymesterrel, hogy még egy zarándokjelvényt kérek a szentély kapujához, de rögtön. A jelszó Mars. 
– Mars – ismételte a legényke, cserkésztisztelgéssel köszöntötte Boone-t, majd átugrott vagy harminc métert a tömeg feje fölött. Jill csak most jött rá, miért olyan bő a tunika: alatta bújt meg az ugróhám. 
– Ügyelni kell a jelvényekre –jegyezte meg Boone. – Csodálkoznának, ha tudnák, hány bűnös szeretné megízlelni Isten örömeit anélkül, hogy lemosta volna a bűneit. Most egy kicsit elvegyülünk a tömegben, és nézelődünk, amíg a jelvény megérkezik. 
Átfurakodtak a tömegen, és beléptek a templomba, a hosszú, magas csarnokba. Boone megállt. 
– Azt akarom, hogy lássák. Üzlet van mindenben, még az Úr művében is. Minden turista, aki idejön – akár részt vesz az igazságkeresők szertartásán, akár nem – végigmegy itt. És mit lát? A nyerés esélyét. – Boone a két fal mellett sorakozó játékautomatákra mutatott. – A bár és a gyorsbüfé szintén az épület másik végében van, tehát egy italt sem kaphat, amíg itt végig nem halad. Én mondom, igen figyelemre méltó bűnös az, akinek sikerül eljutnia a bárig anélkül, hogy elköltené az aprópénzét. 
De mi nem azt tesszük, hogy elvesszük a pénzét, és nem adunk cserébe semmit. Nézzék csak... – Boone az egyik automatához furakodott, és megérintette az ott játszó nő vállát. – Kérlek, lányom. 
A nő fölnézett, s bosszúságát mosoly váltotta föl. 
– Tessék, püspök úr. 
– Áldásom. Észre fogják venni – dobott egy érmét a gépbe Boone –, hogy akár kifizetődő a játék földi javakban, akár nem, a bűnös áldást és emléket kap. 
A gép megállt, az ablakában a következő felirat jelent meg: 
ISTEN – NÉZ – TÉGED. 
– Ez egy a háromhoz fizet – halászta ki a pénzt Boone  –, és itt a szöveg is. – Letépte a papírt, átnyújtotta Jillnek. 
– Tartsa meg, kis hölgyem, elmélkedjen róla. 
Jill egy pillantást vetett a papírra, mielőtt a táskájába tette: “Ám a bűnös bendője mocsokkal van teli – XXII 17" 
– Látni fogják – folytatta Boone –, hogy a nyeremény zseton, nem készpénz – és a beváltásra csak jóval a báron túl van mód... addig pedig rengeteg lehetőség adódik jótékony célú fölajánlásokra és más jó cselekedetekre, így hát a bűnös többnyire visszafizeti az összeget... és minden alkalommal áldást és más-más szöveget kap. A fölgyülemlett hatás óriási! A leghűségesebb bárányaink közül sokan kezdték ebben a teremben. 
– Ebben biztos vagyok – helyeselt Jubal. 
– Kivált ha megütik a főnyereményt. Tudják, minden kombináció egy-egy áldás. Csakhogy a főnyeremény a Szent Szem háromszor. Én mondom, amikor a bűnös egy sorban látja azt a három szemet, és hull az égi manna, akkor igazán elgondolkodik. Néha el is ájul. Tessék, Mr. Smith – adta oda Mike-nak az egyik zsetont –, próbálja meg. 
Mike habozott. Jubal elvette a zsetont – a francba, csak nem egy félkarú rabló fogja bepalizni a fiút! 
– Megpróbálom én, szenátor. – És bedobta a zsetont a gépbe. De amikor ezt tette, Mike látta a forgó hengereket, rajtuk a szemeket, és azon töprengett, mi is lehet az a főnyeremény. Nem akart nagy izgalmat, ezért lassan állította meg a kerekeket, úgy, hogy a szemek néztek ki az ablakon. 
Harangszó csendült, láthatatlan kórus énekelt hozsannát, a gép lámpái kigyulladtak, s a masina köpni kezdte a zsetonokat. Boone szemlátomást örült. 
– Áldásom! Doki, ez a maga nagy napja! Dobjon egyet vissza, hogy eltűnjön a tripla. – Az érmék özönéből kivett egyet, és a gépbe dobta. 
Mike nem értette az egészet, és ismét összehozta a három szemet. Az események megismétlődtek, azzal a különbséggel, hogy az érmék most csak csörgedeztek. Boone ámult. 
– Nahát, hogy a... áldásom! Nem szokott kétszer egymás után telitalálatot adni. De gondoskodom róla, hogy mindkettőt kifizessék. – Gyorsan bedobott egy zsetont. 
Mike még mindig kíváncsi volt, mi az a főnyeremény. A szemek ismét fölsorakoztak. Boone csak ámult. Jill megszorította Mike kezét. 
– Mike... hagyd abba – súgta. 
– De, Jill, azt láttam... 
– Ne beszélj. Csak hagyd abba. Majd kapsz otthon! 
– Nem merném csodának nevezni – mondta lassan Boone. – Talán inkább szerelőt kéne hívni. – Elkiáltotta magát. – Kerub, ide! – és hozzátette. – Mindenesetre töröljük az utolsót – és ismét bedobott egy zsetont. 
Mike beavatkozása nélkül a kerekek lelassultak, és ez jelent meg: FOSTER – SZERET – TÉGED. Kerub lépett hozzájuk. 
– Boldog napot – mondta. – Segíthetek? 
– Három főnyeremény – mondta neki Boone. 
– Három? 
– Nem hallottad a zenét? Süket vagy? A bárban leszünk, hozd oda a pénzt. És valaki nézze meg ezt a gépet. 
– Igenis, püspök úr. 
Boone sietősen a bárba terelte őket. 
– El kell innen távolítanom önöket – mondta kedélyesen –, mielőtt csődbe juttatják az egyházat. Doki, maga mindig ennyire szerencsés? 
– Mindig – felelte komoly képpel Harshaw. Azt mondta magának, hogy ő ugyan nem tudja, volt-e a fiúnak valami köze a dologhoz... de alig várta, hogy ez a megpróbáltatás véget érjen. 
Boone egy “Foglalt” feliratú pulthoz kísérte őket. 
– Ez jó lesz – vagy a kis hölgy inkább leülne? 
– Ez remek. (Ha még egyszer kis hölgynek szólítasz, rád eresztem Mike-ot!) 
– Boldog napot! – sietett oda a csapos. – A szokásost, püspök úr? 
– Duplán. Mit kér, doki? És Mr. Smith? Ne legyenek szégyenlősek, a főpüspök úr vendégei. 
– Brandy-t, köszönöm. És mellé vizet. 
– Brandy-t, köszönöm – ismételte Mike. – És én nem kérek vizet. – Nem a víz volt a lényeg, de itt mégsem akart vizet inni. 
– Ez ám a spiritusz! – kedélyeskedett Boone. – Spiritusszal a spiritualizmusért! Víz nélkül. Értik? Ez vicc. – Megbökte Jubal pocakját. – És mit kérjünk a kis hölgynek? Kólát? Tejecskét a rózsás arcocskáért? Vagy valami komolyat a komoly felnőttekkel együtt? 
– Szenátor úr – mondta óvatosan Jill. – Belefér a vendéglátásba egy martini? 
– De mennyire! Itt kapható a világ legjobb martinija – nem teszünk bele vermutot. Helyette megáldjuk. Egy dupla martinit a kis hölgynek. Áldásom, fiam, és gyorsan. Egy gyors italra van csak időnk, aztán tisztelgünk Foster arkangyalnál, majd irány a szentély, ahol meghallgatjuk a főpüspököt. 
Megjött az ital meg a nyeremény. Ittak Boone áldásával, majd a szenátor átadta a háromszáz dollárt, hogy az egész Jubalé. Jubal a pénzt bedobta az egyik adománygyűjtő urnába. Boone helyeslően bólogatott. 
– Ez a kegyelem jele, doki. Még megváltjuk. Még egy italt? 
Jill remélte, hogy valaki kér még egyet – a gin vizezve volt, de így is a tolerancia tüzet árasztotta szét a lányban. Senki nem kért, így Boone elvezette őket, befordultak, és elhaladtak egy felirat előtt: IGAZSÁGKERESŐKNEK ÉS BŰNÖSÖKNEK TILOS – RÁD ÉRTJÜK! 
Kapu állt előttük. Boone beszólt: 
– Boone püspök és három zarándok, a főpüspök úr vendégei. 
A kapu kinyílt. Boone egy kanyargós átjárón át egy terembe vezette őket. A terem nagy volt, fényűzően berendezett, és a temetkezési vállalkozók fogadótermeire emlékeztetett – de vidám zene szólt. A Jingle Bells dallamát valami kongói dobpergés kísérte; Jill a legszívesebben táncra perdült volna. 
A terem hátsó fala üvegből volt, de mintha ott se lett volna. 
– Itt vagyunk, barátaim – mondta Boone –, az ő jelenlétében. Nem kell letérdelni, de nyugodtan, ha jól esik. A legtöbb zarándok letérdel. És itt van ő... úgy, mint amikor fölhívták a Mennybe. 
Boone gesztikulált a szivarjával. 
– Hát nem tökéletesen természetes? Csoda folytán maradt épen, a teste romolhatatlan. Ezen a széken ülve írta az üzeneteit... és ebben a pózban volt, amikor a Mennybe ment. Meg sem mozdítottuk – a szentélyt köré építettük, miután lebontottuk a régi templomot, bár megőriztük megszentelt köveit. 
Tőlük mintegy tíz méternyire, egy trónszerű széken öregember ült. Mintha élt volna... és Jillt arra a vén kecskére emlékeztette, amelyet a tanyán látott, ahol gyerekkorában a nyarakat töltötte: kiálló alsó ajak, pofaszakáll, tüzes, ábrándos szem. Jill megborzongott. Foster arkangyaltól kellemetlenül érezte magát. 
– Fivérem ez itt egy öreg? – kérdezte marsnyelven Mike. 
– Nem tudom, Mike. Azt mondják. 
– Nem grokkolok öreget – felelte Mike. 
– Nem tudom, mondtam. 
– Helytelenséget grokkolok! 
– Mike! Emlékezz! 
– Igen, Jill. 
– Mit mond, kis hölgyem? – érdeklődött Boone. – Mit kérdezett, Mr. Smith? 
– Semmiség, szenátor úr – mondta gyorsan Jill. – Kimehetnék innen? Rosszul érzem magam. – A hullára pillantott. Bögyös felhők lebegtek fölötte, fénysugár vágott keresztül rajtuk, megkereste az arcot. A világítással együtt változott az arc is, a szem ragyogónak, élőnek látszott. 
– Először így szokott hatni – nyugtatta Boone. – Inkább az igazságkeresők galériáját kellett volna megpróbálnia, itt alattunk – fölfelé néz, és más a zene. Súlyos zene, szubszonikus, a bűneikre emlékezteti őket. Ez viszont az egyház magas rangú vezetőinek Boldog Gondolatok meditációs szobája – én is ide szoktam jönni elszívni egy-egy szivart, ha levert vagyok. 
– Kérem, szenátor úr. 
– Jaj, persze. Várjon odakinn, drágám. Mr. Smith, ön addig marad, ameddig akar. 
– Szenátor úr, nem lenne jobb továbbmennünk? – kérdezte Jubal. 
Távoztak. Jill remegett. Attól félt, hogy Mike csinál valamit azzal a rémes kiállítási tárggyal – és mindhármukat meglincselik. 
A szentély kapujában két őrszem tette keresztbe előttük a lándzsáját. 
– Ugyan már! – szólt rájuk Boone. – Ezek a zarándokok a főpüspök úr személyes vendégei. Hol van a jelvényük? 
Hozták a jelvényeket, velük az ajtók számát. 
– Erre, püspök úr – mondta egy szolgálatkész ajtónálló, és egy középen, a színpaddal szemben álló páholyba vezette őket. Boone hátramaradt. 
– Először a kis hölgy. – Boone Mike mellé akart ülni, de Harshaw győzött, így Mike Jill és Jubal között ült, Boone a szélen. 
A páholy fényűző volt: automata székek, hamutartók, tálalóasztalok üdítők számara. A gyülekezet fölött voltak, nem egészen ötven méternyire az oltártól. Az oltár előtt fiatal pap melegítette be a közönséget, zenére toporgott, izmos, ökölbe szorított kezű karjával hadonászott. Vaskos basszusa néha egybeolvadt a kórussal, máskor fölzendült: 
– Föl a feneketekkel! Azt akarjátok, hogy az ördög szunyókálás közben üssön rajtatok? 
A templom jobb oldali hajójában kígyótáncosnő vonaglott, aztán elöl át, be a középső járásba, lábával verve a pap kiáltásainak meg a tömeg kántálásának az ütemét. Bumm, bumm, óóóó!.. Bumm, bumm, óóóó! Jill érezte a ritmust, és zavartan érezte azt is, hogy jó lenne beszállni a táncba – ahogy egyre többen tették az izmos ifjú pap csípős megjegyzéseire. 
– A fiú nem régi jövevény – mondta elismerően Boone. – Együtt prédikáltam vele többször, és tanúsíthatom, hogy tüzes hangulatba képes hozni a közönséget. “Köcsög” Jackerman tisztelendő úr a Kosok védőjátékosa volt. Biztosan látták. 
– Félek, hogy nem – ismerte be Jubal. – Nem nézek rögbit. 
– Komolyan? Nálunk szezonban a legtöbb hívő itt marad a szertartás után, a templompadban vacsoráznak, és nézik a játékot. Az oltár mögötti fal félrecsúszik, és megjelenik a világ legnagyobb sztereo képernyője. Házhoz hozza a meccseket. Jobban látni, mint otthon – és együtt nézni sokkal izgalmasabb. – Füttyentett. 
– Kerub! Ide! 
A jegyszedő odasietett. 
– Parancsoljon, püspök úr. 
– Fiam, olyan gyorsan elszaladtál, hogy nem volt időm rendelni. 
– Sajnálom, püspök úr. 
– Attól nem jutsz még a Mennybe. Légy boldog, fiam. És mozogj. Ugyanazt, emberek? – Rendelt, és hozzátette. – Hozz nekem egy maroknyit a szivarjaimból – a főcsapostól. 
– Azonnal, püspök úr. 
– Áldásom, fiam. Várj... – A kígyótáncosok éppen alájuk értek, Boone kihajolt, tölcsért csinált a kezéből, lekiáltott. – Dawn! Hé, Dawn! – Egy nő fölnézett, Boone integetett neki. A nő elmosolyodott. – Hozz egy whiskey sourt is. Röpülj. 
A nő hamarosan megjelent, ahogyan az ital is. Boone a hátsó sorból húzott a nőnek széket. 
– Emberek, ez Miss Dawn Ardent. Drágám, ez itt Miss Boardman, a kis hölgy a sarokban... ez itt a híres doktor Jubal Harshaw... 
– Igazán! Doktor, szerintem a történetei egyszerűen isteniek! 
– Köszönöm. 
– Én köszönöm! Minden este fölteszem valamelyik szalagját, és az ringat álomba. 
– Nagyobb elismerést író nem is kaphat – felelte komoly képpel Jubal. 
– Elég, Dawn – szólt közbe Boone. – A fiatalember köztük pedig... Mr. Valentine Michael Smith, a marsbeli ember. 
– Jóságos ég! – kerekedett ki a nő szeme. 
– Áldásom, gyermekem! – harsogta Boone. – Viselkedj! 
– Maga tényleg a marsbeli ember? – ámult a lány. 
– Igen, Miss Dawn Ardent. 
– Szólítson Dawnnak. Jóságos ég! – Boone megpaskolta a lány kezét. 
– Nem tudod, hogy a püspök szavában kételkedni bűn? Drágaságom, lenne kedved segíteni a marsbeli embert elvezetni a fényhez? 
– Ó, a legnagyobb örömmel! 
(Meghiszem azt, sunyi ribanc! – gondolta Jill.) Jill egyre dühösebb lett, amióta Miss Ardent belépett a páholyba. A nő hosszú ujjú, magas nyakú, ám teljesen áttetsző ruhát viselt, amely nem takart semmit. A kötött kelme színe egyezett a nő barnára sült bőrének a színével, és Jill biztos volt benne, hogy a kelme alatt nincs más, mint Miss Ardent – akiből viszont volt bőséggel. A ruha hivalkodóan szolid volt a gyülekezet némely hölgyeinek ruháihoz képest, aki szinte kibuggyantak öltözékükből. 
Jill szemében Miss Ardent úgy nézett ki, mint aki most bújt ki az ágyból, és minél előbb szeretne visszabújni. Mike-kal. Rá ne merj mászni azzal a telt testeddel, olcsó szajha! 
– Majd beszélek a főpüspök úrral, drágám – mondta Boone. – Most menj szépen vissza, vezesd a táncot. Köcsögnek szüksége van rád. 
– Igenis, püspök úr. Örülök, hogy találkoztunk, doktor, Miss Broad. Remélem, újra látom, Mr. Smith. Imádkozom magáért. – És kivonaglott a páholyból. 
– Pompás lány – jegyezte meg boldogan Boone. – Látta már a számát, doktor? 
– Nem hinném. Mit csinál? 
– Nem tudja? 
– Nem. 
– Hát nem hallotta a nevét? Ő az a Dawn Ardent – Baja Kalifornia legjobban fizetett sztriptíztáncosnője. Irizáló lámpa fényében dolgozik, és mire teljesen levetkőzött, csupán az arca látszik, ami nagyon hatásos. Mélységesen spirituális. És ha azt az édes pofikáját nézik, el tudnák képzelni róla, hogy egykor erkölcstelen perszóna volt? 
– El nem tudom képzelni. 
– Pedig az volt. Kérdezzék csak meg tőle. Elmeséli. De még jobb lenne, ha egyszer eljönnének az igazságkeresők tisztulási szertartására – majd szólok, mikor csinálja Dawn. Amikor ő vall, bátorságot ad más nőknek, hogy megvallják a maguk bűneit. Nem hallgat el semmit – neki tesz jót a tudat, hogy segít másoknak. Nagyon elkötelezett. Minden szombat este ideröpül az utolsó fellépése után, hogy tanítson a vasárnapi iskolában. A fiatal férfiak boldogság tanfolyamán tanít, és amióta ott van, megháromszorozódott az érdeklődők száma. 
– Ezt el tudom képzelni – helyeselt Jubal. – Mennyi idősek azok a boldog “fiatal férfiak”? 
Boone nevetett. 
– Nem csap be, vén gazember – valaki biztosan elárulta magának Dawn tanfolyamának a jelmondatát: “Sosem lehetsz eléggé öreg ahhoz, hogy fiatal légy”. 
– Így igaz. 
– De nem lehet beiratkozni, amíg az ember nem látta a fényt, és át nem esett a megtisztításon. Ez az Egy Igaz Egyház, zarándok, nem olyan, mint azok a sátán csapdái, a bűn azon bűzös vermei, amelyek “egyházaknak” nevezik magukat, hogy az óvatlanokat bálványimádásra és hasonló förtelmekre csábítsák. Ide nem lehet besétálni, hogy néhány órára menedéket találj az eső előkelőbb az kell, hogy megváltsanak. Lényegében... ó, rögtön kezdődik. – A fények villogtak a nagy csarnok mind a négy sarkában. Köcsög pompásan megdolgozta őket. Most majd látnak valamit. 
A kígyótáncosok egyre szaporodtak, az a néhány ember, aki ülve maradt, tapsolt és ugrándozott. Jegyszedők futottak a földre zuhantakhoz – többnyire nők voltak –, akik habzó szájjal vonaglottak. Az oltárhoz vonszolták őket, ahol csapdosták a testüket, mint a halak. Boone a szivarjával egy vékony, negyvenes, vörös hajú nőre mutatott, akin már alig maradt ruha. 
– Látják azt a nőt? Már egy éve, hogy utoljára sikerült a szertartást végigcsinálnia úgy, hogy nem szállta meg a szellem. Foster arkangyal néha az ő szájával szól... ha ez történik, négy izmos templomszolgának kell lefognia. Bármikor a mennybe mehetne, készen áll. Kér még valaki inni? Igen lassú lesz a kiszolgálás, mihelyt a kamerák bekapcsolnak, és fölpörögnek az események. 
Mike hagyta, hogy újratöltsék a poharát. Ő nem osztozott Jill viszolygásában. Mélyen megzavarta, amikor rájött, hogy az “öreg” csupán romlott étel, de elraktározta, és mélyen ivott a lenti őrjöngésből. Mert az annyira marsbeli zamatú volt, hogy egyszerre érzett honvágyat és meleg otthonosságot. Egyetlen részlet sem emlékeztette a Marsra, minden teljesen más volt, de olyan közelkerülést grokkolt, amely éppoly valódi volt, mint a vízszertartás, méghozzá olyan tömeges és intenzív formában, amilyennel a saját fészkén kívül sosem találkozott. Szomorúan kívánta, hogy valaki az ugrándozók közé hívja. Viszketett a lába, hogy összeolvadjon velük. 
Megpillantotta Miss Dawn Ardentet – talán majd ő hívja. Nem kellett a mérete és az arányai alapján fölismernie, bár Dawn pontosan olyan magas volt, mint az ő Jill fivére, és majdnem ugyanolyan formájú. Csakhogy Miss Dawn Ardentnak saját arca volt, a fájdalmai és bánatai és növekedései mind rá voltak vésve a szívélyes mosolya alatt. Mike eltűnődött, vajon Miss Dawn Ardent hajlandó lesz-e egyszer megosztozni vele a vizén. Boone szenátortól óvakodott, és örült, hogy Jubal nem ültette mellé. De az elszomorította, hogy Miss Dawn Ardentet elküldték. 
Miss Dawn Ardent nem nézett föl. Elsodorta a menet. A dobogón álló férfi fölemelte mindkét karját; a nagy terem elcsöndesedett. A férfi hirtelen leengedte mindkét karját. 
– Ki boldog? 
– MI VAGYUNK BOLDOGOK! 
– Miért? 
– Isten... SZERET MINKET! 
– Honnan tudjátok? 
– FOSTER MONDTA NEKÜNK! 
A férfi térdre esett, fölemelte az egyik öklét. 
– Most halljuk azt az oroszlán ÜVÖLTÉST! 
És üvöltöttek, sikoltottak, visítottak, miközben a férfi az öklével vezényelt, növelte a hangerőt, csökkentette, alig hallható hörgéssé fogta vissza, majd olyan crescendót vezényelt, hogy a karzat beleremegett. Mike fürdött benne, olyan fájdalmas eksztázisban, hogy kis híján vissza kellett vonulnia. Csakhogy Jill azt mondta, nem szabad, csak a saját szobájában, így hát uralkodott magán, hagyta, hogy a hullámok átcsapjanak fölötte. 
A férfi fölállt. 
– Első himnuszunkat – mondta tárgyilagosan – a Manna Sütöde szponzorálja, akik az “Angyalkenyeret” sütik, amelyek mindegyikén a szeretet minden egyes cipójának a papírján főpüspökünk mosolygó arca látható, és minden csomagolásban egy-egy értékes prémiumkupon rejlik, amely az Új Megvilágosodás Egyháza hozzátok legközelebb eső templomában váltható be. Fivéreim és nővéreim, a Manna Sütöde üzleteiben országszerte holnaptól nagy árengedménnyel kaphatók a napéjegyenlőség előtti csemegék. Küldjétek gyermekeiteket duzzadó doboznyi Foster arkangyal sütivel az iskolába, mert a sütemények minden egyes darabja más-más megfelelő szövegbe van csomagolva, és imádkozzatok, hogy minden egyes elajándékozott süti egy-egy bűnös gyermeket vezessen közelebb a fényhez. 
És most jöhet kedvenc jelmondatunk, a megszentelt mondat: 
“Előre, Foster gyermekei!”. Mind együtt... 
– Előre, Foster gyer-mekei! 
Zúzzuk össze ellenségeinket... 
A hit a mi erős fegyverünk! 
Zúzzuk össze sorra mindet! 
– Második vers! 
– Bűnössel békét ne köss! 
Isten mellettünk áll! 
Mike olyan boldog volt, hogy grokkolni sem próbálta a szavakat. Grokkolta, hogy nem a szavakban rejlik a lényeg; ez valódi közelkerülés. A tánc ismét elindult, a vonulók és a táncolok hangosan dobogtak, énekeltek. 
A himnuszt újabb hirdetmények követték, mennyei üzenetek, újabb reklám és díjátadás. Még egy himnusz. A “Fölemelt boldog arcokat” a Dattelbaum áruház szponzorálta, a megváltott és biztonságos áruház, hiszen semmiféle más áru nem versenyezhetett a megváltott áruval, ráadásul minden boltban játszószoba várta a gyerekeket egy-egy megváltott nővérrel. 
A pap az emelvény elejére ment, a füléhez emelte a kezét. 
– Halljuk... Digby-t! 
– Kit? 
– Hall-juk-DIG-BY-T! 
– Hangosabban! Halljon ő is titeket! 
– HALL-JUK-DIG-BY-T! – Taps-taps, lábdobbantás-lábdobbantás! 
Ez ment addig, amíg az épület beleremegett. Jubal Boone-hoz hajolt. 
– Ha így folytatják, Sámson sorsára jutnak. 
– Attól ne féljen – sziszegte a szivarja mellett Boone. – Megtartja a hit. Különben rengésre tervezték. Segít. 
Lement a fény, szétnyílt a függöny. Vakító reflektorok világították meg a főpüspököt, amint a feje fölött összekulcsolt kézzel mosolyogva köszönti a tömeget. 
A tömeg oroszlánüvöltéssel válaszolt, a főpüspök csókokat dobált. Útban a szószék felé megállt, fölemelte az egyik megszállott nőt, aki még csöndesen vonaglott, megcsókolta, gyöngéden leeresztette, ismét elindult – megállt, letérdelt a csontos, vörös nő mellé. A háta mögé nyúlt, mikrofont nyomtak a markába. 
Az egyik kezével átkarolta a nő vállát, a másikkal a szájához tartotta a mikrofont. 
Mike nem értette a nő szavait. Talán nem is angolul beszélt. A főpüspök fordított, miközben a nő habzó szájjal, akadozva nyögte a szavakat. 
– Foster arkangyal velünk van... 
Elégedett veled. Csókold meg a tőled jobbra álló nővért... Foster arkangyal szeret téged. Csókold meg a balra álló nővért... Foster arkangyalnak üzenete van egyikőtök számára. 
A nő megint beszélt, Digby habozott. 
– Mi az? Hangosabban, könyörgöm! A nő motyogott, majd sikított. Digby mosolyogva pillantott föl. 
– Foster arkangyal egy másik bolygóról jött zarándoknak üzen – Valentine Michael Smith-nek, a marsbeli embernek! Hol vagy, Valentine Michael? Állj föl! 
Jill vissza akarta tartam a fiút, de Jubal rámordult. 
– Könnyebb nem balhézni. Hadd álljon föl. Integess, Mike. Ülj le. – Mike le is ült, és elcsodálkozott, mert most már azt kántálták: 
– Mars-beli em-ber!... Mars-beli em-ber! 
A szertartás mintha neki is szólt volna, de nem volt képes megérteni. Angolul beszéltek, de a szavak rosszul voltak összerakva, és olyan nagy volt a zaj, oly sok a taps, a “Halleluja!” meg a “Boldog nap!” kiáltás, hogy Mike teljesen megzavarodott. 
A szertartás véget ért. Digby átadta a szót ismét az ifjú papnak, és távozott. Boone fölállt. 
– Jöjjenek, emberek. Kisurranunk a tömeg előtt. 
Mike követte, Jill kezét fogva. Aprólékosan kidolgozott alagúton mentek át. 
– Ez a parkolóhoz vezet? – kérdezte Jubal. – Szóltam a sofőrnek, hogy várjon. 
– Mi? – csodálkozott Boone. – Igen, egyenesen. De most a főpüspökhöz megyünk. 
– Micsoda? – most Jubal csodálkozott. – Nem, ideje indulnunk. 
– Doktor, a főpüspök várja magukat – mondta Boone. – Meg kell adniuk neki a tiszteletet. Hiszen az ő vendégei. 
Jubal beadta a derekát. 
– Hát... De ugye nem lesznek sokan? A fiúnak így is sok volt az izgalomból. 
– Csak maga a főpüspök úr. – Boone egy liftbe terelte őket. 
Néhány perc múlva Digby lakosztályának szalonjában találták magukat. 
Nyílt egy ajtó, Digby sietett be. Papi öltözékét már levetette, libegő köntöst viselt. Mosolygott. 
– Sajnálom, hogy megvárakoztattam magukat, emberek, de mihelyt lejövök, le kell zuhanyoznom. El sem tudják képzelni, hogy beleizzad az ember a sátán elleni harcba. Szóval ő a marsbeli ember? Az Isten áldjon meg, fiam. Köszöntlek az Úr házában. Foster arkangyal azt szeretné, ha itthon éreznéd magad. Vigyáz rád. 
Mike nem válaszolt. Jubal meglepetten látta, milyen alacsony Digby. A színpadon talán emelőt visel a cipőjében? Vagy a világítás teszi? A Fosteréra emlékeztető kecskeszakálltól eltekintve a fickó használtautó-kereskedőre emlékeztette Jubalt – olyan volt a mosolya, a szívélyes modora. Csakhogy konkrétan is emlékeztette Jubalt valakire – Megvan! Simon Magus “professzor”, Becky Vesey régen halott férje: Jubal egyből barátibb érzéseket kezdett táplálni a pap iránt. Simon a világ egyik legszeretetreméltóbb gazfickója volt... Digby most Jillt kezdte bűvölni. 
– Ne térdelj, leányom, itt magunk közt csupán barátok vagyunk. 
Beszélt a lánnyal, akit megdöbbentett, hogy Digby milyen sokat tud róla, végül őszintén mondta. – Mély tiszteletet érzek az elhivatottságod iránt, leányom. Foster arkangyal áldott szavai szerint, gondoznunk kell a testet, hogy a lélek a test bajai által nem zavarva kereshesse a fényt. Tudom, hogy nem tartozol közénk... de szolgálatod áldott az Úr előtt. Útitársak vagyunk a Mennybe vezető úton. 
Jubalhoz fordult. 
– És ön is, doktor. Foster arkangyal azt tanítja, hogy az Úr parancsa az, hogy boldogok legyünk... s én sokszor tettem le a pásztorbotomat halálosan fáradtan, majd derűs órát töltöttem az ön valamelyik története mellett... és felfrissülve, ismét harcra készen álltam föl. 
– Hm, köszönöm, püspök úr. 
– A legkomolyabban mondom. Kikerestettem a kartonját a Mennyben – jaj, nem tesz semmit, tudom, hogy nem hívő. Még a sátánnak is szerepe van Isten nagy tervében. Még nem jött el az ön számára a hit ideje. A bánatából, a szívfájdalmából és a fájdalmából ön örömet sző mások számára. Ezt a javára írták a Nagy Könyvben. De kérem! Nem azért hívtam ide önöket, hogy teológiai vitát folytassunk. Különben sem szoktunk vitázni. Megvárjuk, amíg az emberek meglátják a fényt, és akkor örömmel fogadjuk őket. Ma csupán egy boldog órát fogunk együtt tölteni. 
Jubal megállapította, hogy a sima beszédű csaló kiváló házigazda: a kávé, a pia meg a kaja kiváló volt. Mike idegesnek látszott, kivált akkor, amikor Digby félrevonta, és négyszemközt beszélt vele – de az ördögbe is, meg kell tanulnia emberekkel találkozni. 
Boone Foster-relikviákat mutogatott Jillnek egy ládában a szoba túlsó felében; Jubal derűsen nézte, miközben libamáj pástétomot kent a pirítósra. Ajtócsukódást hallott; körülnézett. Digby és Mike eltűntek. 
– Hová mentek, szenátor? 
– Mit? Mi történt, doktor? 
– Digby püspök úr és Mr. Smith. Hol vannak? 
Boone észrevette végre a csukott ajtót. 
– Egy pillanatra bementek oda. Oda szoktak visszavonulni magán audienciára. Ön nem járt odabenn? Amikor a főpüspök úr megmutatta a lakosztályát? 
– Hm, igen. – A szobában egy szék – “trón” javította ki magát vigyorogva Jubal – állt emelvényen, előtte térdeplő. Jubal eltűnődött, vajon ki fogja használni a trónt, és kinek kell beérnie a térdeplővel – ha ez a talmi püspök a vallásról próbál vitatkozni Mike-kal, meg fog lepődni. – Remélem, nem maradnak sokáig. 
– Nem hinném. Mr. Smith nyilván négyszemközt kívánt beszélni a főpüspök úrral. De figyeljen ide, a taxit annak a folyosónak a kijáratához rendelem, ahol följöttünk a lifttel. Az a főpüspök úr magánbejárata. Tíz percet nyernek. 
– Nagyon kedves. 
– Tehát ha Mr. Smith-nek nyomja valami a lelkét, amit meg akar gyónni, nem kell sürgetni. Rögtön telefonálok. – Boone távozott. 
– Jubal, ez nem tetszik nekem – mondta Jill. – Szerintem szándékosan játszottak ki minket, hogy Digby kettesben maradjon Mike-kal. 
– Ez nyilvánvaló. 
– Nem volt hozzá joguk! Bemegyek, és szólok Mike-nak, hogy mennünk kell. 
– Ahogy parancsolod – felelte Jubal –, de úgy viselkedsz, mint egy kotlós. Ha Digby megkísérli megtéríteni Mike-ot, a végén Mike fogja megtéríteni őt. Mike eszméit nehéz megingatni. 
– Mégsem tetszik a dolog. 
– Nyugi. Egyél valamit. 
– Nem vagyok éhes. 
– Ha elutasítanám az ingyen kaját, kizárnának az írók Szakszervezetéből. – Virginiai sonkát rakott a vajaskenyérre, majd más finomságokból ingatag piramist emelt fölé, és falni kezdte. 
Tíz perc telt el, és Boone még nem jött vissza. 
– Jubal – mondta élesen Jill –, kihozom onnan Mike-ot. 
– Nosza. 
Jill az ajtóhoz lépett. 
– Zárva van! 
– Rögtön gondoltam. 
– Mit tegyünk? Törjük be? 
Jubal szemrevételezte az ajtót. 
– Hmmm, faltörő kossal és húsz markos fickóval megpróbálnám. Jill, ez az ajtó egy bunkernak is dicsőségére válna. 
– Mit csináljunk? 
– Dörömbölj rajta, ha kedved tartja. Én megnézem, miért nem jön Boone. 
Amikor Jubal kilesett a folyosóra, Boone éppen visszafelé tartott. 
– Elnézést – mentegetőzött. – A keruboknak meg kellett keresniük a sofőrt. A Boldogság Teremben ebédelt éppen. 
– Szenátor – mondta Jubal –, mennünk kell. Lenne olyan kedves, és szólna Digby püspök úrnak? 
Boone zavarba jött. 
– Telefonálhatnék, ha ragaszkodik hozzá. De a magánkihallgatást nem zavarhatom meg. 
– Akkor hívja föl. 
Boone megúszta a dolgot. Nyílt az ajtó, kilépett Mike. Jill izgatottan rohant hozzá. 
– Mike! Jól vagy? 
– Igen, Jill. 
– Szólok a főpüspök úrnak, hogy távoznak – ment a kisebb szoba felé Boone. Rögtön vissza is tért. – A főpüspök úr távozott – közölte. – A hátsó ajtó a dolgozószobájába nyílik. – Boone mosolygott. – Ahogyan a macskák  meg a szakácsok, a főpüspök úr is bejelentés nélkül szokott távozni. Ez vicc volt. Azt szokta mondani, hogy a búcsúzás nem növeli a boldogságot. Ne haragudjanak, kérem. 
– Nem haragszunk. Köszönjük a fölöttébb érdekes élményt. Nem, ne fáradjon; magunk is kitalálunk. 

XXIV.

MIHELYT A LEVEGŐBEN VOLTAK, Jubal megkérdezte: 
– Mike, mi a véleményed? 
– Nem grokkolom – komorodott el Mike. 
– Nem vagy egyedül, fiam. Mit akart a püspök? 
Mike hosszan habozott. 
– Jubal fivérem, töprengenem kell, míg meg nem jön a grokkolás. 
– Akkor töprengj, fiam. 
– Jubal? – kérdezte Jill. – Hogy vihetik el szárazon? 
– Mit? 
– Mindent. Ez nem egyház, ez tébolyda. 
– Nem, Jill. Ez valódi egyház... korunk logikus eklektikája. 
– Tessék? 
– Az Új Megvilágosodás régi ügy. Sem Fosternak, sem Digby-nek nem volt soha egyetlen önálló gondolata sem. Régen kipróbált trükköket raktak össze, az egészet átfestették, és indulhatott a játék. És a virágzó üzlet. Engem inkább az nyugtalanít, hogy még azt kell megérnem, hogy mindez kötelező lesz. 
– Ó nem! 
– Ó, igen. Hitler kevesebbel kezdte, mindössze gyűlölettel házalt. A boldogság sokkal kelendőbb árucikk. Én tudom, én is abban utazom. Digby emlékeztetett is rá. – Jubal elhúzta a száját. – Meg kellett volna pofoznom érte. Ehelyett örültem. Ezért félek tőle, mert okos. Tudja, mi kell az embereknek, boldogság. A világ hosszú évszázadokon át szenvedett a félelemtől meg a bűntudattól – most Digby azt mondja nekik, nem kell félni, sem ebben az életben, sem ezután, és Isten azt parancsolja, hogy legyenek boldogok. Éjjel-nappal ezt hirdeti: ne félj, légy boldog.
– Ezzel nincs is semmi baj – ismerte el Jill –, és keményen dolgozik. De... 
– Marhaság! Keményen játszik. Nem, nekem az volt róla a benyomásom, hogy valóban elhivatott, és mindent föláldozott, hogy... 
– Marhaság! Mondtam már. Jill, a világot kiforgató összes ostobaság közül a legrosszabb az “emberszeretet”. Az emberek azt csinálják, amit akarnak, mindig. Ha a választás fájdalmat okoz, ha a választás “áldozatnak” látszik, biztos lehetsz benne, hogy nem nemesebb, mint a kapzsiság okozta kényelmetlenség... a szükségszerűség, hogy válassz két dolog között, ha mindkettő nem lehet a tiéd egyszerre. A hétköznapi ember mindig szenved, valahányszor döntenie kell, hogy költse-e a dollárját sörre, vagy tegye félre a kölykeinek, keljen-e föl reggel, hogy dolgozni menjen, vagy veszítse el az állását. De mindig azt választja, amelyik kevésbé fáj, vagy nagyobb örömöt okoz. A gazember és a szent magasabb szinten teszi ugyanezt. Ahogyan Digby. Szent vagy gazfickó, ő nem nagyon hagyja magát zaklatni. 
– Szerinted melyik, Jubal? 
– Számít? 
– Jaj, Jubal, ez a cinizmus csak póz nálad! Persze, hogy számít. 
– Hmmm, igen. Remélem, Digby gazfickó... mert egy szent sokkal nagyobb bajt képes okozni. Nyilván ezt is cinizmusnak tekinted, de akkor is igaz. Jill, téged mi zavart a szertartásban? 
– Hát... minden. Nekem ugyan nem beszéled be, hogy ez istentisztelet. 
– Vagyis nem úgy csinálták a dolgokat, mint abban a kis templomban, ahová kislány korodban jártál? Légy erős, Jill: a Szent Péter bazilikában sem úgy csinálják, Mekkában sem. 
– Igen, de... Sehol sincs ez! Kígyótáncosok... játékautomaták... bár! Még csak nem is méltóságteljes! 
– Nyilván a templomi prostitúció sem volt az. 
– Tessék? 
– Szerintem a két egybefonódó test éppoly komikus valamely istenség tisztelete közben, mint máskor. Ami a kígyótáncot illeti, láttál már Shaker szertartást? Én sem; az olyan vallás, amely tiltja a nemi közösülést, nem él sokáig. De annak hosszú históriája van, hogy az ember táncoljon Isten dicsőségére. Nem kell szépen táncolni – a Shakerek nem léphettek volna föl a Bolsojban –, csak nagyon lelkesnek kell lenni. Az indiánok esőcsináló táncát tiszteletlennek találod? 
– Az más. 
– Mindig minden más – és minél jobban változik, annál inkább ugyanaz. Ami a játékautomatákat illeti... Láttál már bingo-játékot templomban? 
– Hát... igen. A mi egyházközségünk is élt vele, hogy pénzt gyújtsunk a jelzálogkölcsönre. De csak péntek esténként. Sosem csináltuk istentisztelet közben. 
– No és? Mint az egyszeri asszony, aki igen büszke volt az erényére. Csak akkor hált más férfival, ha az ura elutazott. 
– Jubal, az egészen más! 
– Bizonyára. A hasonlítgatás még a logikánál is kényesebb. De “kis hölgyem”... 
– Légy szíves, mosolyogj hozzá! 
– “Ez vicc volt”. Jill, ha valami bűn vasárnap, az bűn pénteken is – legalábbis én így grokkolom, és talán a marsbéli ember is. Én csak annyi különbséget látok, hogy a fosteriták teljesen ingyen osztogatják a szent szövegeket, akkor is, ha vesztesz. A ti bingótok dicsekedhetett-e ilyesmivel? 
– Hamis szentírás! Az Új Megvilágosodásból. Főnök, te olvastad? 
– Olvastam. 
– Akkor tudod. Csupán bibliai köntösbe van öltöztetve. Egy része émelyítőén édes, a többi hülyeség... itt-ott meg egyszerűen gyűlöletes. 
Jubal hosszan hallgatott. Végül megszólalt. 
– Jill, ismered a hindu szent könyveket? 
– Nem. 
– A Koránt? Bármelyik más nagy vallás szentírását? A Bibliával is alá tudom támasztani az álláspontomat, de nem akarlak megbántani. 
– Nem bántasz meg. 
– Akkor az Ótestamentumot használom, ez általában nem kavarja föl annyira az embereket. Szodomáról és Gomoráról hallottál? Hogyan menekült meg Lót a bűnös városból, amikor Jahve lesújtott rájuk? 
– Ó, persze. A felesége sóbálvánnyá vált. 
– Mindig túlságosan szigorú büntetésnek tartottam. De Lótról beszélünk. Péter igaz, istenfélő, igazságos embernek írta le őt, akit zavart a gonoszok mocskos beszéde. Szent Péter bizonyára az erény tekintélyes szakértője, hiszen rá bízták a Mennyei Királyság kulcsait. Mégis nehezen látom, miért olyan példaszerű ember Lót. A fivére javaslatára kettéosztott egy szabad marhalegelőt. Csatában fogságba esett. Meglógott a városból, hogy mentse az irháját. Megetetett és elrejtett két idegent, de a viselkedésén látszik, hogy tudta róluk: fontos személyek – és a Korán meg a saját véleményem szerint a vendégszeretete sokkal értékesebb lett volna ha egyszerű koldusoknak hiszi őket. Ezektől és Szent Péter jellemzésétől eltekintve a Bibliában csupán egyetlen dolog szerepel, amelynek alapján ítélhetünk Lót erényéről – oly nagy erényéről, amelyért mennyei beavatkozás mentette meg az életét. Lásd Mózes I. Könyve, 19. rész, 8. vers. 
– Mi áll ott? 
– Keresd meg. Nem várom tőled, hogy elhidd nekem. 
– Jubal! Nálad idegesítőbb ember nincs! 
– Te viszont igen szép kislány vagy, ezért megbocsátom a tudatlanságodat. Jól van – de később nézd meg. Lót szomszédai verik az ajtót, látni akarják ezt a két idegen pasit. Lót nem vitatkozik; alkut igér. Lótnak két lánya van, szüzek, amint ő állítja – és azt mondja ennek a csűrnének, hogy kiszolgáltatja nekik a két lányt, csináljanak velük, amit akarnak – ennek a fölgerjedt bandának. Könyörög nekik, hogy tegyenek a lányaival bármit... csak ne verjék az ajtót. 
– Jubal... tényleg ez áll a Bibliában? 
– Kissé modernizáltam a nyelvezetet, de a lényeg vitathatatlan.
Lót azt ajánlotta a férfiak bandájának – “ifja, örege” írja a Biblia –, hogy tegyenek erőszakot két ifjú szűzön, csak ne törjék be az ajtaját. Jut eszembe: – vigyorodott el Jubal. – Nekem is ezzel kellett volna próbálkoznom, amikor a K.Sz. betörte az én ajtómat! Talán én is a mennybe jutnék. – Elkomorodott. – Nem, a receptben “virginis intactae” szerepel, és én nem tudhattam, hogy közületek melyik az. 
– Hmmm! Tőlem nem fogod megtudni. 
– Nos, talán Lót is tévedett. Ám az ajánlata így szólt. A szűz leányait ígérte – ifjú, zsenge, rémült lánykákat –, arra biztatta azt a csürhét, hogy erőszakolják meg őket... csak őt hagyják békén! – Jubal fölhorkant. – s a Biblia szerint ez a féreg “igaz” ember. 
– Nem hinném, hogy a vasárnapi iskolában így tanultuk  – mondta lassan Jill. 
– Ördög vigyen, nézd csak meg! És nem ez az egyetlen döbbenetes sztori, ha az ember valóban elolvassa a Bibliát. Gondolj csak Eizeusra. Eizeus annyira szentségesen szent ember volt, hogy csontjának puszta érintésétől föltámadt a halott. Egyébként kopasz vén madárijesztő volt, mint jómagam. Egy napon a gyerekek gúnyt űztek a kopaszságából, ahogyan ti szoktátok, lányok. Ezért Isten medvéket küldött, akik véres cafatokra téptek negyvenkét gyermeket. Királyok II. Könyve, 2. rész. 
– Főnök, én sosem gúnyoltam a kopasz fejed. 
– És ki küldte el a címemet meg a nevemet azoknak a hajbeültetőknek? Bárki volt is, Isten tudja – és jó lesz vigyáznia a medvékkel. A Biblia tele van ilyen dolgokkal. Hányingert keltő bűnökről írja, hogy isteni parancsra követték el őket, vagy isteni bűnbocsánattal... ugyanakkor, ezt el kell ismernem, sok benne a józan gondolat és megtalálhatók benne a társadalmi viselkedés használható szabályai is. Nem szólom le a Bibliát. Még csak nem is tartozik a pornográf irományok sorába, amelyeket például a hinduk tekintenek szentnek. És tucatnyi más vallás. De én azokat sem ítélem el; elképzelhető, hogy ezen mitológiák egyike valóban Isten szava... hogy Isten valóban olyan paranoiás őrült, aki ízekre tépet negyvenkét gyermeket, mert cikizték a papját. Szóval én úgy látom, hogy Foster Új Megvilágosodása csupa édesség és fény az írás értelmében. Digby püspök oltalmazója amolyan derék János: azt akarja, hogy az emberek boldogok legyenek – boldogok a Földön, aztán jöhet az örök boldogság a Mennyben. És nem várja el tőled, hogy megtagadd a hús örömeit. Ó, nem! Ez a plusz az ajándékcsomagban. Ha szeretsz inni, játszani, táncolni vagy kurvázni – jöjj a templomba, és tedd megszentelt felügyelet alatt. Tedd szabad lelkiismerettel. Leld benne örömödet. Éld ki magad! Légy boldog! 
Jubal eközben csöppet sem látszott boldognak. 
– Persze ennek ára van: Digby Istene megköveteli, hogy elismerjék. Aki van olyan buta, hogy nem akar boldog lenni az Ő általa szabott feltételek szerint, bűnös, és bármi történjék vele, megérdemli. De hát ez minden Istennél így van, ne kárhoztassuk érte Fostert vagy Digby-t. Ebből a szempontból is ortodoxok. 
– Főnök, te már félig megtértél. 
– Soha! Nem szeretem a kígyótáncot, megvetem a tömeget, és nem tűröm, hogy holmi kétbalkezes alak szabja meg, hová menjek vasárnap. Csak azt nem hagyom, hogy ne azért bíráld őket, amiért megérdemlik. Mint irodalom, az Új Megvilágosodás amolyan jó közepes – ami nem csoda, hiszen más szent könyvekből koppintották. Ami a belső logikát illeti, a világi szabályok nem alkalmazhatók szent könyvekre – ebből a szempontból az Új Megvilágosodás a többi fölött áll, alig harap a saját farkába. Próbált összeegyeztetni például az Ótestamentumot az újjal vagy a buddhista tantételeket a buddhista apokrifekkel. Ami az erkölcsiségét illeti, a fostenzmus nem más, mint freudi etika cukorral bevonva az olyanok számára, akik nem tudják megemészteni a pucér pszichológiát, bár nem hinném, hogy a vén kéjenc, aki írta – pardon, aki “sugallatot kapott a megírására” – tudta ezt; nem volt tudós. Viszont összhangban volt a korával, rátapintott a Zeitgeistre. Félelem és bűntudat és a hit hiánya... Hogyan is nyúlhatott volna mellé? Csönd legyen, aludni akarok. 
– Ki beszél? 
– A nő megkísértett – csukta be a szemét Jubal. 
Hazaérve ott találták az aznap érkezett Caxtont és Mahmoudot. Ben csalódott, amiért Jill távol volt, de Anne, Miriam és Dorcas társaságában vigasztalódott. Mahmoud mindig azzal a bejelentett céllal jött, hogy Mike-kal és dr. Harshaw-val találkozzék; mindazonáltal ő is kiválóan viselte, ha csupán Jubal konyhája, pincéje, kertje és odaliszkjai álltak a rendelkezésére. Miriam masszírozta a hátát, Dorcas a fejét. 
– Ne kelj föl – szólt odapillantva Jubal. 
– Nem is tudnék. Rajtam ül. Szia, Mike. 
– Szia, szeretett fivérem, Szarházi dr. Mahmoud. – Mike ezek után ünnepélyesen üdvözölte Bent, és elnézést kért. 
– Menj csak fiam – mondta Jubal. 
– Mike, ebédeltél? – kérdezte Anne. 
– Anne, nem vagyok éhes. Köszönöm – felelte ünnepélyesen a fiú és bement a házba. 
Mahmoud utána fordult, Miriam kis híján lepottyant a hátáról. 
– Jubal? Mi bántja a fiunkat? 
– Az – jegyezte meg Ben. – Tengeri betegnek látszik. 
– Hagyjátok békén. Vallásmérgezés. – És Jubal ismertette a délelőtti eseményeket. 
– Muszáj volt egyedül hagyni Digby-vel? – kérdezte komoran Mahmoud. – Szerintem ez – bocsáss meg, fivérem – csacsiság volt. 
– Szarházi, ehhez is hozzá kell szoknia. Te is prédikáltál neki, elmesélte. Tudsz mondani valamit, amiért neked van hozzá jogod, Digby-nek nincs? Tudósként felelj, ne muzulmánként. 
– Semmit nem tudok nem muzulmánként mondani – felelte csöndesen dr. Mahmoud. 
– Bocs. Értem a szükségszerűséget, ha nem értek is egyet vele. 
– Jubal, én pontos értelmében használom a “muzulmán” szót nem holmi szektásként, akiket Maryam tévesen “mohamedánnak” nevez. 
– Mindaddig, amíg te nem vagy képes azt mondani, hogy “Miriam” maradj nyugton. 
– Jó, Maryam. Jújj! Nőnek nem lenne szabad ilyen izmosnak lenni. Jubal, mint tudósnak Michael a pályafutásom csúcsa. Muzulmánként hajlandóságot látok benne, hogy alávesse magát Isten akaratának... és ez boldoggá tesz, miatta, bár vannak még nehézségek, és Mike még mindig nem grokkolja az angol “Isten” szó jelentését. – Vállat vont. – Sem az arab “Allah” szóét. Ám emberként, és Isten örök szolgájaként, szeretem ezt a fiút, gyámfiunkat és vízfivérünket, és nem tűröm, hogy káros hatások érjék. Ez a Digby a hittől függetlenül is károsnak látszik. Szerinted? 
– Olé! – tapsolt Ben. – Minden hájjal megkent csirkefogó. Én csupán azért nem teregettem ki a szennyesét a rovatomban, mert a szindikátus fél kinyomtatni. Szarházi, csak így tovább, és hamarosan elkezdek arabul tanulni, és veszek egy imaszőnyeget. 
– Remélem. Szőnyeg nem kötelező. 
– Egyetértek – sóhajtott Jubal. – Jobban örülnék, ha Mike marihuanát szívna, mint ha Digby megtérítené. De nem hiszem, hogy bevenne ilyen zagyva hülyeséget... meg aztán meg kell tanulnia ellenállni a káros hatásoknak. Téged például jó befolyásnak tartalak, de neked sem adok sok esélyt: a fiú rendkívül eltökélt. Mohamednek minden bizonnyal át kell adnia a helyét egy új prófétának. 
– Ahogy Isten akarja – felelte Mahmoud. 
– Ezen nem vitatkozunk – helyeselt Jubal. 
– A vallásról beszélgettünk, mielőtt megjöttetek – mondta halkan Dorcas. – Főnök, te tudtad, hogy a nőknek van lelke? 
– Komolyan? 
– Szarházi mondja. 
– Maryam tudni akarta – magyarázta Mahmoud –, hogy mi, “mohamedánok” miért hisszük, hogy csak a férfiaknak van lelke. 
– Miriam, ez éppoly vulgáris tévedés, mint az, hogy a zsidók keresztény csecsemőket áldoznak. A Korán szerint teljes családok jutnak a paradicsomba, férjek és feleségek együtt. Lásd például “Aranydíszek”, hetvenedik vers, nem igaz, Szarházi? 
– “Lépjetek a Kertbe, ti és asszonyaitok, hogy boldoggá tétessetek.” Nagyjából így fordítható – helyeselt Mahmoud. 
– Én viszont hallottam a gyönyörű hurikról – szólt Miriam –, akikkel a mohamedán férfiak mulatnak a paradicsomban, és mellettük nemigen jut hely feleségeknek. 
– A hurik – mondta Jubal – más teremtmények, ahogyan a dzsinek és az angyalok is. Nekik nincs szükségük először is lélekre, mivel szellemek, örökkévalók, változatlanok és gyönyörűek. De vannak hímnemű hurik vagy hasonlók is. A huriknak nem kell kiérdemelniük, hogy a paradicsomba jussanak: a személyzethez tartoznak. Finom ételt-italt szolgálnak föl, mindenkit kedvére mulattatnak, és sosem marad utánuk rossz szájíz. Ám a feleségek lelkének nem kell dolgoznia. Jól mondom, Szarházi? 
– Nagyjából, ha túlságosan frivol szavakkal is. A hurik... – Hirtelen fölült, ledobva Miriamet. – Nahát! Talán nektek, lányok, még sincs lelketek! 
– Hálátlan, hűtlen kutya! – csattant föl keserűen Miriam. – Vond vissza! 
– Békesség, Maryam. Ha nincs lelked, akkor már halhatatlan vagy, Jubal... megeshet-e egy férfival, hogy meghal anélkül, hogy észrevenné? 
– Meg nem mondom. Sosem próbáltam. 
– Meghalhattam a Marson, és csak álmodtam, hogy hazatértem? Nézz körül! Ezt a kertet maga a Próféta is irigyelhetné. Négy gyönyörű huri szolgál föl pompás ételt és remek italt a nap minden órájában. És ha szőrözni akarsz, itt vannak hímnemű hasonmásaik is. Ez lenne a paradicsom? 
– Garantálom, hogy nem az – nyugtatta meg Jubal. – Adót fizetek. 
– De engem az sem érint. 
– Aztán vegyük ezeket a hurikat... Ha feltesszük is, hogy a szépségük megfelelő... elvégre a szépség a szemlélő szemében... 
– Elmennek. 
– Ezért fizetni fogsz, főnök – tette hozzá Miriam. 
–...akkor is fennmarad – mutatott rá Jubal – a hurik egyik elengedhetetlen jellegzetessége. 
– Hmmm – mondta Mahmoud –, ebbe ne menjünk bele. A paradicsomban, nem úgy, mint ebben az átmeneti testi állapotban, ez állandó spirituális jellegzetesség. Igen? 
– Ebben az esetben – mondta hangsúlyosan Jubal –, biztos vagyok benne, hogy ezek nem hurik. 
– Akkor az egyiküket meg kell térítenem – sóhajtotta Mahmoud. 
– Miért egyet? Egyes helyeken tiéd lehet a teljes létszám. 
– Nem, fivérem. A Próféta bölcs szavai szerint a Törvény ugyan négy asszonyt engedélyez, de eggyel is nehéz igaz módon bánni. 
– Ez némi vigaszt nyújt. Melyiket akarod? 
– Meglátjuk. Maryam, te spirituálisnak érzed magad? 
– Menj a pokolba! Még hogy “hurik”! 
– Jill? 
– Engedj szóhoz jutni – tiltakozott Ben. – Jillen én dolgozom. 
– Akkor később, Jill. Anne? 
– Bocs. Randim van. 
– Dorcas? Te vagy az utolsó esélyem. 
– Szarházi – kérdezte lágyan a lány –, mennyire legyek hozzád spirituális? 

Mike fölment a szobájába, bezárta az ajtót, lefeküdt az ágyra, magzatként összegömbölyödött, kifordította a szemét, visszanyelte a nyelvét, lelassította a szivét. Jill nem szerette, ha ezt napközben csinálta, de nem emelt kifogást, ha nem nyilvánosan tette – annyi mindent nem volt szabad tennie nyilvánosan, de Jill csak ezért haragudott igazán. Mike azóta várt, hogy elhagyták azt a borzalmas helytelenséggel teli szobát; nagy szüksége volt rá, hogy visszavonuljon, és grokkolni próbáljon. 
Olyasmit tett, amit Jill tiltott... 
Emberi késztetést érzett, hogy azt mondja, kényszerítették rá, de marsbeli neveltetése nem tette lehetővé ezt a menekülést. Csúcsponthoz érkezett, helyes cselekvésre volt szükség, egyedül neki kellett döntenie. Grokkolta, hogy jól választott. Csakhogy vízfivére, Jill tiltotta az ilyen választást... 
De ez azt jelentette volna, hogy nincs választása. Ez ellentmondás volt; csúcsponton választás van. A szellem a választástól növekszik. 
Vajon azt helyeselte volna-e Jill, ha másként dönt, és nem pocsékol élelmet? 
Nem, grokkolta, hogy Jill tilalma erre a változatra is kiterjedt. 
Ezen a ponton az emberi gének ivadéka, akit marsbeli szellemben neveltek, s aki egyik sem lehetett, bevégezte növekedésének egy szakaszát, kitört, és megszűnt fióka lenni, így lett az övé az előre elrendelt szabad akarat társtalan magánya, hogy marsbeli komolysággal átölelje, dédelgesse, megízlelje keserűségét, elfogadja a következményeit. A vízfivére taníthatja, intheti, vezetheti – ám a választást a csúcsponton nem oszthatja meg. Olyan “tulajdonjog” volt ez, amely meghalad minden vásárlást, ajándékozást, elzálogosítást; tulajdonos és tulajdon elválaszthatatlanul grokkolják egymást. Ő mindörökké azonos a tettel, amelyet csúcsponton választ. 
Most, hogy már tudta, hogy ő önmaga, még közelebbről grokkolhatott a fivéreivel, önátadás nélkül olvadhatott velük össze. Önmaga integritása volt, van, és mindig létezett. Mike most már nem dédelgette az összes fivér-énjeit, a sok háromszoros hatványt a Marson, testben és testetlenül, sem a becses néhányat a Földön – a háromság ismeretlen erőit a Földön, amely mind az övé lesz, hogy összeolvadjon velük, és dédelgesse őket most, hogy a hosszadalmas várakozás végén grokkolta és dédelgette önmagát. 
Mike transzban maradt; sok volt a grokkolnivaló, megfejtendő rejtély amelyet be kellett illesztenie a növekedésébe – mindaz, ami a Foster arkangyal szentélyben történt, amit ott látott és hallott (nem csupán a csúcspont, amikor Digbyvel négyszemközt maradtak)... hogy Boone szenátor püspök miért feszélyezte kissé, hogy Miss Dawn Ardentnak vízfivér íze volt, pedig nem az, és a jó szaga, amelyet nem tökéletesen grokkolt az ugrándozásban meg a sivalkodásban... 
Jubal mondatai – Jubal szavai zavarták a leginkább; tanulmányozta őket, összehasonlította azzal, amit fiókaként tanult, hidat próbált verni a két nyelv közé, hiszen az egyiken gondolkodott, a másikon csak most tanult gondolkodni. A Jubal mondandójában minduntalan fölbukkanó “egyház” szó nagy nehézséget jelentett; nem létezett neki megfelelő marsbeli fogalom – hacsak nem olvasztotta össze az “istenimádás”, “Isten” és “Gyülekezet” szavakat meg még sok másik szót, hogy fölérjenek azzal az egyetlen szóval, annak a totalitásával, amelyet növekedése-várakozása idején ismert... aztán ezt a megfogalmazást fordította vissza nagy nehezen angolra, ám eddig mindenki elvetette (igaz, mindenki másképpen), Jubal is, Mahmoud is, Digby is. 
“Te vagy Isten.” Most közelebb állt ahhoz, hogy angolul megértse, bár angolul sohasem lehetett meg benne az eredeti, marsbeli fogalom elkerülhetetlensége. Tudatában egyszerre ejtette ki az angol mondatot és a marsbeli szót, és közelebbi grokkolást érzett. Egyre ismételgette, mint a növendék ismételgeti, hogy az ékszer a lótuszban van, és nirvánába merült. 
Éjfél előtt fölgyorsította a szivét, normálisan kezdett lélegezni, még egyszer végiggondolt mindent, kinyújtózott, és fölült. Fáradt volt, amikor lefeküdt; most könnyűnek és vidámnak, erősnek és tiszta fejűnek érezte magát, készen állt a rá váró számtalan tettre. 
Kölyökkutya módjára társaságra vágyott, ahogyan korábban nyugalomra. Kilépett a folyosóra, és megörült vízfivérének. 
– Szia!
– Ó. Szervusz, Mike. Istenien nézel ki. 
– Pompásan érzem magam. A többiek? 
– Alszanak. Ben és Szarházi egy órája hazautaztak, a többiek lefeküdtek. 
– Ó. – Mike csalódott volt, amiért Mahmoud elment. El akarta neki magyarázni legújabb grokkolását. 
– Már nekem is aludnom kéne, de még be akartam kapni valamit. Nem vagy éhes? 
– De, nagyon! 
– Gyere, van hideg csirke, és majd meglátjuk, még mi. – Lementek, telepakoltak egy tálcát. – Vigyük ki. Meleg van. 
– Jó ötlet – helyeselt Mike. 
– Olyan meleg, hogy még úszni is lehet – igazi vénasszonyok nyara. Fölkapcsolom a reflektorokat. 
– Nem kell – felelte Mike. – Viszem a tálcát. – Szinte teljes sötétben is látott. Jubal azt mondta, ez a körülmények miatt van, amelyek között felnőtt, és Mike grokkolta, hogy ez igaz, de grokkolta azt is, hogy többről van szó; a nevelőszülei megtanították látni. Ami a meleget illette, Mike pompásan érezte volna magát meztelenül a Mount Everest csúcsán is, de a vízfivérei nemigen viselték el a hőmérséklet meg a légnyomás változásait; Mike mindig figyelembe vette ezt a gyöngeségüket, mihelyt tudomást szerzett róla. De nagyon várta a havat, hogy a tulajdon szemével lássa, hogy az élet vizének minden egyes parányi kristálya egyedülálló egyéniség, ahogyan olvasta, hogy mezítláb járjon, meghempergőzzék benne. 
Addig is élvezte a meleg éjszakát és vízfivérének még annál is kellemesebb társaságát. 
– Oké, hozd a tálcát. Fölkapcsolom a víz alatti világítást. Enni annál is remekül lehet. 
– Nagyszerű. – Mike szerette, amikor a vízfodrokon fény tört át; ez jó dolog volt, szépség. Ettek a medence partján, aztán leheveredtek a fűbe, nézték a csillagokat. 
– Mike, ott a Mars. Ugye az a Mars? Vagy az Antares? 
– A Mars. 
– Mike? Mit csinálnak a Marson? 
Mike habozott. A kérdés túlságosan tágas volt a szegényes angol nyelvhez. 
– A látóhatár felöli részén, a déli féltekén tavasz van; a növényeket tanítják növekedni. 
– “Növekedni tanítják”? 
Mike habozott. 
– Larry is tanítja a növényeket növekedni. Én segítettem neki. De az én népem, mármint a marslakók – most már grokkolom, hogy ti vagytok az én népem – másként tanítják őket. A másik féltekén egyre hidegebb lesz, és a nimfákat, mármint azokat, amelyek túlélték a nyarat, most fészekbe viszik, hogy megtermékenyüljenek és továbbnövekedjenek. – Elgondolkodott. – Ami az egyelítőnél hagyott emberi lényeket illeti, az egyik testetlenedett, és a többi szomorú. 
– Igen, hallottam a hírekben. 
Mike nem hallotta, nem is tudta, amíg nem kérdezték. 
– Nem kellene szomorkodniuk. Mr. Booker T.W. Joones első osztályú élelmiszer technikus nem szomorú; az öregek dédelgetik. 
– Ismerted? 
– Igen. Saját arca volt, sötét és gyönyörű. De honvágya volt. 
– Istenem! Mike... szokott honvágyad lenni? A Mars után? 
– Eleinte volt – felelte a fiú. – Mindig magányos voltam. – A lányhoz gurult, átölelte. – De most már nem vagyok magányos. Úgy grokkolom, hogy soha többé nem leszek magányos. 
– Mike, drágám... – Megcsókolták egymást, csókolóztak. Aztán a vízfivér kifulladva mondta: 
– Egek! Ez majdnem rosszabbul sikerült, mint az első. 
– Jól vagy, fivérem? 
– Igen. Komolyan. Csókolj meg újra. 
Jóval később, kozmikus óra szerint, a lány azt mondta: 
– Mike? Ez lenne a... úgy értem, tudod-e... 
– Tudom. A közelkerüléshez kell. Most közelebb kerülünk. 
– Hát... én már régen készen vagyok rá... egek, valamennyien készen vagyunk... semmi baj, drágám, fordulj kicsit erre. Segítek. 
Amint egybeolvadtak, együtt grokkoltak, Mike lágyan és diadalmasan mondta: 
– Te vagy Isten. 
A lány nem szavakkal válaszolt. Aztán, amikor a grokkolástól egyre közelebb kerültek egymáshoz, és Mike úgy érezte, hogy akár most rögtön testetlenedhetne, a lány hangja visszahívta. 
Ó... Ó! Te vagy Isten! 
– Grokkoljuk Istent. 

XXV.

A MARSON az emberi lények gravitációs kupolákat építettek a következő hajóval érkező férfiak és nők számára. Ez gyorsabban ment a tervezettnél, mert a marslakók segítettek. A megtakarított idő egy részében előzetes számításokat végeztek a hosszú távú tervhez, hogy a Mars homokjában megkötött oxigént fölszabadítsák, így téve a bolygót barátságosabbá a jövendőbeli ember-nemzedékek számára. 
Az öregek ezt a tervet nem segítették, és nem akadályozták: még nem volt ideje. Meditációjuk viharos csúcsponthoz közeledett, amely sok-sok ezredévre meghatározza majd a marsbeli művészeteket. A Földön folytatódtak a választások, és egy igen fejlett költő kiadott egy kizárólag írásjelekből és szóközökből álló verset; a Time magazin kritikát írt róla, és javasolta, hogy a szövetségi gyűlés napi jelentéseit erre a nyelvre kellene lefordítani. 
Kolosszális kampány indult több növényi nemi szerv eladásáért, és Mrs. Joseph (“A nagyság árnyéka”) Douglast idézgették, aki kijelentette: “Éppúgy nem ülök le az asztalhoz, ha nincs rajta virág, mint ha nincs rajta szalvéta”. Egy tibeti szvámi az itáliai Palermóból bejelentette Beverly Hillsben, hogy ismét fölfedezte az ősi jógalégzést, amely, egyaránt növeli a pranát és a nemek egymás iránti vonzalmát. A növendékeinek matszjendra pozitúrában kellett üldögélniük kézzel szőtt ágyékkötőben, miközben ő a Rigvédából olvasott föl, és egy segéd-guru a másik teremben átvizsgálta a tanítványok pénztárcáját – semmit sem loptak el, a cél távolabbi volt. 
Az Egyesült Államok elnöke november első vasárnapját nemzeti nagymama nappá nyilvánította, és arra bíztatta Amerikát, hogy a nagyikat virággal köszöntsék. Egy temetkezési vállalkozót elítéltek árcsökkentésért. A fosterita püspökök, titkos tanácskozás után, kihirdették egyházuk második nagy csodatételét: Digby főpüspök testestől a mennybe szállt, és azon nyomban arkangyallá lépett elő, rangban nyomban Foster arkangyal után következett. A dicsőséges hír közzétételét egy ideig akadályozta, hogy várni kellett a mennyei jóváhagyásra az új főpüspök megválasztásánál. Végül, számos jelölt elutasítása után, a Boone frakció támogatásával Huey Short lett a főpüspök. 
A L'Unita és a Hoy egyforma rágalmakat közölt Short trónra emelése után. A l'Osservatore Romano és a Christian Science Monitor nem vettek róla tudomást, a Times of India gúnyolódott rajta, a manchesteri Guardian egyszerűen hírt adott róla – Angliában kevés, de igen harcias fosterita élt. 
Digby nem volt elragadtatva az előléptetésétől. A marsbeli ember megzavarta a munkájában, amikor még csak a felével végzett. Az a seggfej Short pedig el fogja szúrni. Foster angyali türelemmel hallgatta végig Digby panaszait, majd azt mondta: 
– Nézd, öcskös, most már angyal vagy, hát felejtsd el. Az örökkévalóság nem alkalmas viszontvádakra. Te is seggfej voltál, mielőtt megmérgeztél. Aztán egészen ügyesen belejöttél. Most Short a főpüspök, hát ő is bele fog jönni, nem tehet róla. Ugyanez a helyzet a pápáknál. Némelyikük tök hülye volt, amíg elő nem léptették. Kérdezd csak meg az egyiküket, nosza – itt nincs szakmai féltékenység. 
Digby lecsillapodott, de volt egy kérése. 
Foster a glóriáját rázta. 
– Nem nyúlhatsz hozzá. Nem lett volna szabad megpróbálni sem. Ó, persze benyújthatsz igénylést csodára, ha ki akarod nevettetni magad. De én mondom neked, el fogják utasítani: még nem érted a Rendszert. A marslakóknak a miénktől eltérő fölállása van, és amíg nekik szükségük van rá, nem nyúlhatunk hozzá. Ők a maguk módján csinálják a műsorukat – a mindenség igen változatos, mindenki talál benne nekivalót –, ezt a helyszínen dolgozó munkatársak gyakran elfelejtik. 
– Úgy érted, ez a csibész megússza szárazon, hogy félreállított? 
– Te is megúsztad, amikor kinyírtál. És most segítek neked, nem? Nézd, munka vár ránk, méghozzá sok. A Főnök teljesítményt vár, nem siránkozást. Ha szabadnapra van szükséged, hogy lecsillapodj, végy ki egyet, ugorj át a muzulmán paradicsomba. Ha nem, egyenesítsd ki a glóriádat, hozd rendbe a szárnyadat, és vágjunk bele. Minél előbb cselekszel angyalként, annál előbb fogod angyalian érezni magad. Légy boldog, öcskös! 
Digby mély, éteri sóhajt hallatott. 
Oké, boldog vagyok. Hol kezdjem? 
Jubal nem hallott Digby eltűnéséről, amikor bejelentették, és amikor hallott, volt ugyan benne némi múló gyanú, de elvetette. 
Ha Mike-nak netán köze volt hozzá, akkor is megúszta – és Jubalt nem izgatta, mi történik a főpüspökökkel, ameddig őt békén hagyták. 
A háztartása viszont fölbolydult. Jubal kikövetkeztette, hogy mi történhetett, de nem tudta, kivel – és nem akart kérdezősködni. Mike nagykorú volt, és szemlátomást képes megvédeni magát a közelharcban. Különben is, ideje volt már, hogy a fiú immunizálódjon. 
Jubal azért volt képtelen rekonstruálni a bűntényt, mert a lányok mindig másként viselkedtek: ABC D ellen, aztán BCD A ellen... vagy AB CD ellen, vagy AD CB ellen, ahogyan négy nő csak összefoghat a többi ellen. 
Ez így ment egy hétig azután a rosszul sikerült templomi kirándulás után, s ebben az időszakban Mike gyakran maradt a szobájában olyan mély transzban, hogy Jubal halottnak nyilvánította volna, ha nem látta volna ezt nála korábbán is. Jubalt mindez nem izgatta volna, ha nem esik szét teljesen a kiszolgálás. A lányok állandóan lábujjhegyen osontak megnézni, hogy “jól van-e Mike” és nemigen jutott idejük főzésre, titkárnősködésre. Még a kőszikla szilárd Anne is – egek, Anne volt a legrosszabb! Szórakozott volt, ok nélkül sírdogált... pedig Jubal esküdni mert volna rá, hogy ha Anne-nek tanúskodnia kellett volna Krisztus második eljöveteléről, megjegyezte volna a dátumot, az időpontot, a szereplőket, az eseményeket, de még a légnyomás nagyságát is, anélkül, hogy nyugodt, kék szeme megrebbent volna. 
Csütörtök éjjel Mike fölébresztette magát, és ABCD egyszerre mind Mike szolgálatára siettek, alázatosan, “akár a por kocsijának kereke alatt”. A lányok ismét kiszolgálták Jubalt is, így hát hallgatott, csak az jutott az eszébe keserűen, hogy ha össze akarná mérni az erejét Mike-kal, a fiú a négyszeresére emelhetné a lányok fizetését, csak egy lapot kellene írnia Douglasnak – de a lányok így is készségesen támogatták Mike-ot. Miután helyreállt a házi béke, Jubal nem bánta, hogy a királyságát a ház egyik polgármestere irányítja. Az étel mindig idejében került az asztalra. És finomabb volt, mint valaha, ha pedig az ügyeletesért kiáltott, a megjelenő lány szeme boldogan csillogott, s a lány hatékonyan dolgozott – minthogy a helyzet így állt, Jubal fütyült rá, hogy ki mit csinált és kivel. Ráadásul Mike változása érdekes volt. Az előtt a hét előtt Mike neurotikusan békés volt, most meg annyira magabiztos, hogy Jubal már-már szemtelennek találta volna, ha nem változatlanul udvarias és előzékeny. 
A lányok hódolatát mintegy természetes jogaként fogadta, inkább idősebbnek látszott a koránál, mint fiatalabbnak, a hangja mélyebb lett, s most már határozottan beszélt, nem félénken. Jubal úgy vélte, Mike most vált az emberi faj tagjává, most már elbocsáthatja a páciensét. 
Egyet kivéve (emlékeztette magát Jubal): Mike még mindig nem nevetett. Egy-egy tréfán elmosolyodott, és néha nem kérte, hogy magyarázzák el. Mike derűs volt, sőt vidám – de sosem nevetett. 
Jubal úgy gondolta, ez nem fontos. A páciens normális, egészséges – és ember. Néhány héttel korábban Jubal még nem hitt a gyógyulásban. De volt benne annyi szerénység, hogy ne a maga érdemének tekintse; a lányoknak több köze volt hozzá. Vagy egy lánynak? 
Ott-tartózkodása első hetétől fogva mondogatta Mike-nak Jubal, hogy szívesen látja... de mihelyt képesnek érzi rá magát, ki kellene mozdulnia, meg kellene néznie a világot. Ezért nem kellett volna csodálkoznia, amikor egyszer reggelinél Mike bejelentette, hogy elmegy. Mégis meglepődött, és ami még furcsább, megbántódott. 
Ezt azzal palástolta, hogy szükségtelenül használta a zsebkendőjét. 
– Igen? Mikor? 
– Ma megyünk. 
– Hm. Többesszámban. Vagyis Larry-nek, Duke-nak meg nekem a saját főztünkkel kell beérnünk? 
– Megbeszéltük – felelte Mike. – Szükségem van valakire, Jubal. Még nem tudom sok mindenről, hogyan csinálják az emberek – gyakran hibázom. És csak Jill jöhet szóba, mert tovább akarja tanulni a marsnyelvet. De jöhet Duke vagy Larry is, ha a lányokra szükséged van. 
– Szavazati jogot kapok? 
– Jubal, neked kell döntened. Ezt tudjuk. (Fiam, most hazudtál életedben először. Szerintem még Duke-ot sem tudnám itt tartani, ha te másként akarnád.) 
– Én is Jillre gondolok. De nézzétek, gyerekek... Ez az otthonotok. 
– Tudjuk... és visszajövünk. És ismét megosztjuk a vizet. 
– Úgy lesz, fiam. 
– Igen, atyám. 
– Micsoda? 
– Jubal, a marsnyelvben nincs olyan szó, hogy “atya”. De nemrégiben grokkoltam, hogy te vagy az atyám. És Jill atyja. 
Jubal Jillre pillantott. 
– Hmmm, grokkolom. Vigyázzatok magatokra. 
– Igen. Gyere, Jill. – És mielőtt Jubal fölállt volna az asztaltól, már ott sem voltak. 

XXVI.

HAGYOMÁNYOS UTAZÓ VIDÁMPARK VOLT – forgó üzemek, vattacukor, olcsó csehók. A szex előadás a helyi nézetekhez alkalmazkodott Darwin nézeteit illetően; a táblák azt hirdették, amit a helyi politikusok akartak; a Rettenthetetlen Fenton itt is az utolsó előtti alkalommal mutatta be haláltmegvető ugrását. A mutatványos műsorban nem gondolatolvasó volt, hanem bűvész, nem szakállas nő, hanem félig-férfi-félig-nő, nem kardnyelő, hanem tűznyelő, nem tetovált férfi, hanem tetovált nő, aki ráadásul kígyóbűvölő is volt, és a fináléra “teljesen meztelenül! jelent meg... pusztán egzotikusán dekorált eleven bőrében!” – az a balek, aki a nyakától lefelé egyetlen négyzetcentiméternyi tetoválatlan területet fedez föl rajta, húsz dollárt nyerhet.
A díjért senki sem jelentkezett. Mrs. Paiwonski a “puszta, eleven bőrében” állt ki a nézők elé, csak egy hétméteres boa constrictor volt rajta, aki Mézeskalács névre hallgatott – de a kígyó olyan jól helyezkedett el, hogy a papok ökumenikus tanácsa sem emelhetett kifogást. További védelemül szolgált (a boának), hogy a hölgy egy széken állt egy ponyvatartályban, amelyben tucatnyi kobra nyüzsgött. 
No meg a világítás is szegényes volt. 
Ám Mrs. Paiwonski igazat állított. Az urának haláláig tetováló stúdiója volt San Pedróban, és amikor rosszul ment az üzlet, egymást dekorálták. Végül a hölgyet nyaktól lefelé úgy elborították a műalkotások, hogy több nem fért rá. Büszke volt rá, hogy ő a legjobban kidekorált nő a világon, ráadásul a világ legnagyobb művésze tetoválta – ugyanis ez volt a véleménye az uráról. 
Patricia Paiwonski bátran elegyedhetett mutatványosokkal és bűnösökkel; őt meg az urát maga Foster térítette meg, s bárhol járt is Patricia, mindig fölkereste az Új Megvilágosodás legközelebb eső templomát. Boldogan vetkőzött pucérra a fináléra, mert szentül hitte, hogy a teste nagyobb vallásos művészet hordozója, mint bármely múzeum vagy katedrális. Amikor George meg ő meglátták a fényt, Patriciának még vagy egy négyzetméternyi szabad felülete volt; mire George elhunyt, Patricián látható lett Foster élete képekben a bölcsőjétől kezdve, amely fölött angyalok lebegtek egészen megdicsőülése napjáig, amikor elfoglalta méltó helyét. 
Sajnálatos módon ennek a szent történetnek a nagyobb részét el kellett takarni. De zárt boldogság-találkozókon megmutathatta a templomokban, amelyeket fölkeresett, ha a pap ezt kívánta, és szinte mindig kívánta. Patricia nem tudott szónokolni, nem tudott énekelni, sosem prófétált – ám a fény eleven tanúja volt. 
A száma az utolsó előtti volt; így maradt ideje elrakni a fényképeit, aztán besurranni a hátsó ponyva mögé a fináléra. Addig a bűvész dolgozott. 
Dr. Apollo acélkarikákat osztott ki a nézőknek, hogy vizsgálják meg, mennyire tömörek, aztán a nézők kezében a karikák egymásba kapcsolódtak, ott, ahol a bűvész megérintette őket a botjával. Lebegtette a botját a levegőben, átvett az asszisztensnőjétől egy tál tojást, fél tucattal zsonglőrködött. A tojásokat nem sokan nézték, az asszisztensnőt annál többen. Több ruha volt rajta, mint a szobor-szám ifjú hölgyein, no de mit lehetett tudni. Hátha ő is tetoválva volt valahol... A balekok alig vették észre, hogy a hat tojásból öt lett, aztán négy... három, kettő – végül dr. Apollo egyetlen tojást dobott föl a levegőbe. 
– Évről évre kevesebb a tojás – mondta, és a tojást a nézők közé hajította. Elfordult, és senki sem vette észre, hogy a tojás nem ért célba. 
Dr. Apollo egy fiút hívott a dobogóra. 
– Fiam, tudom, mit gondolsz. Azt gondolod, hogy nem is vagyok igazi bűvész. Ezért nyertél egy dollárt. – Átadta az egydollárost de az eltűnt. 
– Ajaj! Kapsz még egy lehetőséget. Megfogtad? Gyorsan tűnj el innen. – már ágyban lenne a helyed. – A srác elrohant a pénzzel. A bűvész a homlokát ráncolta. – Madame Merlin, most mit csináljunk? 
Az asszisztensnője súgott valamit a fülébe, a bűvész a fejét rázta. 
– Ennyi ember előtt? 
A nő megint súgott valamit, a bűvész sóhajtott. 
– Barátaim, Madame Merlin ágyba akar bújni. Lenne az urak között valaki, aki segítene neki? 
Ámult a tülekedésen. 
– Sok lesz, sok lesz! Volt valaki katona önök közül? 
Még mindig sok volt a jelentkező, dr. Apollo kettőt választott. 
– A dobogó alatt egy katonai ágy van – mondta –, csak hajtsák föl a ponyvát. És most tegyük az ágyat a dobogóra. Madame Merlin, arccal erre, kérem. 
Amíg a két férfi fölrakta az ágyat, dr. Apollo hadonászott. 
– Alszik... alszik... mélyen alszik. Barátaim, a hölgy mély transzban van. És most uraim, ha előkészítették neki az ágyat, rá is fektetnék? Óvatosan... – A hullamerev lányt az ágyra tették. 
– Köszönöm, uraim. – A bűvész elővette a botját a levegőből, a dobogó túlsó végében álló asztalra mutatott vele, s onnan fölemelkedett, és a bűvészhez lebegett egy terítő. – Ezt terítsék rá. A fejét is takarják le. Nem illik alvó hölgyeket lesni. Köszönöm. Ha most lemennének... Remek! Madame Merlin... hall engem? 
– Igen, doktor Apollo. 
– Elnehezedett az álmosságtól. Most könnyebbnek érzi magát. Felhőkön alszik. Lebeg... A letakart alak vagy harminc centiméternyit emelkedett. – Hoppá! Ne menjen túlságosan magasra! 
Egy fiú suttogva magyarázott. 
– Amikor letakarták a lepellel, a lány kibújt egy csapóajtón. 
Ez csupán drótból készült váz. A bűvész el fogja rántani a leplet, és a váz összecsukódik, és eltűnik. Bárki meg tudja csinálni. Dr. Apollo nem vett róla tudomást. 
– Magasabbra, Madame Merlin. Magasabbra. Így... – A leterített alak három méterrel a dobogó fölött lebegett. A srác folytatta. 
– Van egy láthatatlan acélrúd is. Ott, ahol a lepel sarka lelóg és érinti az ágyat. 
Dr. Apolló jelentkezőket kért, hogy távolítsák el az ágyat. 
– Madame Merlinnek nincs rá szüksége, felhőkön alszik. – A letakart alak felé fordult, fülelt. – Hangosabban, kérem. Ó? Azt mondja, nem kell neki takaró. 
(Most tűnik el a váz.) 
A bűvész megragadta a leplet; a nézők alig vették észre, hogy a takaró eltűnt; Madame Merlint látták, amint aludt, három méterrel a dobogó fölött. A bűvészetről minden tudó srác haverja megkérdezte: 
– Hol az acélrúd? 
– Oda kell nézned, ahová a bűvész nem akarja – felelte a kölyök. – Látod? A reflektorok direkt elvakítanak. 
– Ennyi elég, hercegnőm – mondta dr. Apollo. – Adja a kezét. Ébredjen! – Álló helyzetbe húzta a lányt, és lesegítette a dobogóra. 
(– Láttad, hová tette a lábát? Oda ment be a rúd. – A srác elégedetten tette hozzá. – Csak trükk.) 
A bűvész folytatta. 
– És most, barártaim, hallgassák szeretettel tanult előadónkat, Timoshenko professzort... 
A bemondó közevágott. 
– Ne menjenek még el! Ezen az egyetlen egy előadáson az önök gyönyörű városának Egyetemi Tanácsa és Biztonsági Osztálya engedélyével egy húszdollárost ajánlunk föl bárkinek, aki... 
A nyeremény helyett finálé következett; a mutatványosok csomagolni, bontani kezdtek. Reggel indultak tovább, a lakósátrak még maradtak éjszakára, de a mutatványos sátrakat már bontani kezdték. 
A konferanszié-tulaj-menedzser visszatért a sátorba, miután lezavarta a finálét, és hátul kiterelte a balekokat. 
– Smitty, ne menj el. – Egy borítékot nyújtott át a bűvésznek, aztán folytatta. – Fiacskám, nem szívesen mondom, de te meg a feleséged nem jöttök velünk Paducah-ba. 
– Tudom. 
– Nézd, nincs ellenetek semmi kifogásom... de első a műsor. Szerződtettünk egy gondolatolvasó párost. Csinálnak egy remek gondolatolvasó számot, aztán az asszony koponya- és tenyérjóslást, a férfi zsonglőrszámot csinál. Tudjátok, hogy nem szezonra szerződtünk. 
– Tudom – mondta a bűvész. – Semmi harag, Tim. 
– Örülök, hogy így érzel. – A tulaj habozott. – Smitty, adhatok tanácsot? 
– Kíváncsi vagyok a tanácsodra – mondta egyszerűen a bűvész. 
– Oké. Smitty, a trükkjeid jók. De a bűvész nem a trükköktől bűvész. Nem igazán vagy benne. Úgy viselkedsz, mint egy mutatványos – a magad dolgával törődsz, nem piszkálsz bele a más számába, segítőkész vagy. De nem vagy mutatványos. Nem érzed, mitől balek a balek. Az igazi bűvész jóformán semmivel elámítja a balfácánokat. A lebegtetés, amit csinálsz – senkit nem láttam, aki jobban csinálta volna – de a nézők nem eszik meg. Nincs pszichológiája. Most nézz meg engem, én még egy pénzdarabot se tudok előszedni a levegőből. Nincs számom – de tudom azt, ami igazán számít. Ismerem a balekokat. Én tudom, mi kell nekik, még ha ők nem tudják is. Ez a showmanség lényege, fiam, akár politikus vagy akár pap a szószéken – akár bűvész. Találd ki, mi kell a nagyérdeműnek, és a rekvizit felét a kofferban hagyhatod. 
– Biztosan igazad van. 
– Tudom, hogy igazam van. A néző szexet, vért és pénzt akar. Nem adunk neki vért – de hagyjuk reménykedni, hogy a tűznyelő vagy a késdobáló talán hibázik. Nem adunk neki pénzt, de bátorítjuk a kapzsiságát, és mi gazdagodunk. Nem adunk neki szexet. De vajon miért kíváncsiak tízből heten a fináléra? Hogy lássanak egy pucér tyúkot. Végül akkor se lát pucér tyúkot, mégis elégedetten megy ki. 
Mi kell még a baleknak? Rejtély! Hinni akarja, hogy a világ romantikus hely, pedig fenét az. És ez a mi melónk... csak te nem tanultad meg, hogyan kell csinálni. Édes fiam, a balekok tudják, hogy a trükkjeid trükkök... csak hinni szeretnék, hogy valódi csodák, és a te dolgod az, hogy ebben segíts nekik. Ez hiányzik belőled. 
– Hogyan tanulhatnám meg, Tim? 
– Az ördögbe, magadnak kell rájönnöd. De... Itt van például ez az ötlet, hogy a marsbeli embernek hirdetted magad. Nem szabad olyasmit kínálnod a baleknak, amit nem tud megemészteni. Hiszen látták a marsbeli embert, képeken meg sztereón. Egy kicsit hasonlítasz rá – de ha az ikertestvére volnál is, a népek tudják, hogy nem találkozhatnak vele egy mutatványos sátorban. Ez olyan, mintha egy kardnyelőt úgy hirdetnénk, hogy az Egyesült Államok elnöke. A balek akar hinni, de kikéri magának, hogy hülyének nézd. Még a baleknak is van némi esze. 
– Ezt megjegyzem. 
– Túl sokat dumálok – konferanszié szokás. Nem lesz veletek semmi hézag? Anyagilag hogy álltok? Nem kötelességem... de, nincs szükségetek kölcsönre? 
– Kösz, Tim. Megleszünk. 
– Hát vigyázzatok magatokra. Viszlát, Jill. – És kisietett. 
Patricia Paiwonski jött be hátul, köntösben. 
– Gyerekek? Tim kirúgott? 
– Úgyis elmennénk, Pat. 
– Olyan dühös vagyok, hogy a legszívesebben itthagynám őket! 
– No de Pat... 
– Finálé nélkül maradna! Számokat kaphat... de olyan finálét, amelyet a bohócok nem kalapálnak szét, nehéz találni. 
– Pat, Timnek igaza van. Nem vagyok showman. 
– Hát... hiányozni fogtok. Istenem! Nézzétek, a lakósátrakat csak reggel bontják le – gyertek át hozzám egy kis dumára. 
– Inkább te gyere velünk, Pat – mondta Jill. – Mit szólnál egy pompás, forró fürdőhöz? 
– Huh... hozok valami piát. 
– Ne – tiltakozott Mike –, tudom, mit iszol, van nekünk is. 
– Hát... az Imperialban laktok, ugye? Meg kell néznem, hogy a babáim rendben vannak-e, és szólnom kell Mézeskalácsnak, hogy elmegyek. Majd fogok egy taxit. Fél óra múlva ott vagyok. 
Mike vezetett. Ebben a kisvárosban nem volt robot forgalomirányítás. Mike pontosan a megengedett sebességgel haladt, és olyan hézagokba furakodott be, amelyeket Jill nem is látott, amíg át nem haladtak rajtuk. Mindezt minden erőlködés nélkül. Jill is tanulta már. Mike kiterjesztette, az időérzékét, amíg tojásokat dobálni vagy forgalmi dugókat kikerülni már nem okozott gondot, mert minden mintegy lassítva mutatkozott meg. Jill arra gondolt, milyen különös mindez olyan embernél, aki pár hónapja a cipőfűzőjét sem tudta megkötni. 
Nem beszélgettek. Különböző idősíkokon mozgó tudatokkal olyan suta lett volna. Jill inkább a mostani életükre gondolt, fölidézte és dédelgette, marsbeli fogalmakban és angolul. Egész életében, amíg Mike-kal nem találkozott, az óra zsarnoksága alatt élt. Először mint kisiskolás, aztán mint nagyobb iskolás egy nehezebb iskolában, majd a kórházi szolgálat nyomása következett. 
A mutatványosélet egészen más volt. Néha megjelent nagyon csinosan a dobogón, és ezen kívül semmit nem kellett időre tennie. Mike-ot nem érdekelte, egyszer esznek-e egy nap vagy hatszor, neki minden megfelelt. Saját lakósátruk volt; sok városban ki se mentek a sátorból bontásig. Az utazó vidámpark fészek volt, ahová nem értek el a külvilág bajai. 
No persze, minden sátorban nyüzsögtek a balekok – de Jill megtanulta a mutatványosok alapelvét: a balek nem ember, csak káposztafej, és az egyetlen célja az, hogy pénzt facsarjunk ki belőle. 
A vidámpark boldog otthonuk volt. Nem volt ez ám mindig így, amikor kiléptek a nagyvilágba, hogy folytassák Mike tanulmányait. Sokszor kiszúrták őket, néha nehezen sikerült lelépniük, nemcsak az újságírók elől, hanem töméntelen ember elől is, akik jogosnak érezték, hogy kérjenek valamit a marsbeli embertől. 
Mike azonban érettebbre gondolta az arcvonásait, és más változtatásokat is eszközölt. Ez, no meg hogy olyan helyekre jártak, ahol a marsbeli ember felbukkanása nem volt várható, megteremtette zavartalan magányukat. Akkoriban Jill éppen megtelevfionálta haza az új postacímüket, és Jubal kitalált egy jó álcázó sztorit. 
Néhány nap múlva Jill azt olvasta, hogy a marsbeli ember elvonult egy tibeti kolostorba. 
A kolostor egy Hank Grillje nevű kocsma volt egy isten háta mögötti városkában, ahol Jill fölszolgált, Mike mosogatott. Amikor a főnök nem nézett oda, Mike igen gyorsan tudott “mosogatni”. Egy hétig dolgoztak ott, majd továbbálltak. Hol dolgoztak, hol nem. Mihelyt Mike fölfedezte a közkönyvtárakat, legalább naponta egyszer könyvtárba mentek – Mike korábban azt hitte, hogy Jubal könyvtárában a Föld összes könyvéből van egy-egy példány. Amikor megtudta a csodás igazságot, egy hónapig maradtak Akronban. Jill sokat vásárolt, Mike a könyveivel pedig szinte mintha ott se lett volna. 
De Baxter Általános Show-ja és Vidámparkja volt vándorlásuk legkellemesebb része. Jill mulatva emlékezett vissza arra, amikor – melyik városban is? – a pucéran pózoló lányokat begyűjtötték. Nem volt szép dolog. Mindig előre megállapodtak a hatóságokkal a műsorban, hogy melltartóban vagy anélkül, kék fényben vagy vörösben, ahogyan a helybeliek parancsolták. A sheriff mégis bevitte őket, a békebíró pedig szemlátomást le akarta csukatni a lányokat. Bezárták a boltot, és a mutatványosok elmentek a tárgyalásra, a sok balekkal együtt, akik tolongtak, hogy láthassák a “szégyentelen nőszemélyeket”. Mike és Jill a terem hátuljában szorongtak. 
Jillnek sikerült meggyőznie Mike-ot, hogy soha nem szabad valami rendkívülit csinálnia, ha észrevehetik. Csakhogy Mike csúcspontot grokkolt. 
A sheriff “közszeméremsértésről” szónokolt – és élvezte –, amikor a sheriff is meg a bíró is egyszeriben pucérok lettek. 
A zűrzavarban Jill és Mike kisurrantak, de az összes vádlott is. Lebontottak, és továbbálltak egy tisztességesebb városba. A csodát senki nem hozta összefüggésbe Mike-kal. 
Jill örökké emlékezni fog a sheriff képére. Gondolatban beszélni kezdett Mike-kal, hogy emlékeztesse, milyen mulatságosan festett az a mucsai sheriff. Csakhogy a marsnyelvben nincs szó a mulatságosra, így nem tudta kifejezni magát. Egyre erősödő telepatikus kapcsolat alakult ki közöttük – de csak marsnyelven. 
– Igen, Jill? – felelte Mike tudata.) 
– Később.) 
Közeledtek a szállodához, Jill érezte, hogyan lassul le Mike tudata, amint parkol. Jill nagyon szeretett a táborhelyen sátorozni – egy dolog szólt csak a szálloda mellett: a fürdőkád. A zuhany jó dolog, de nincs jobb egy nagy kád forró víznél, abba belemászni, és ázni! Így aztán néha szállodába költöztek, és kocsit béreltek. Mike ifjúkorában nem tanulta meg úgy utálni a piszkot, mint Jill. Most már ugyanolyan tiszta volt, mint a lány, de csak azért, mert Jill megtanította rá. Ő tisztán tudta tartani magát mosdás nélkül is, ahogyan fodrászhoz sem kellett mennie attól kezdve, hogy Jill megmondta neki, milyennek szereti a haját. De a belemerülést az élet vizébe Mike változatlanul nagyon élvezte. 
Az Imperial vén és rozoga szálloda volt, de a nászutas lakosztályban hatalmas kád állt. Amint odaértek, Jill a fürdőszobába ment, megengedte a fürdővizet – és nem csodálkozott, hogy máris meztelen a fürdőhöz. Drága Mike! Tudta, hogy Jill szeret vásárolni, és azzal kényszerítette gyengesége kiélésére, hogy minden öltözéket nyomban a semmibe küldött, mihelyt érezte, hogy már nem tetszik annyira Jillnek. Nap mint nap megtette volna, ha Jill nem figyelmezteti, hogy a mutatványosok között feltűnő lenne naponta új ruhában mutatkozni. 
– Kösz, drágám! – kiáltott ki. – Másszunk bele. 
Mike vagy levetkőzött, vagy eltűntette a ruháját – inkább levetkőzött, gondolta Jill. Mike-ot nem szórakoztatta a ruhavásárlás. A ruhákban más értelmet nem látott, mint védelmet az időjárás ellen, amire nem volt szüksége. Egymással szemben ültek a kádba. Jill vizet merített a két tenyerében, az ajkához érintette odakínálta Mike-nak. A szertartásra nem volt szükség, csak jól esett Jillnek emlékezni arra, amit szükségtelen emlékeztetőkkel fölidézni a világ végezetéig. Aztán megszólalt. 
– Arra gondoltam, milyen mulatságos volt az a rémes sheriff pucéran. 
– Mulatságosan nézett ki? 
– De mennyire! 
– Magyarázd el, miért volt mulatságos. Nem látom a viccet. 
– Huh... képtelen vagyok rá. Nem vicc volt... mint a szóviccek és hasonlók, amelyeket meg lehet magyarázni. 
– Nem grokkolom, hogy a fickó mulatságos volt – mondta Mike. Mindkét emberben, a bíróban és a törvény emberében, helytelenséget grokkoltam. Ha nem tudtam volna, hogy neked nem tetszene, a semmibe küldtem volna őket. 
– Drága Mike. – Jill megérintette a fiú arcát. – Jó Mike. Jobban tetted, amit tettél. Sosem fogják kiheverni – ötven évig nem fognak letartóztatni ott senkit közszeméremsértésért. Beszéljünk másról. Azt akartam mondani, hogy sajnálom, hogy megbukott a számunk. Igazán igyekeztem kitalálni a műsort, de hát én sem vagyok showman. 
– Az én hibám volt, Jill. Tim igazat mond – nem grokkolom a balekokat. De sokat segített, hogy a mutatványosokkal lehettem... napról napra közelebbről grokkoltam a balekokat. 
– Nem szabad őket balekoknak vagy balfácánoknak nevezned, most, hogy már nem vagyunk mutatványosok. Egyszerűen emberek, nem balekok. 
– Grokkolom, hogy balekok. 
– Igen, drágám. De nem udvarias dolog. 
– Megjegyzem. 
– Döntöttél már, hogy hová megyünk? 
– Nem. Ha eljön az ideje, tudni fogom. 
Igaz, Mike mindig tudta. Amióta kezes bárányból vezető személyiség lett, állandóan nőtt az ereje és a magabiztosága. A fiú, akit kifárasztott egy hamutartó levegőben tartása, most nemcsak Jillt tudta lebegtetni úgy, hogy közben más dolgokat is csinált, hanem bármennyi erőt ki tudott fejteni. Jillnek eszébe jutott a sáros placc, ahol az egyik teherautó beleragadt a latyakba. Húszan próbálták kiszabadítani – Mike beállt közéjük, odanyomta a vállát, és a megsüllyedt hátsó kerék fölemelkedett. Mike már akkor is rafináltabb volt, ezért senki nem gyaníthatott semmit. 
Jill fölidézte azt is, amikor Mike végre grokkolta, hogy “helytelenségnek” csupán eleven, grokkoló teremtményekben kell lennie ahhoz, hogy elküldhesse őket – Jill ruhájában nem kell “helytelenségnek” lennie hozzá. A szabályt a fiókáknak állították föl; a felnőtt úgy tehetett, ahogyan grokkolta. 
Jill eltűnődött, vajon milyen lesz Mike következő változása. De nem aggódott: Mike jó és bölcs. 
– Mike, nem lenne jó, ha itt lenne velünk a kádban Dorcas és Anne és Miriam is? És Jubal atya meg a fiúk – az egész családunk? 
– Nagyobb kád kell. 
– Engem nem zavarna a zsúfoltság. Mikor látogatunk haza, Mike? 
– Úgy grokkolom, hamarosan. 
– Marsbeli hamarosan, vagy földi hamarosan? Mindegy, drágám, majd ha betelt a várakozás. Erről jut eszembe, hamarosan itt lesz Patty néni, méghozzá földi hamarosan. Lemosol? 
Fölállt; a szappan fölemelkedett a tartóból, végigfutott Jill testén, a helyére ment, aztán a szappanréteg habzani kezdett. 
– Óóóó! Csiklandozol. 
– Leöblítselek? 
– Majd én. – Leguggolt, leöblítette magát, fölállt. – Éppen idejében. 
Kopogtak. 
– Drágáim? Föl vagytok öltözve? 
– Jövök, Pat! – kiáltotta Jill, amint kilépett a kádból. Aztán hozzátette. – Száríts meg, kérlek. 
Nyomban száraz lett, lábnyomot sem hagyott. 
– Drágám, ugye nem felejtesz el fölöltözni? Patty finom hölgy – nem olyan, mint én. 
– Nem felejtem el. 

XXVII.

JILL FÖLKAPOTT egy köntöst, a nappaliba sietett. 
– Gyere be, drágám. Fürödtünk, rögtön jön. Hozok egy italt. A másodikat már a kádban kapod. Töméntelen forró vízben. 
– Lezuhanyoztam, miután lefektettem Mézeskalácsot, de boldogan bújok a kádba. De, Jill, kicsikém, nem azért jöttem ide, hogy kibéreljem a kádatokat, hanem mert fáj a szívem, hogy elmentek tőlünk. 
– Nem tévesztünk szem elől – szorgoskodott Jill a poharakkal. 
– Timnek igaza van. Föl kell frissítenünk a számunkat. 
– A számotok oké. Talán egy kis humor kellene bele, de... Szia, Smitty, – Odanyújtotta kesztyűs kezét. A placcon kívül Mrs. Paiwinski mindig kesztyűt, magas nyakú ruhát és harisnyát viselt. Úgy festett, mint egy tiszteletre méltó, középkorú özvegyasszony, (és az is volt), aki megőrizte lányos alakját. 
– Éppen azt mondtam Jillnek – folytatta –, hogy jó a számotok. 
– Pat, ne hülyéskedj – mosolygott Mike. – Vacak. 
– Nem, szó sincs róla drágám. Ó, persze ráférne egy kis spiritusz. Néhány tréfa. Vagy rövidebb lehetne Jill kosztümje. Remek alakod van, kicsim. 
– Az nem segít – rázta a fejét Jill. 
– Hát én ismertem egy bűvész, aki az asszisztensnőjét a Vidám Nyolcvanas Évek stílusában öltöztette – mármint az ezernyolcszáznyolcvanas évek stílusában –, hogy még a lába se látszott ki. Aztán egymás után tűntette el róla a ruhadarabokat. A balekok imádták. Félre ne értsetek, drágáim, nem történt semmi illetlen. A végén körülbelül annyi ruha maradt a lányon, mint amennyit Jill visel. 
– Patty – mondta Jill –, én akár anyaszült meztelenül is csinálhatnám a számot, ha a végén nem jönnének be a bohócok. 
– Az nem fog menni, kicsim. A balekok megőrülnének. De ha egyszer jó az alakod, miért nem használod ki? Én vajon mire jutottam volna tetovált nőként, ha nem vetkőzöm, amennyire csak lehet? 
– Ha már a vetkőzésnél tartunk – mondta Mike –, nem érezheted itt valami kényelmesen magad, Pat. A légkondicionálás bedöglött, legalább negyven fok lehet itt. – Mike könnyű köntöst viselt, fesztelenül, cirkuszos módra. A hőség nemigen hatott rá, néha utána kellett állítania az anyagcseréjét. De barátnőjük megszokta a jóformán semmi ruha kényelmét, s csak akkor takarta el a tetoválásait, ha balekok közé ment. – Miért nem helyezed magad kényelembe? Magunk vagyunk. – Ezt a kifejezést Jubaltól tanulta. 
– Úgy van, Patty – helyeselt Jill. – Ha a ruhád alatt pucér vagy, hozhatok valami könnyűt. 
– Hm... hát fölvettem az egyik kosztümömet. 
– Akkor ne légy zavarban barátok előtt. Segítek. 
– Hadd vegyem le először a cipőt meg a harisnyát. – Pat egyre csak beszélt, és közben azon törte a fejét, hogyan is térhetne rá a vallásra. Ezek a gyerekek, az Isten áldja meg őket, már beválnának igazságkeresőnek, ebben biztos volt – de arra számított, hogy egy teljes szezon áll majd a rendelkezésére, hogy elvezesse őket a fényhez. – A show businessnek az a lényege, Smitty, hogy értenünk kell a balekokat. Ha valódi bűvész vagy – jaj, nem úgy gondoltam, hogy nem vagy ügyes –, akkor az vagy, drágám. – A harisnyát a cipőjébe dugta, Jill segített a cipzárnál. – Már ha szerződést kötöttél az ördöggel. De a balekok tudják, hogy csak kézügyesség. Ezért könnyedebben kell dolgozni. Láttál már tűznyelőt, akinek csinos az asszisztensnője? Egy csinos lány teljesen a feje tetejére állítaná a számot: a balekok azt remélnék, hogy a tűznyelő fölgyújtja magát. 
A fején át kibújt a ruhájából. Jill elvette a ruhát, megcsókolta a tetovált nőt. 
– Így természetesebben nézel ki, Patty néni. Helyezd magad kényelémbe, élvezd az italodat. 
– Egy pillanat, drágáim. – Mrs. Paiwonski útmutatásért imádkozott. Nos, a képei majd önmagukért beszélnek – azért tetoválta őket oda George. – Én ezt adom a balekoknak. Megnéztétek már egyszer úgy istenigazából a képeimet? 
– Nem – vallotta be Jill –, nem akartnk megbámulni, mint a balekok. 
– Akkor nézzetek meg most, azért tetoválta rám ezeket George, hogy Isten áldja a drága lelkét a mennyekben. Hogy tanulmányozzák ezeket a képeket. Itt, az állam alatt látható prófétánknak, a szentséges Foster arkangyalnak a születése – ártatlan kisded még, nem tudja, mit tartogat számára a Menny. De az angyalok tudják – látjátok őket körülötte? A következő képen az első csodája látható, amikor egy vidéki iskola ifjú bűnöseként lelőtt egy szegény madárkát... aztán fölvette, megsimogatta, és a madár sértetlenül röpült el. Most meg kell fordulnom. – És elmagyarázta, hogy a teste már nem volt csupasz, amikor George belekezdett a nagy műbe, ezért alakította át George a “Támadás Pearl Harbor ellent” “Armageddonná”, a “New York látképét” a “Szent Várossá”. 
– Csakhogy – vallotta be – bár most már minden kép szentkép rajtam, George-nak ide-oda kellett ugrálnia rajtam, hogy megörökíthesse eleven húson prófétánk földi életének minden egyes fontos állomását. Itt láthatjátok prédikálni annak az istentelen teológiai szemináriumnak a lépcsőjén, amely elutasította – ekkor tartóztatták le először, ekkor kezdődött az üldöztetése. Hátul, a hátamon láthatjátok, amint szétzúzza a bálványokat... itt pedig börtönben láthatjátok, amint leragyog rá a szent fény. Itt a Hűségesek kis csapata betör a börtönbe... 
(Foster tiszteletes hamar rájött, hogy a vallásszabadság oltalmazásában a boxer, a bot és a zsaruk megklopfolásának vágya többet nyom a latban, mint a passzív rezisztancia. Az ő egyháza kezdettől harcos egyház volt. De jól taktikázott: csak akkor vívott csatát, ha a nehéz tüzérség az Úr oldalán állt.) 
...és megmentik őt, és kátrányba meg tollba hempergetik a hamis bírót, aki börtönbe záratta. Itt elöl – hm, nem sokat láttok belőle, eltakarja a melltartóm. Kár. 
(– Michael mit akar?) 
(– Tudod te is. Mondd meg neki.) 
– Patty néni – mondta szelíden Jill –, ugye azt akarod, hogy megnézzük az összes képeidet? Igaz? 
– Hát... ahogyan Tim szokta mondani, George azért használta föl az egész bőrömet, hogy a történet teljes legyen. 
– Ha George ennyit dolgozott, nyilván azt akarta, hogy lássák. Vedd le a kosztümödet. Mondtam, hogy én teljes lelki nyugalommal csinálnám a számot anyaszült meztelenül is – pedig a mi számunk csak szórakoztatni akar. A tiédnek célja van... szent célja. 
– Hát... Ha akarjátok. – Magában hálát adott Fosternak, hogy így megsegítette – áldott szerencsével és George képeinek a segítségével elvezeti ezeket a drága gyerekeket a fényhez. 
– Kikapcsollak. 
(– Jill...) 
(– Ne, Michael?) 
(– Várj. ) 
Mrs. Paiwonski néma döbbenettel vette észre, hogy flitteres bugyija és melltartója eltűnt. Jill nem csodálkozott, amikor eltűnt a köntöse, és csak kissé, amikor Mike köpenye is eltűnt. Mindezt Mike jómodorának tudta be. 
Mrs. Paiwonski levegő után kapkodott. Jill átölelte. 
– Semmi baj, drágám: Mike, el kell mondanod neki. 
– Igen, Jill... Pat... 
– Tessék, Smitty. 
– Azt mondtad, kézügyességgel csinálom a trükkjeimet. Le akartad venni a kosztümödet – hát én segítettem. 
– De hogyan? És hol van? 
– Ahol Jill köntöse meg az enyém. Eltűnt. 
– Ne aggódj, Patty – szólt közbe Jill. – Majd pótoljuk. Mike, nem lett volna szabad. 
– Sajnálom, Jill. Úgy grokkoltam, hogy oké. 
– Hát... talán. – Patty néni nem nagyon mérgelődött, vagy nem mutatta; mutatványos volt. Mrs. Paiwonskit nem nagyon izgatta sem az eltűnt kosztüm, sem a meztelenség, akár a magáé, akár a fiataloké. De fölöttébb nyugtalanította egy teológiai probléma. 
– Smitty, ez valódi varázslat volt? 
– Azt hiszem, így is nevezheted – hagyta rá Mike. 
– Inkább csodának nevezném – felelte ámulva az asszony. 
– Ha akarod... Nem kézügyesség. 
– Azt tudom. – Nem félt. Patrícia Paiwonski semmitől sem félt, mert élt benne a hit. De aggódott a barátaiért. – Smitty... nézz a szemembe. Lepaktáltál az ördöggel? 
– Nem, Pat.. 
– Nem hazudsz... – vizsgálta az asszony a fiú tekintetét. 
– Nem tud hazudni, Patty néni. 
– ...akkor tehát ez csoda. Smitty... te szent ember vagy! 
– Nem tudom, Pat. 
– Foster arkangyal sem tudta egészen tizenéves koráig... pedig már tett csodákat. Szent ember vagy, érzem. Azt hiszem, már az első találkozásunkkor éreztem. 
– Nem tudom, Pat. 
– Talán az – ismerte el Jill. – De nem tudja. Michael... már elmondtunk annyit, hogy muszáj a többit is. 
– Michael! – ismételte hirtelen Patty. – Mihány arkangyal, aki emberi alakban jött el hozzánk. 
– Patty, kérlek! Ha az is, nem tudja... 
– Nem muszáj tudnia. Isten a maga útján teszi a csodáit. 
– Patty néni, hagynál végre beszélni? 
Mrs. Paiwonski hamarosan megtudta, hogy Mike a marsbéli ember. Hajlandónak mutatkozott emberként kezelni, de közben fönntartotta a véleményét a fiú természetét illetően meg arról, hogy miért is küldetett a Földre. – Foster valóban ember volt, amíg a Földön élt, de ugyanakkor mindig is arkangyal volt. Ha Jill és Mike azt állítja, hogy nincsenek megváltva, úgy fog bánni velük, ahogyan kívánják – Isten útjai kifürkészhetetlenek. 
– Azt hiszem, nyugodtan “igazságkeresőknek” nevezhetsz minket – mondta Mike. 
– Ez elegendő, drágáim! Én biztos vagyok benne, hogy meg vagytok váltva – de a korai éveiben Foster is igazságkereső volt. Majd én segítek. 
Részese volt egy újabb csodának. A szőnyegen ültek, Jill lefeküdt, és gondolatban javasolta Mike-nak. Mike minden rekvizít nélkül a levegőbe emelte. Patrícia ünnepélyes örömmel nézte. 
– Pat – mondta azután Mike. – Feküdj le. 
Az asszony olyan készségesen engedelmeskedett, mintha Foster kérte volna. Jill odafordult. 
– Nem lenne jobb, ha előbb letennél, Mike? 
– Nem, meg tudom csinálni. 
Mrs. Paiwonski érezte, hogy finoman megemelik. Nem félt. Ellenállhatatlan vallásos eksztázis kerítette a hatalmába, mintha tűz lobbant volna föl az ágyékában, könny szökött a szemébe. Ilyen erővel nem találkozott azóta, hogy a szent Foster megérintette. Mike egymáshoz közelítette őket, Jill átölelte az asszonyt, aki zokogott a boldogságtól. 
Mike letette őket a földre, és nem volt fáradt – idejét sem tudta, mikor volt fáradt utoljára. 
(– Mike... – mondta Jill –, víz kellene.) 
(– ???) 
(– Igen – válaszolt Jill gondolatban.) 
(– És?) 
(– Elegáns szükségszerűség. Szerinted miért jött ide?) 
(– Én tudom. Nem tudtam, hogy te is tudod... vagy helyesled-e. Fivérem. Önmagam.) 
(– Fivérem.) 
Mike egy poharat küldött a fürdőszobába, a csapból megtölttette, visszaröpítette Jillhez. Mrs. Paiwonski érdeklődéssel nézte, már semmin sem csodálkozott. 
– Patty néni – mondta Jill –, ez olyan, mint amikor megkeresztelik az embert... vagy amikor férjhez megy. Ez... marsbeli szokás. Azt jelenti, hogy megbízol bennünk, és mi megbízunk benned, hogy mindent elmondhatunk neked, és mindent elmondhatsz nekünk... és társak vagyunk, most és mindörökké. De ha megtörtént, többé nem lehet megszegni. Ha megszegnéd, meghalnánk – azonnal. Akár meg vagyunk váltva, akár nem. Ha mi szegnénk meg – de nem fogjuk. Ám ne osztozz velünk a vizén, ha nem akarod – úgy is barátok maradunk. Ha tiltja a hited, ne tedd. Mi nem tartozunk a te egyházadhoz. Talán sosem is fogunk. Legföljebb ha “igazságkeresőknek” nevezhetsz minket. Mike? 
– Grokkoljuk – helyeselt Mike. – Pat, Jill igazat mond. Bárcsak elmagyarázhatnánk marsnyelven, világosabb lenne. De ez mindaz, amit a házasság jelent – és sokkal több. Mi fölajánlhatjuk neked a vizet... de ha bármilyen okot érzel a vallásodban vagy a szívedben, hogy ne fogadd el... ne igyál! 
Patrícia Paiwonski mély lélegzetet vett. Egyszer része volt már ilyen, döntésben... az ura szeme láttára... és nem ijedt meg tőle. Kicsoda ő, hogy elutasítson egy szent embert? És ezt a mennyei menyasszonyt? 
– Akarom – mondta határozottan. 
Jill ivott egy kortyot. 
– Egyre közelebb kerülünk. – Továbbadta a poharat Mike-nak. 
– Köszönöm a vizet, fivérem. – Mike kortyolt. – Pat, az élet vizét adom neked. Mindig ihass mélyen. – Átadta az asszonynak a poharat. 
Patrícia elvette. 
– Köszönöm. Köszönöm, drágáim! Az “élet vize” – szeretlek mindkettőtöket! – Gyorsan ivott. 
Jill elvette és kiitta a poharat. 
– És most közel kerülünk, fivéreim. 
(– Jill?) 
(– Most!!!) 
Michael fölemelte új fivérüket, lebegtette, és gyöngéden az ágyra tette. 
Valentine Michael Smith grokkolta, hogy az emberi testi szerelem – a nagyon emberi és nagyon testi – nem pusztán megtermékenyítés, sem olyan szertartás, amelynek során közelebb lehet kerülni egymáshoz – az aktus maga a közelkerülés. Még mindig grokkolta, és minden lehetőséget megragadott, hogy teljességében grokkolja. Már régen nem riasztotta el gyanúja, hogy ezt az eksztázist még az öregek sem ismerték – grokkolta, hogy új népének egyedülálló spirituális mélységei vannak. S ezeknek boldogan próbált hangot adni, hiszen semmiféle gyerekkori gátlás nem okozott neki sem bűntudatot, sem vonakodást. 
Gyöngéd és nagylelkű ember-tanítói úgy nevelgették az ártatlanságát, hogy nem zúzták össze. Az eredmény éppoly páratlan lett mint ő maga. 
Jill meglepődés nélkül látta, hogy Pat éppoly magától értetődő természetességgel fogadja, hogy ősi emberi szertartás szerint osztozzanak Mike-on, amilyen természetesen fogadta a vízosztás ősi, marsbeli szertartását. Jill azon már kissé csodálkozott, hogy Pat milyen nyugodtan veszi tudomásul, hogy Mike itt is csodákra képes. Csakhogy Jill nem tudta, hogy Pat már találkozott szent emberrel, és a szent emberektől többet várt. Jill ünnepélyes örömöt érzett, amiért a csúcsponton helyesen cselekedtek... aztán eksztatikusan boldog volt, hogy ő is közelebb kerülhet. 
Amikor pihentek, Jill gondolatban megkérte Mike-ot, hogy tegye Patty-t fürdőbe, és sikongva kacagott, amikor megtörtént. Kezdetben Mike ezt igen játékosan csinálta Jilllel, majd családi szokássá vált, és úgy gondolták, majd Patty is megkedveli. Jill jól mulatott, amikor elnézte Patty arcát, akit láthatatlan kezek mosdattak, aztán szántottak törölköző és meleg levegő nélkül. 
– Ezután innom kell valamit – pislogott Patricia. 
– Persze, drágám. 
– És még mindig meg akarom mutatni nektek a képeimet. – A nappaliba mentek, Patty a szőnyeg közepére állt. – Először nézzetek rám. Rám, ne a képekre. Mit láttok? 
Mike gondolatban eltávolította a tetoválásokat, és a dekoráció nélkül látta új fivérüket. Mike kedvelte Pat tetoválásait, amelyek megkülönböztették az asszonyt mindenki mástól. Kissé marsbeli zamatot kölcsönöztek neki nem volt olyan unalmasan egyforma, mint a legtöbb ember. Mike arra is gondolt, hogy ő is tetováltatja magát tetőtől talpig, mihelyt grokkolja, miről szóljanak a képek. Atyja, Jubal vízfivér életéről? Majd eltöpreng rajta. És talán Jill is szeretné tetováltatni magát. Miféle ábrák tennék Jillt még gyönyörűbben Jillé? 
Amikor a tetoválásai nélkül nézte Patet, kevésbé tetszett; olyannak látszott, amilyennek egy nőnek látszania kell. Mike még mindig nem értette Duke képgyűjteményét; azt tanulta belőlük, hogy a nőknél van különbség méretekben, formákban és színekben, és van náluk némi különbség a szerelem akrobatikájában is – de ennél többet nem tanult Duke becses képeiről. Mike-ot a neveltetése pontos megfigyelővé tette, de éppen ez tette érzéketlenné a kukkolás finom gyönyöreivel szemben. Nem mintha a nőket (beleértve, igen hangsúlyosan, Patricia Paiwonskit is) nem találta volna nemileg izgatónak, de a lényeg nem a látványukban rejlett. A szag és az érintés többet jelentett – ebben félig ember, félig marslakó maradt; a megfelelő marsbeli reflexet (amely nagyjából olyan durva volt, mint a tüsszentés) ezek az érzékszervek hozták működésbe, de csak szezon idején – a “szex” a marslakóknak körülbelül annyira volt romantikus, mint az intravénás táplálás. 
A képek nélkül Mike egyet vett észre Patricián: az asszonynak saját arca volt, amelyet életének szépsége formált. Mike csodálkozva látta, hogy Patriciának az arca még sajátosabb, mint Jillé. Ettől még inkább azt az érzést táplált Pat iránt, amelyet még mindig nem nevezett szeretetnek. 
Patnak saját illata és saját hangja is volt. A hangja érzéki volt, Mike akkor is szívesen hallgatta, ha nem grokkolta, amit a nő mondott; az illatába a kígyóktól valami kesernyés pézsmaszag vegyült. Mike szerette Pat kígyóit, és tudott velük bánni – nem csupán úgy, hogy megnyújtotta az időt, hogy elkerülje a marást. A kígyók grokkoltak vele; Mike megízlelte ártatlanul könyörtelen gondolataikat – amelyek az otthonára emlékeztették. Mike volt az egyetlen Paten kívül, aki úgy tudott bánni Mézeskaláccsal, hogy örömet szerzett a boa constrictornak. Mézeskalács olyan lusta volt hogy mások is hozzányúlhattak, ám Mike-ot Pat helyetteseként is elfogadta. 
Mike előtt ismét megjelentek a képek. 
Jill nem értette, miért engedte Patty néni tetoválni magát. Igazán csinos lett volna, ha nem valóságos élő képeskönyv. Viszont szerette magát Patty-t, nem a külsejét – amely állandó megélhetést biztosított az asszonynak... amíg nem lesz olyan öreg, hogy a balekok ne legyenek hajlandók fizetni a képek látásáért akkor sem, ha maga Rembrandt festette volna őket. Remélte, hogy Patty-nek sikerült elegendő pénzt félretennie – aztán eszébe jutott, hogy Patty néni immár vízfivér, aki részese Mike végtelen vagyonának. Ez jó érzéssel töltötte el. 
– Nos? – ismételte Mrs. Paiwonski. – Mit láttok? Mennyi idős vagyok, Michael? 
– Nem tudom. 
– Találgass. 
– Nem tudok, Pat. 
– No, gyerünk! 
– Pat – szólt közbe Jill –, tényleg nem tud. Nem tanulta meg megítélni az életkort, hiszen tudod, milyen rövid ideje van még a Földön. És Mike marsbeli években és marsbeli számokban gondolkodik. Ha időről vagy számokról van szó, hozzám fordul. 
– Akkor te saccold meg, drágám. De őszintén. 
Jill végigmérte Patty-t, nemcsak formás alakját, de a kezét, a nyakát és a szemét is – aztán levont öt évet, annak ellenére, hogy a vízfivérrel őszintének kell lenni. 
– Hmmm, harmincas, egy-két év ide vagy oda. 
Mrs. Paiwonski fölhorkant. 
– Ez is az Igaz Hit eredménye! Jill, kicsim, ötven felé járok. 
– Nem látszik rajtad! 
– A boldogságtól van, drágám. Az első gyerek után elhíztam. A hasam olyan lett, mintha még a hatodik hónapban lennék. Lógott a mellem – és nem varrattam föl. Magad is láthatod – persze a jó sebész nem hagy nagy vágást... de rajtam meglátszana: két képen is lyuk lenne. 
És akkor megláttam a fényt! Semmi torna, semmi diéta – és zabáltam, mint a disznó. A boldogság, drágáim. Tökéletes boldogság az Úrban az áldott Foster segítségével. 
– Elképesztő – mondta Jill. Patty néni valóban nem tornázott és nem diétázott soha, amíg együtt turnéztak, és Jill tudta, mit ér a torna a mellnél; ezek a tetoválások sosem láttak kést. 
Mike föltételezte, hogy Pat megtanulta olyanná gondolni a testét, amilyennek látni akarta, akár Fosternak tulajdonította ezt, akár nem. Tanítgatta erre Jillt is, de a lánynak előbb a marsnyelvi tudását kellett tökéletesítenie, hogy megértse. Nem kell sietni, a várakozás majd meghozza. Pat folytatta. 
– Látni akartam, mire képes a hit. Ám a valódi változás odabenn van. Boldogság. A kegyes Úr tudja, hogy nem kenyerem a beszéd, de megpróbálom elmondani nektek. Először azt kell megértenetek, hogy minden más úgynevezett egyház az ördög csapdája. A mi drága Jézusunk az igaz hitet hirdette, így mondotta Foster, így hiszem én. Ám a középkorban úgy kiforgatták és meghamisították a szavait, hogy Jézus rájuk sem ismerne. Ezért küldetett Foster, hogy hirdesse az Új Megvilágosodást, és ismét tisztázzon mindent. 
Patricia Paiwonski fölemelte az ujját, s egyszeriben szentséges méltóságba és misztikus jelképekbe öltözött papnőnek látszott. 
– Isten azt akarja, hogy boldogok legyünk. Megtöltötte a világot dolgokkal, hogy boldoggá tegyen minket. Vajon engedné-e Isten hogy a szőlőléből bor váljék, ha nem akarná, hogy igyunk és vigadjunk? Meghagyhatná szőlőlének is... vagy ecetté változtathatná, amelytől senki sem derül jó kedvre. Hát nem igaz? Persze nem úgy akarja, hogy seggrészegek legyünk, verjük a feleségünket, és elhanyagoljuk a gyerekeinket... A jó dolgokat azért adta nekünk, hogy éljünk velük, nem azért, hogy visszaéljünk. Ha kedved van egy pohárra vagy hatra, barátok között, akik látták a fényt, és ettől táncolni támad kedved és hálát adni az Úrnak a jóságáért – miért ne? Isten teremtette az alkoholt, és Isten teremtette a lábadat... Ő teremtette olyannak, hogy táncolhass, és boldog lehess! 
Szünetet tartott. 
– Tölts még egyet, kicsim. A prédikálástól szomjas lesz az ember – ne a gyömbérből, a jó rozspálinkából. És ez még nem minden. Ha Isten nem akarná, hogy a nőket megnézzék, csúffá teremtette volna őket, nem igaz? Isten nem csaló. Ő állította föl a játékszabályokat – de nem úgy, hogy a balekok ne nyerhessenek, mint valami útszéli csehóban. Senkit sem küld a pokolba csupán azért, mert veszít holmi hamis játékban. 
Rendben van! Isten azt akarja, hogy boldogok legyünk, és megmondta, hogyan: “Szeressétek egymást!” Szeress egy kígyót, ha a szegény jószágnak szeretetre van szüksége. Szeresd felebarátodat. És csak a sátán megrontóit vágd pofán, akik le akarnak téríteni a kijelölt ösvényről, pokolra akarnak juttatni. És “szereteten” nem a vénlányok nyámnyila érzelgését kell érteni, akik nem mernek fölnézni az imakönyvből, nehogy kitegyék magukat a hús kísértésének. Ha Isten gyűlölné a húst, vajon miért teremtett belőle oly sokat? 
Isten nem pipogya fráter. Ő teremtette a Grand Canyont és az égbolton száguldozó üstökösöket, a ciklonokat és a csődöröket és a földrengéseket – hát egy mindezeket mozgató Isten netán összecsinálhatja-e magát, mert egy kis csaj odahajol egy ürge fölé, és a pasi megpillantja a csöcsét? Ezt ti sem hiszitek, drágám, és én se! Amikor Isten azt mondta, szeressük egymást, nem szórakozott velünk: komolyan gondolta. Szeressük a pici csecsemőket, akiket pelenkázni kell és az erős, izzadságszagú férfiakat, hogy még több baba legyen, akiket szeretni lehet – és közben egyre csak szeressünk, mert olyan jó szeretni! 
Persze ez nem jelenti azt, hogy házaljunk vele, ahogyan egy üveg whisky sem jelenti azt, hogy verekedő-részegre kell innom magamat, és neki kell mennem egy zsernyáknak. Szeretetet nem lehet árulni, boldogságot nem lehet venni, egyiknek sincs ára... és ha azt hiszitek, van, máris nyitva az út a pokolba. De ha nyílt szívvel adtok, és fogadjátok azt, amiből Istennek végtelen készletei vannak, az ördög nem érhet hozzátok. Pénz? – Jillre pillantott. – Kicsim, megcsinálnád-e ezt a vízszertartást valakivel, mondjuk, egymillió dollárért? Legyen tízmillió, adómentesen. 
– Soha. (Michael, grokkolod ezt?) 
(– Majdnem teljességében, Jill. Várakozás van.) 
– Látod, drágám? Tudtam, hogy a vízben szeretet van. Ti igazságkeresők vagytok, igen közel a fényhez. De mivel ti ketten, a bennetek élő szeretettől hajtva “megosztottátok velem a vizet”, és “közelebb kerültünk egymáshoz”, ahogyan Michael mondja, nektek olyan dolgokat is elmondhatok, amelyeket közönséges igazságkeresőknek nem mondhatnék el... 

Foster tisztelendő, az önmaga által fölszentelt – vagy Isten által fölszentelt, attól függően, hogy melyik szakértőt idézzük – sokkal érzékenyebben érezte meg a kor szavát, mint ahogyan a képzett mutatványos megérzi a balekot. Az “Amerika” néven ismert kultúrának amióta világ a világ hasadt személyisége volt. A törvényei puritánok voltak – titkos viselkedése kicsapongó; nagyobb vallásai apollóiak voltak – vallási mozgalmai majdnem dionüszosziak. A huszadik században (földi keresztény korszak) sehol a Földön nem nyomták el ennyire a nemiséget – és sehol nem volt iránta ilyen mély érdeklődés. 
Fosternak két olyan vonása volt, amely közös volt a bolygó összes nagy vallási vezetőjénél: rendkívül vonzó személyisége volt, és nemi szempontból igen távol esett a földi normától. A Földön a nagy vallási vezetők mindig vagy teljesen szűziesek voltak, vagy éppen ellenkezőleg. Foster nem élt szűzies életet. 
Sem a feleségei meg a papnői – az Új Megvilágosodás értelmében az újjászületéshez szükségeltetett egy bizonyos szertartás, amely páratlanul alkalmas volt a közelkerülésre. 
A Terra történetében sok szekta használta ugyanezt a technikát – de Foster előtt Amerikában nagyobb méretekben senki. Fostert többször is kikergették egy-egy városból, amíg kifundálta a módszert, amely lehetővé tette hóbortos szektájának terjeszkedését. Lopott a szabadkőművességtől, a katolicizmustól, a kommunista párttól és másoktól csakúgy, ahogyan a korábbi szent könyvektől, amikor megírta az Új Megvilágosodást. A külső cukormáz olyannak mutatta, mintha visszatérés lenne a primitív kereszténységhez. Fölállított egy külső egyházat, amelynek bárki tagja lehetett. Aztán jött a középső egyház, amely a külvilág felé maga volt az “Új Megvilágosodás Egyháza”, a boldog megvallottaké, akik egyházi tizedet fizettek, élvezték az egyház egyre terjedő gazdasági kapcsolatait, és lubickoltak a végtelen boldogságban. A bűneik megbocsáttattak – és igen kevés dolog számított bűnnek, ameddig tisztességesen bántak a többi fosteritával, elítélték a bűnösöket, és boldogok maradtak. Az Új Megvilágosodás nem hirdette nyíltan a bujálkodást, ám a nemi erkölcsökről szólva meglehetősen misztikussá vált. 
A középső egyház szállította a rohamcsapatokat. Foster egy kora huszadik századi szektától vette át a módszert: ha egy közösség megpróbálta elnyomni a fosterita mozgalmat, annyi fosterita gyűlt oda, hogy sem a börtönök, sem a zsaruk nem bírták – a zsaruk törött bordákkal, a börtönök szétvert falakkal fizettek. 
Ha egy-egy ügyész ostoba módon vádat emelt, sosem sikerült megfelelően alátámasztania. Foster (miután megtanulta a gyakorlatban) gondoskodott róla, hogy a törvény betűjét mindig szigorúan betartsák; soha egyetlen fosteritát sem ítéltek el mint fosteritát semmiféle bíróságon. 
A nyílt egyházon belül létezett a legbelső egyház, a teljesen elkötelezettek kemény magja, innen kerültek ki a papok, a laikus vezetők, a kulcsok őrzői és a politika formálói. Ezek “újjászületettek” voltak, túl minden bűnön, akiknek az útja egyenesen a mennybe vezet, akik megünnepelhetik a titkos misztériumokat. 
Foster ezeket nagy gonddal válogatta meg, személyesen, amíg az egyház nem nőtt túlságosan nagyra. Foster magához hasonló férfiakat és papnő-feleségeihez hasonló nőket keresett, akik dinamikusak, tökéletesen hívők, nyakasok és szabadok (de legalábbis megszabadíthatók a bűntudat meg a bizonytalanság teljes kiűzése után a féltékenységtől a legemberibb értelmében) – ráadásul egytől egyig potenciális szatírok és nimfák, minthogy a legbelső egyház azonos volt a diónüszoszi kultusszal, amely hiányzott Amerikában, és amelyre oly hatalmas potenciális piac kínálkozott. 
Foster igen óvatos volt – ha a jelölt házas volt, be kellett szipkázni mindkét házastársat. A nem házas jelöltnek nemileg vonzónak és agresszívnak kellett lennie – és belesulykolta a papjaiba, hogy a hímek számának lehetőleg meg kell haladnia a nőstényekét. Sehol nem maradt följegyzés arról, hogy Foster korábbi szektákat tanulmányozott volna, de tudta vagy érezte, hogy a korábbi szekták azért vallottak sorra kudarcot, mert a papok bírvágyó kéjsóvársága féltékenységhez vezetett. Foster sosem követte el ezt a hibát; egyetlen nőt sem tartott meg csak magának, még a feleségeit sem. 
A belső magot sem próbálta túlságosan mohón növelni; a középső egyház éppen eleget nyújtott, hogy kielégítse a tömegek szerényebb szükségleteit. Ha egy-egy csoport két “mennyei házasságra” alkalmas párt produkált, Foster elégedett volt. Ha egyet sem, hagyta fejlődni a magokat, s odaküldött egy-egy beavatott papot meg papnőt, hogy segítsen. 
Ha tehette, a jelölteket maga próbálta ki egy papnővel. Minthogy az ilyen pár már “meg volt váltva” a középső templom szempontjából, nem sokat kockáztatott – a nővel semmit, a férfit pedig mindig fölmérte, mielőtt hozzá engedte a papnőt. 
A megváltása előtt Patricia Paiwonski ifjú volt, házas, és “nagyon boldog”. Egy gyermeke volt, csodálta jóval idősebb urát, George Paiwonskit, és fölnézett rá. George Paiwonski nagylelkű és szerető szívű ember volt, egyetlen gyengeséggel – csakhogy ettől az egyetlen gyengeségtől néha estére olyan részeg lett, hogy nemigen tudta kimutatni a szeretetét. Patty szerencsés asszonynak tarthatta magát – igaz, George néha bensőséges viszonyba került egy-egy nőnemű klienssel... kora reggel néha egészen bensőségesbe... no és a tetoválás magányt követelt, kivált ha hölgyekről volt szó. Patty toleráns volt. Néha-néha randizott egy-egy hímnemű klienssel, kivált azután, hogy George egyre gyakrabban nézett a pohár fenekére. 
De valami hiányzott az életéből, még azután is, hogy egy hálás kliens egy kígyót ajándékozott neki – a férfi elutazott, és nem tudta a jószágot magával vinni. Patty szerette az állatokat, a kígyóktól sem irtózott. A jószágot beköltöztette a kirakatukba, és George csinált hozzá egy gyönyörű, négy színű képet: “Ne lépjetek rám!” A rajznak sikere volt. 
Patty további kígyókat szerzett be, amelyek remekül éltek. De Patty apja ír katolikus, anyja ír protestáns volt, a szülei közt dúló fegyveres viszály a lányt vallás nélkül hagyta. 
Foster hozta el nekik a fényt, együtt tértek meg. Amikor félév múlva Foster visszatért, a házaspár olyannyira elkötelezett volt már, hogy fölkeltették a személyes érdeklődését. 
– Egy csöpp bajom sem volt attól kezdve, hogy George meglátta a fényt – mesélte Pat Mike-nak és Jillnek. – Továbbra is ivott... de csak a templomban, és nem sokat. Amikor szent vezetőnk visszatért, George hozzálátott a nagy műhöz. Természetesen meg akartuk mutatni Fosternak... – Mrs. Paiwonski habozott. – Gyerekek, ezt nem kellene elmondanom. 
– Akkor ne tedd – mondta komolyan Jill. – Patty, drágám, nem akarjuk, hogy bármikor bármit tegyél, ami zavar. A vízfivérségnek könnyűnek kell lennie. 
– Hm... de akarom! De ne feledjétek, hogy ez egyházi dolog, tehát nem szabad elmondanotok senkinek... ahogyan én sem beszélek rólatok. 
Mike bólintott. 
– Itt a Földön “vízfivérségnek” hívjuk. A Marson nincs gond... de itt grokkolom, hogy néha van. A “vízfivérséget” nem ismételjük meg. 
– Már... grokkolom. Fura szó, de kezdem megtanulni. Szóval ez is amolyan “vízfivér” dolog, drágáim. Tudjátok-e, hogy az összes fosterita tetoválva van? Az egyház igazi tagjai, akik mindörökre elnyerték a megváltást – mint én? Jaj, nem tetőtől talpig, de... látjátok ezt? Pontosan a szívem fölött? Ez Foster szent csókja. George úgy csinálta meg, hogy a kép részének látsszon... és senki ne sejtse. De ez az ő csókja – és Foster maga tette ide! – Hihetetlenül boldognak látszott. 
Megvizsgálták. 
– Ez valóban egy csók nyoma – csodálkozott Jill –, mintha valaki rúzsos szájjal csókolt volna meg. Azt hittem, a napnyugta része. 
– Igen, George úgy csinálta meg. Mert az ember nem mutatja meg Foster csókját olyannak, aki nem viseli Foster csókját. Eddig én sem tettem. De – folytatta – egyszer ti is viselni fogjátok, mindketten, és akkor én akarom rátok tetoválni. 
– Nem értem, Patty – mondta Jill. – Hogy tudna megcsókolni minket? Hiszen... fönn van a Mennyben. 
– Igen, drágám, ott van. Hadd magyarázom meg. Bármely pap vagy papnő tud Foster-csókot adni. Ez azt jelenti, hogy Isten a szívedben van, Isten a részed... mindörökké. 
Mike hirtelen fölkapta a fejét. 
– Te vagy Isten! 
– Tessék, Michael? Hát... sosem hallottam még így megfogalmazva. De kifejezi... Isten benned van, a részed, veled van, és az ördög nem érhet el. 
– Igen – helyeselt Mike. – Te grokkolod Istent. – És arra gondolt boldogan, hogy ez sokkal jobban kifejezi a dolgot, mint ahogyan neki sikerült eddig megfogalmaznia... mert csupán Jill kezdte megtanulni, marsnyelven. Ami elkerülhetetlen volt. 
– Ez a lényeg, Michael. Isten... grokkol téged – és te Szent Szerelemben Örök Frigyre lépsz az Ő Egyházával. A pap vagy a papnő megcsókol, és a jelet rád tetoválják, hogy ezt örökre mutassa. Nem kell ekkorának lennie – az enyém pontosan akkora és olyan alakú, mint Foster szent ajka –, és elhelyezhető bárhová, hogy ne láthassa bűnös szem. Bárhol, ahol nem észrevehető. És aztán megmutatod, ha az örökre megváltottak boldogság-összejövetelén veszel részt. 
– Hallottam ezekről az összejövetelekről – jegyezte meg Jill –, de sosem tudtam, hogy pontosan micsodák. 
– Nos – felelte precízen Mrs. Paiwonski –, a boldogság-összejövetelek között nagy a különbség. A közönséges hívők számára, akik meg vannak váltva, de visszaeshetnek, nagy bulit rendeznek, ahol csak annyit imádkoznak, amennyi szívből jön, és sok a móka, amelytől jó a buli. Talán van némi igazi szeretet is, de nagyon kell vigyázni, hogy kivel és hogyan, nehogy a viszály magjává légy a fivérek között. Az egyház nagyon szigorúan veszi, hogy mindent a maga helyén. 
Ám az örökre megváltottak boldogság-összejövetelén... nos, ott nem kell óvatosnak lenned, mert ott senki nem képes vétkezni... örökre letudta. Ha eszméletlenre akarod inni magad, oké, ez Isten akarata, másként te sem akarnád. Ha le akarsz térdelni imádkozni, ha fennhangon kívánsz dalolni, ha le akarod tépni magadról a ruhát, és táncolni vágyol, mindez Isten akarata. Ott nem lehet senki, aki ezekben bármi rosszat látna. 
– Jó kis buli lehet – állapította meg Jill. 
– Jaj, az, mindig az! És mennyei öröm tölt el. Ha reggel az egyik örökre megváltott testvéred karjában ébredsz, hát azért van, mert Isten így akarta, hogy mind mennyeien boldogok legyetek. Mindegyikükön ott van Foster csókja, mind a tieid. – A homlokát ráncolta. – Olyan ez kissé, mint a vízszertartás. Értitek? 
– Grokkolom – helyeselt Mike. 
(– Mike????) 
(– Vár Jill. Vár a teljességre.) 
– De ne higgyétek, hogy pusztán egy tetoválás segítségével bárki bejuthat a legbelső egyház boldogság-összejöveteleire. Bármelyik arra járó fivér vagy nővér... Itt vagyok például én. Mihelyt megtudom, merre utazik a vidámpark, írok az ottani templomoknak, és elküldöm az ujjlenyomatomat, hogy összevessék az örökre megváltottak listájával, amelyet a Foster arkangyal templomban, őriznek. Aztán megadom nekik a postafiókom címét, így ha vasárnap elmegyek a templomba – és egyetlen boldogság-összejövetelt sem hagyok ki, akkor sem, ha Timnek műsort kell változtatnia –, azonosítani tudnak. Örülnek, ha látnak. Plusz attrakció vagyok a magam egyedülálló szentképeivel – gyakran töltöm azzal az estét, hogy hagyom, hogy az emberek nézzenek... és élvezem minden pillanatát. Néha a pap megkéri, hogy vigyem el Mézeskalácsot is, adjam elő Évát a Kígyóval – ehhez persze testfestést használok. Valamelyik fivér játssza Ádámot, kiűzetünk az édenkertből, és a pap elmagyarázza a dolog igazi jelentését, nem a torz hazugságokat – és a végén visszanyerjük áldott ártatlanságunkat, és kezdődhet a buli. Öröm! 
Majd hozzátette. 
– De mindenkit a Foster-csókom izgat a legjobban... mert amióta húsz évvel ezelőtt visszament a Mennybe, nem sok Foster-csók akad amelyet nem meghatalmazott adott át... nálam ezt is a templom igazolta írásban. És mesélek róla. Huh... 
Mrs. Paiwonski habozott, aztán elmesélte, aprólékos részletességgel... és Jill csak azon csodálkozott, hogy még mindig nem pirult el. Aztán grokkolta, hogy Mike és Patty egyformák – Isten ártatlanjai, akik képtelenek bűnt elkövetni, bármit tegyenek is. Tiszta szívből kívánta Patty kedvéért, hogy legyen Foster igazi próféta, aki megváltotta az asszonyt az örök boldogságra. 
De éppen Foster! Isten szent sebeire, micsoda paródia! 
Hirtelen, lényegesen jobban kifejlődött emlékezete segítségével Jill ismét az üvegfalú szobrában volt, és Foster halott szemébe nézett. De Foster élőnek látszott... és Jill borzongást érzett az ágyékában, és eltűnődött, hogy vajon ő mit tett volna, ha Foster neki kínálja föl szent csókját – és szent önmagát. 
Az emléket kirekesztette a tudatából, ám Mike még fölfigyelt rá. Jill érezte, amint a fiú mindentudó ártatlansággal mosolyog. Fölállt. 
– Patty, drágám, mikor kell a cirkuszban lenned? 
– Jó ég! Már ott kéne lennem! 
– Miért? A műsor csak fél tízkor kezdődik. 
– Hát... Hiányzom Mézeskalácsnak. Féltékeny, ha sokáig elmaradok. 
– Nem mondhatnád neki azt, hogy ez boldogság-összejövetel? 
– Huh... – Az idősebb nő megölelte Jillt. – Ez az! Valóban az! 
– Helyes. Megyek lefeküdni – Jill habozott. – Mikor kell kelned? 
– Nézd, ha nyolcra visszamegyek, Sam még le tudja bontani a sátramat, és gondoskodhatom róla, hogy a kicsikéimet biztonságosan rakják kocsira. 
– Reggelire? 
– Majd a vonaton. Csak egy kávét ébredéskor. 
– Majd főzök. Ti csak maradjatok fönn, ameddig akartok. Nem fogok reggel elaludni – ha te elaludnál. Mike sosem alszik. 
– Egyáltalán nem? 
– Soha. Összegömbölyödik, és gondolkodik egy kicsit, de sosem alszik. 
Mrs. Paiwonski ünnepélyesen bólintott. 
– Újabb jel. Én tudom... és egy napon te is tudni fogod, Michael. Megérzed az elhivatásodat. 
– Lehet – hagyta rá Jill. – Mike, álmos vagyok. Tégy ágyba, jó? – Jill fölemelkedett, belebegett a hálószobába, a takaró maga alá fogadta, és Jill elaludt. 
Reggel hétkor ébredt, kibújt az ágyból, bedugta a fejét a másik szobába. Lámpa nem égett, a zsalu csukva, de nem aludtak. Jill hallotta, hogy Mike lágyan, de határozottan kijelenti! 
– Te vagy Isten. 
– Te vagy Isten – suttogta Patricia megrészgülten. 
– Igen. Jill az Isten. 
– Jill... Isten. Igen, Michael. 
– És te Isten vagy. 
– Te vagy Isten! Most, Michael, most! 
Jill némán elosont, fogat mosott. Tudatta Mike-kal, hogy ébren van, és megértette, hogy Mike tudja. Amikor visszament a nappaliba, beáradt a napfény. 
– Jó reggelt, drágáim! – Megcsókolta őket. 
– Te vagy Isten! – mondta egyszerűen Patty. 
– Igen, Patty. És Isten te vagy. Isten mindannyiunk. – Megnézte Patty-t az éles, reggeli fényben, és megállapította, hogy nem látszik fáradtnak. Nos, ezt ismerte – amikor Mike azt akarta, hogy egész éjjel ébren maradjon, Jillnek ez sosem okozott gondot. Gyanította, hogy az előző esti álmossága Mike ötlete volt... és gondolatban hallotta Mike igenlését. 
– Hozom a kávét, drágáim. És van egy kis narancslém is. 
Könnyű reggelit ettek, eltelve boldogsággal. Jill látta, hogy Patty töri a fejét. 
– Mi az, drágám? 
– Nézzétek, gyerekeim, nem szívesen beszélek erről... de miből fogtok megélni? Patty néninek van némi megtakarított pénze, és arra gondoltam... 
Jill nevetett. 
– Jaj, drágám, nem illene nevetnem. De a marsbeli ember gazdag. Hát nem tudod? 
Mrs. Paiwonski elképedt. 
– Nyilván tudtam. De az ember nem hiszi el mindazt, ami a hírekben áll. 
– Patty, csodálatos vagy. Higgy nekem, most, hogy vízfivérek vagyunk, nem haboznánk – a “fészek megosztása” nem pusztán költészet. De a helyzet fordított. Ha neked lenne szükséged valaha is pénzre, csak szólj. Bármilyen összegről legyen szó. Bármikor, írj nekünk, nem, inkább televifonálj, nekem. Mike-nak fogalma sincs a pénzről. Tudod, drágám, most is van pár százezer a nevemen. Kell? 
Mrs. Paiwonski meghökkent. 
– Isten mentsen! Nincs szükségem pénzre. 
Jill vállat vont. 
– Ha lesz, csak visíts. Ha szeretnél egy jachtot – Mike örömmel ajándékozna neked egy jachtot. 
– Meghiszem azt, Pat. Sosem láttam még jachtot. 
Mrs. Paiwonski a fejét rázta. 
– Ne szédítsetek, drágáim – csupán egy dologra van szükségem kettőtöktől: szeretetre... 
– Azt megkapod – mondta Jill. 
– Én nem grokkolom a “szeretetet” – mondta Mike. – De Jill mindig helyesen beszél. Ha nekünk van olyanunk, a tiéd. 
– ...meg hogy tudjam: meg vagytok váltva. De ezért már nem aggódom. Mike beszélt nekem a várakozásról meg arról, hogy mire való a várakozás. Érted, Jill? 
– Grokkolom. Én már semmilyen ügyben nem vagyok türelmetlen. 
– De van valamim számotokra. – A tetovált hölgy kinyitotta a táskáját, és egy könyvet vett elő. – Drágaságaim... ez az Új Megvilágosodásnak az a példánya, amelyet az áldott Foster adott nekem... azon az éjszakán, amikor rám sütötte a csókját. Azt akarom, hogy a tiétek legyen. 
Jillnek könnyes lett a szeme. 
– No de Patty néni... Patty, fivérünk! Ezt nem fogadhatjuk el. Majd veszünk egyet. 
– Nem. Ez... ez az a “víz”, amelyet én osztok meg veletek. Hogy közelebb kerüljünk. 
– Ó... – ugrott föl Jill. – Megosztjuk veled. Immár a miénk... mindnyájunké. – Megcsókolta az asszonyt. Mike megérintette a lány vállát. 
– Önző öcskös. Én jövök. 
– Mindig önző leszek, így. 
A marsbeli ember először szájon csókolta új fivérét, aztán megcsókolta ott, ahol Foster csókja volt. Eltöprengett, földi idő szerint röviden, kiválasztotta a megfelelő pontot a túloldalon, ahol beleillett George képébe – és megcsókolta ott is, miközben széthúzott időben, igen aprólékosan gondolkodott. Grokkolni kellett a hajszálereket... 
A másik kettő csak azt tapasztalta, hogy egy futó pillanatra odenyomta az ajkát. Ám Jill megsejtett valamit Mike erőfeszítéséből. 
– Patty! Nézd! 
Mrs. Paiwonski lepillantott. A testén vérvörösen ott fénylett Mike két ajkának a nyoma. Már majdnem elájult, de megmutatta megingathatatlan hitét. 
– Igen. Igen! Michael... 
A tetovált hölgy hamarosan jelentéktelen háziasszonnyá változott, magas nyakú, hosszú ujjú ruhában, kesztyűben. 
– Nem fogok sírni – mondta józanul –, és az örökkévalóságban nincs búcsúzás. Várni fogok. 
Megcsókolta őket, és elment, vissza se nézett. 

XXVIII.

–	ISTENKÁROMLÁS! 
Foster fölpillantott. 
– Bánt valami, öcsi? – Ezt a melléképületet rohammunkában húzták föl, és Izék kerültek be – általában szinte láthatatlan kis ördögök... ártalmatlanok, de a marásuk viszkető nyomot hagyott az egón. 
– Huh... ezt látnod kell, hogy elhidd – itt lesz, egy kicsit visszatekerem az omnisciót. 
– Csodálkozni fogsz, hogy mi mindent vagyok képes elhinni. Mindazonáltal Digby főnöke odafordította figyelme egy részét. Három ideiglenes – emberi lények, ezt látta, egy férfi és két nő – elmélkedett az örökkévalón. Nincs ebben semmi különös. – És? 
– Hallottad, mit mondott ez a nő! Még hogy Mihály arkangyal! 
– Mi van vele? 
– Mi van vele? Az Isten szerelmére! 
– Nagyon is lehetséges. 
Digby glóriája reszketett. 
– Foster, nem nézted meg jól! Arra a túlkoros fiatalkorú bűnözőre mondta, aki eltett láb alól. Nézd meg még egyszer. 
Foster fölnagyította a képet, megállapította, hogy a próbaidős angyal igazat mondott – és észrevett még valamit, és angyalian mosolygott. 
– Honnan tudod, hogy nem az, öcsi? 
– Mi? 
– Mostanában nem láttam Mike-ot a klubban, az Ezerévenkénti Szolipszista Versenyről törölték a nevét – ez pedig Jel lehet, hogy önálló munkára küldték. Mike a leglelkesebb szolipszista a szektorban. 
– Ötletnek is illetlen! 
– Csodálkoznál, hogy a Főnök legjobb ötleteit hány helyen találták illetlennek – pontosabban te nem is csodálkoznál, tekintettel a helyszíni munkádra. De az “illetlen” értelmetlen fogalom, nincs teológiai tartalma. “A tisztának minden dolgok tiszták.” 
– De... 
– Még mindig tanúságot teszek, öcsi. Túl azon a tényen, hogy Michael testvérünk szemlátomást távol van ebben a mikro-pillanatban – nem tartom számon, hol jár, nem azonos őrzőlistán szerepelünk –, az a tetovált hölgy, aki ezt a szónoki kijelentést tette, aligha téveszthető össze mással; és ő maga fölöttébb szentséges kis ideiglenes. 
– Ki mondja ezt? 
– Én. Én tudom. – Foster ismét angyali-édesen mosolygott. Drága kis Patricia! Kezd kissé rágóssá válni, de földi értelemben még mindig kívánatos – és olyan belső fénnyel ragyog, hogy szinte átlátszó, mint az üvegablak. Ideiglenes büszkeség nélkül vette észre, hogy amióta utoljára Patriciára nézett, George bevégezte rajta a nagy művet – és a kép, amelyen őt a Mennybe hívják, nem volt rossz, csöppet sem volt rossz, magasabb értelemben véve. Meg kell keresnie George-ot, meg kell őt dicsérni, és megmondani, hogy látta Patriciát – hmm, hol van George? Alkotó művész a mindenség tervezőrészlegében, közvetlenül az Építész keze alatt, így emlékezett – de mindegy, a nagy nyilvántartóból egy másodperc töredéke alatt megtudhatja. 
Micsoda zamatos kis csibe volt ez a Patricia, és micsoda szent őrület élt benne! Ha csak egy picit több lett volna benne a magabiztosság, és egy picit kevesebb az alázat, papnőt csinálhatott volna belőle. Ám a Patricia-féléknek a maguk természete szerint kell elfogadniuk Istent, így nem léphetik át a saját árnyékukat... Foster fontolóra vette, visszapörgesse-e magának Patricia sorsát, de angyali fegyelemmel lemondott erről; munka várt rá... 
– Hagyd az omnisciót, öcsi. Szavam lenne veled. – Digby tehát várt. Foster a glóriáját vakarta, bosszantó szokása volt ez meditálás közben. – Öcsi, nem viselkedsz valami angyalian. 
– Sajnálom. 
– A sajnálkozás nem az örökkévalóságba való. De az az Igazság, hogy túlságosan izgat az a fiatalember, aki vagy a mi Michael testvérünk, vagy nem. Várj... Először is, nem a te dolgod megítélni az eszközt, amely elszólít a legelőről. Másodszor nem is ő bosszant – alig ismerted –, hanem a kis barna titkárnőd, aki volt Kiérdemelte a Csókomat már meglehetősen sok ideiglenes idővel a te elhívásod előtt. Nem igaz? 
– Még mindig vizsgáztattam. 
– Akkor nyilván angyalian boldog leszel, ha megtudod, hogy Bishop főpüspök úr, miután ő is alaposan levizsgáztatta – ó, igen alaposan, mondtam én neked, hogy föl fog nőni a feladathoz –, a Csókra érdemesítette, s a kislány most élvezheti a kiérdemelt nagyobb boldogságot. Hmmm, a Pásztornak örömét kell lelnie a munkájában... de ha előléptetik, annak is örülnie kell. Nos, éppen most üresedett meg egy hely egy próbaidős Őrangyal számára egy új szektorban – az állás persze a névleges rangod alatti, de kiváló angyali gyakorlási lehetőség. Ezen a bolygón – nos, az ember bolygóként gondol rá, meglátod – nem kétneműség, hanem háromneműség uralkodik, és a Legmagasabb Forrásból tudom, hogy még Don Juannak sem sikerült földi értelemben vett érdeklődést mutatni a három nem egyike iránt sem... ez nem vélemény; kikölcsönözték nekünk tesztelésre. Zokogva könyörgött, hogy visszatérhessen a magányos pokolba, amelyet önmagának teremtett. 
– A világ végére küldtök, hogy ne léphessek közbe? 
– Ugyan-ugyan! Hiszen nem tudsz közbelépni – ez az egyetlen Lehetetlenség tesz lehetségessé minden mást; ezt próbálom neked magyarázni, amióta megérkeztél. De ne izgulj; mindörökké szabad próbálkoznod. A kiküldetésed időhurokkal történik, úgy hogy itt és most lehetsz ideiglenes idő vesztesége nélkül. Most röpülj, és láss munkához. Dolgom van, – Foster visszatért félbehagyott munkájához. Ó, igen, az a szegény lélek, akit ideiglenesen “Alice Douglasnak” neveztek – ösztökének lenni nehéz feladat, de fáradhatatlanul dolgozott. Ám a munkája bevégeztetett, és most ideje kipihennie az elkerülhetetlen harci fáradtságot... persze vagdalkozni fog, ordibálni, és ektoplazmát köpni minden nyílásán. 
Jaj, ördögűzésre lesz szüksége a munka bevégzése után! De sajnos szinte minden munka ilyen nehéz, nem is lehet más. És “Alice Douglas” tökéletesen megbízható helyszíni munkatárs volt; megcsinált minden plusz munkát is, ha lényegében szűzies volt – akár máglyára küldték, akár kolostorba, mindig hozta a formáját. Nem mintha Foster oda lett volna a szüzekért, de szakmai szempontból becsülte a jó munkát. Foster még egy végső pillantást vetett Mrs. Paiwonskira. No, ő volt az a munkatárs, akit valóban értékelni tudott. Édes kis Patricia! Micsoda áldott, buja bőség... 

XXIX.

AMIKOR AZ AJTÓ becsukódott Patricia mögött, Jill megkérdezte: 
– Hogyan tovább, Mike? 
– Elmegyünk. Jill, te olvastál némi abnormális pszichológiát. 
– Igen. De nem annyit, mint te. 
– Ismered a tetoválás szimbolizmusát? Meg a kígyókét? 
– Természetesen. Rögtön tudtam Patty-ről, amint megismertem. Reméltem, hogy te is rájössz. 
– Nem sikerült, amíg nem lettünk vízfivérek. A szex hasznos jó dolog – de csak akkor, ha osztozás és közelkerülés. Grokkolom, hogy ha közelkerülés nélkül csináltam volna – nos, nem tudom. 
– Én grokkolom, hogy nem lettél volna képes rá, Mike. Ez az egyik oka – a sok közül –, hogy szeretlek. 
– Még mindig nem grokkolom a “szeretetet”. Jill, én nem grokkolom az “embereket”. De nem akartam, hogy Pat elmenjen. 
– Állítsd meg. Tartsd itt velünk. 
(– Várakozás van, Jill.) 
(– Tudom.) 
– Kétlem, hogy mindent meg tudnánk neki. Adni, amire szüksége van – tette hozzá Mike. – Állandóan önmagát akarja adni, mindenkinek. A boldogság-összejövetelek meg a kígyók meg a balekok nem elegendők Patnek. Oltáron szeretné fölkínálni magát a világon mindenkinek, mindig – hogy boldoggá tegyen mindenkit. Ez az Új Megvilágosodás... úgy grokkolom, hogy más embereknek ez más. De Patnek ez. 
– Igen, Mike. Édes Mike. 
– Ideje menni. Válassz egy ruhát, és fogd a táskád. Eltűntetem a szemetet. 
Jill vágyakozva arra gondolt, hogy szeretne magával vinni néhány dolgot. Mike mindig úgy utazott, hogy nem volt nála más, mint a testét fedő ruha – és szemlátomást úgy grokkolta, hogy Jill is így szeret utazni. 
– Azt a szép, kék ruhát kérem. 
A ruha előlebegett, megállt Jill fölött, amikor a lány fölemelte a karját, a ruha rákúszott, a cipzár összecsukódott. Cipő sétált Jill elé, a lány belelépett. 
– Készen vagyok. 
Mike megérezte Jill gondolatának az ízét, de a tartalmát nem; túlságosan idegen volt a marsbeli gondolkodástól. 
– Jill? Szeretnél maradni és házasodni? 
Jill elgondolkodott. 
– Vasárnap van, ma nincs hivatal. 
– Akkor holnap. Grokkolom, hogy szeretnéd. 
– Nem, Mike. 
– Miért nem, Jill? 
– Úgysem kerülhetnénk már közelebb egymáshoz, így is megosztjuk a vizet. Ez angolul is, marsnyelven is igaz. 
– Igen. 
– És még valami, angolul. Nem szeretném, ha Dorcas és Anne és Miriam – és Patty – azt hinnék, hogy ki akarom rekeszteni őket. 
– Jill, egyikük sem hinné. 
– Nem kockáztatom meg, mert nincs rá szükségem. Mert feleségül vettél egy kórházi szobában réges régen. – Habozott. – De lenne valami, amit megtehetnél nekem. 
– Micsoda, Jill? 
– Nos, becézhetnél! Mint én téged! 
– Igen, Jill. Hogyan becézzelek? 
– Ó! – Gyorsan megcsókolta Mike-ot. – Mike, te vagy a legédesebb, legimádnivalóbb ember, akivel valaha találkoztam – és te vagy két bolygó legdühítőbb teremtménye! Mindegy. Csak szólíts néha “kis fivérnek”... attól megremegek belülről. 
– Igen, kis fivér... 
– Istenem! Tűnjünk innen – mielőtt visszarángatlak az ágyba. Lent találkozunk, kifizetem a számlát. – És gyorsan kiment. 
Fölszálltak az első bármerre induló Greyhoundra. Egy hét múlva otthon voltak, osztoztak a vizén néhány napig, majd búcsú nélkül távoztak – a búcsúzás olyan emberi szokás volt, amelynek Mike ellenállt, csak idegenekkel gyakorolta. 
Egy kis időre megálltak Vegasban, egy szállodában a Stripen. Mike kipróbálta a játékot, Jill táncosnőként ütötte el az idejét. Nem tudott se énekelni, se táncolni; de ott parádézott egy hihetetlen cilinderben, egy mosolyban meg egy kis flitterben a nyugat Babilonjában. Jill szívesebben dolgozott, ha Mike-nak dolga akadt, és Mike valahogyan mindig megszerezte neki a megfelelő munkát. Minthogy a kaszinók sosem zártak be, Mike-nak szinte állandóan volt dolga. 
Mike vigyázott, hogy ne nyerjen sokat, betartotta a Jill szabta határokat. Miután az összes kaszinótól nyert pár ezret, visszajuttatta, sosem vált belőle híres nyerő. Aztán krupié lett, és zavartalanul engedte gurulni a golyót, és tanulmányozta az embereket, mert grokkolni akarta, miért játszanak. A játékszenvedélyben valami mélyen szexuális késztetést grokkolt – de helytelenséget is. 
Jill megállapította, hogy a pazar étterem-színházban, ahol föllépett, a nézők csupán balekok voltak, éppen ezért nem számítottak. De legnagyobb meglepetésére tapasztalta, hogy aktívan élvezi, hogy mutogathatja magát előttük. Egyre növekvő marsbeli őszinteséggel vizsgálta ezt az érzést. Mindig élvezte, hogy ha csodálattal néztek rá olyan férfiak, akiket legalább annyira vonzónak talált, hogy elviselte volna az érintésüket – bosszantotta, hogy testének látványa semmit sem jelent Mike-nak, bár a fiú olyan becsben tartotta a testét, hogy nő többről nem is álmodhatott... ...ha nem volt nagyon elfoglalt. De még akkor is adakozó volt. Engedte, hogy Jill visszahívja a transzból, szó nélkül sebességbe kapcsolt, és mosolyogva, mohón, gyöngéden szerette. De sosem csodálta – ez is azok közé a furcsaságai közé tartozott, mint amilyen az volt, hogy nem tudott nevetni. Jill úgy látta új, show-girl szerepében, hogy azért élvezi, ha az idegenek megcsodálják, mert ez az az egy, amit Mike nem tud megadni neki. Tökéletesedő őszintesége azonban hamarosan elmosta ezt az elméletet. A közönség férfi tagjai jobbára öregebbek, kövérebbek és kopaszabbak voltak, semhogy Jill vonzónak találta volna őket. – Jill mindig megvetette a “vén kéjenceket” – bár nem az öregembereket, emlékeztette magát; Jubal megbámulhatta, akár disznó szavakat is használhatott, mégsem volt vele soha olyan érzése, hogy el akarná kapni, meg akarná erőszakolni. 
És most rájött, hogy ezektől a “vén kéjencektől” nincs rossz érzése. Ha magán érezte csodáló vagy egyenesen kéjvágyó tekintetüket – és magán érezte, azonosítani tudta a tekintetek forrását –, nem érzett undort; melegséget, önelégültséget érzett. 
“Exhibicionizmus”, ez volt a megfelelő szó – pedig Jill mindig megvetette ezt a gyöngeséget. De most, hogy fölszínre került a saját exhibicionizmusa, és megvizsgálta, arra jött rá, hogy az önimádatnak ez a formája vagy normális, vagy ő nem az. Ugyanakkor nem érezte magát abnormálisnak, inkább egészségesebbnek, mint valaha. Mindig pompás egészségnek örvendett – ápolónőknél ez szinte kötelező –, de immár időtlen idők óta nem volt náthás, nem fájt a gyomra, még egy hasgörcse sem volt. 
Oké, ha tehát az egészséges nő szereti, ha megbámulják, akkor ahogyan az éjszaka következik a nappalból, úgy következik amabból hogy az egészséges férfi meg szeret bámulni, másként az egésznek semmi értelme! És ekkor – intellektuálisan – végre megértette Duke-ot meg a képeit. 
Megbeszélte a dolgot Mike-kal – csakhogy Mike nem értette, hogy Jillt miért zavarta valaha is, ha megbámulták. Azt megértette, hogy nem akarta, hogy megérintsék; Mike kerülte a kézfogást, azt akarta, hogy csak a vízfivérei érintsék. (Jill nem tudta, meddig megy ez nála; elmagyarázta a fiúnak a homoszexualitást – miután Mike olvasott róla, és nem tudta grokkolni – és szabályokat írt elő számára, hogy elkerülje az esetleges kísérleteket; Jill tudta, hogy amilyen szép Mike, bizonyára lesznek ilyenek. Mike követte a lány tanácsát, és férfiasabbá tette az arcát az eredeti, kétnemű szépsége helyett. Ám Jill abban már nem volt biztos, hogy Mike elutasítaná mondjuk Duke közeledését – szerencsére azonban Mike hímnemű vízfivérei nagyon is férfias férfiak voltak, ahogyan a nők nagyon nőies nők. Jill azt is gyanította, hogy a boldogtalan kétlakikban Mike úgyis valami “helytelenséget” érez, nekik sosem ajánlott vizet.) 
Mike azt sem értette, hogy Jillnek most meg miért tetszik, ha megnézik. Egyetlen egyszer volt a magatartásuk szinte egyforma, amikor eljöttek az utazó vidámparktól, és Jill közönyössé vált a férfiak pillantása iránt. Most látta, hogy a jelenlegi önismerete akkoriban volt születőben; nem igazán volt közönyös a férfiak tekintetével szemben. Miközben alkalmazkodni próbált a marsbeli emberhez, lerázta a maga kulturális beidegződéseinek egy részét, a finomkodásnak azt a fokát, amelyet egy ápolónő a maga nem éppen finomkodó hivatása mellett is megőrizhet. 
Csakhogy Jill nem tudta, hogy egyáltalán van benne finomkodás, amíg le nem vetkőzte. Most végre bevallhatta magának, hogy van benne valami olyan boldogan szégyentelen, mint a tüzelő nőstény macska. 
Ezt megpróbálta elmagyarázni Mike-nak, hozzátéve elméletét az önimádat és a kukkolás kiegészítő funkcióiról. 
– Az az igazság, Mike, hogy élvezem, ha a férfiak megbámulnak. Sok férfi, és szinte mindegy, milyenek. Most már grokkolom, miért szereti Duke a női képeket, és minél szexibb, annál jobb. Ez nem azt jelenti, hogy le akar feküdni velük, hogy Duke fényképekkel kívánna ágyba bújni. De amikor megnéznek, és azt mondják kívánatos vagyok, meleg bizsergést érzek a hasamban. – A homlokát ráncolta. 
– Kellene csinálni rólam egy nagyon csintalan képet, amelyet elküldenek Duke-nak... és megírnám, hogy nem grokkoltam azt, amit gyengeségnek hittem benne. Mert ha gyöngeség, bennem is megvan, női változatban. Ha gyöngeség – mert úgy grokkolom, nem az. 
– Rendben van. Kerítünk egy fényképészt. 
– Inkább bocsánatot kérek – rázta a fejét Jill. – Nem akarok ilyen képet küldeni. Duke sosem próbálkozott nálam – nem akarom, hogy ötletei támadjanak. 
– Jill, nem akarnád Duke-ot? 
Jill a “vízfivér” szó visszhangját hallotta a fejében. 
– Hmmm... sosem gondoltam rá. Azt hiszem, eddig “hűséges” voltam hozzád. De úgy grokkolom, helyesen beszélsz. Nem utasítanám el Duke-ot – és még élvezném is! Ehhez mit szólsz, drágám? 
– Jó dolgot grokkolok – mondta komolyan Mike. 
– Hmmm... én lovagias marslakóm! Vannak helyzetek, amikor mi, ember-asszonyok örülünk a féltékenység látszatának... de szerintem semmi esélye, hogy valaha is grokkold a “féltékenységet”. Drágám, mit grokkolnál, ha az egyik balek kikezdene velem? – Mike szinte nem is mosolygott. 
– Azt, hogy eltűnne. 
– Én is így grokkolom. De, Mike, drágám, figyelj ide. Megígérted, hogy ilyesmit csak végszükség esetén teszel. Ha sikoltani hallasz, és a tudatomba nézel, és azt látod, hogy komolyan bajban vagyok, az más. De én már akkor is megbirkóztam a farkasokkal, amikor te még a Marson voltál. Ha egy lányt megerőszakolnak, tíz esetből kilencszer az ő hibája is. Hát ne hamarkodj el semmit. 
– Megjegyzem. Szeretném, ha elküldenéd Duke-nak azt a csintalan képet. 
– Mit, drágám? Ha kikezdenék Duke-kal – és lehet, hogy megteszem, mert bogarat raktál a fülembe –, inkább megráznám, és azt mondanám: “Duke, mit szólnál hozzá? Én hajlandó vagyok.” Nem úgy csinálnám, hogy képet küldenek neki, mint egykor azok a szégyentelen nőszemélyek neked. De ha te akarod, oké. 
– Ha akarsz Duke-nak csintalan képet küldeni, tedd azt – ráncolta a homlokát Mike. – Ha nem, hát nem. De szerettem volna látni, hogyan készül az ilyen csintalan kép. Jill, mi az a “csintalan” kép? 
Mike-ot zavarba ejtette Jill viselkedésének változása, miután oly sokáig nem értette Duke “műalkotás” gyűjteményét sem. No de az a halovány marsbeli izé, amely a hatalmas emberi nemiség megfelelője nem adott neki alapot ahhoz, hogy grokkolja az önimádatot és a kukkolást, a szemérmességet és a szemérmetlenséget. Most hozzátette: 
– A “csintalan” valami kis helytelenséget jelent, de úgy grokkolom, te nem helytelenségre gondoltál, hanem jó dologra. 
– Hát, a csintalan kép ilyen is, olyan is lehet. Attól függően, hogy kinek szánják – gondolom most, hogy már leküzdöttem az előítéleteimet. De, Mike, meg kell majd mutatnom neked, én nem vagyok képes megmondani. Csukd be a zsalut, kérlek. 
A zsaluk bezárultak. 
– Rendben van – mondta Jill. – Ez a póz csak egy picikét csintalan, bármelyik show girl használná szakmai fogásként... és ez már erősebb, néhány lány ezt is használná. Ez már vitathatatlanul csintalan... ez igen csintalan... ez pedig annyira csintalan, hogy még letakart fejjel sem hagynám magamat így fényképezni – hacsak te nem akarnád. 
– Ha az arcod le lenne takarva, miért akarnám? 
– Kérdezd meg Duke-ot. Csak ennyit mondhatok. 
– Nem grokkolok helytelenséget. Nem grokkolok jó dolgot. Csak olyasmit, ami... – Marsnyelvű szót használt, amely az érzelmek hiányát fejezte ki. 
Minthogy Mike zavarban volt, folytatták a téma taglalását, amikor lehetett, marsnyelven az érzelmek és értékek rendkívül árnyalt különbségei miatt és angolul, mert a marsnyelv nem tudott megbirkózni a fogalmakkal. A rejtély megoldása érdekében azon az estén Mike asztalt foglalt a színpad mellé, miután Jill elmagyarázta neki, hogyan kell megvesztegetnie a főpincért. Jill peckesen jött ki az első számban, a mosolya mindenkinek szólt, a kacsintása csak Mike-nak. Azt tapasztalta, hogy Mike jelenlétében az esténként érzett meleg, kellemes érzése fölerősödött; úgy vélte, a sötétben akár világítana is. Amikor a lányok tablóba álltak össze – Mike mindössze öt méternyire lehetett –, Jill állt legelöl. Az igazgató a negyedik napon állította oda, azzal, hogy “Én nem tudom, mitől van, gyerekem. Vannak kétszer ilyen jó alakú lányaink – de benned van meg az, ami a kuncsaftoknak kell”. 
Jill beállt, és gondolatban Mike-kal beszélgetett. 
(– Érzel valamit?) 
( – Grokkolom de nem teljességében.) 
( – Nézz oda ahová én, fivérem. A kis ember. Reszket. Szomjazik rám.)
( – Grokkolom a szomjúságát.) 
( – Látod?) Jill a kuncsaft szemébe nézett, részint, hogy növelje az érdeklődését, részint, hogy Mike az ő szemével lásson. Ahogy Jill egyre jobban grokkolta a marsbeli gondolkodást, s ahogy egyre közelebb kerültek egymáshoz, használni kezdték ezt az általános marsbeli alkalmatosságot. Jill még nemigen tudta irányítani; Mike bármikor képes volt Jill szemén át látni, Jill csak akkor látott Mike szemével, ha a fiú odafigyelt. 
(– Együtt grokkoluk őt) – helyeselt Mike. ( – Igen, szomjazza kis fivért.) 
(!!!!)
( – Igen. Gyönyörű gyötrelem.) 
A zene jelezte Jillnek, hogy kezdjen ismét lassan lépkedni. Büszkén és érzékien vonaglott, s érezte, hogy válaszul mind Mike-ban, mind az idegenben fölgerjed az érzékiség. A szám szerint a dürgő kis idegen felé kellett mennie, akinek változatlanul a szemébe nézett. 
Ami ekkor történt, az teljesen váratlanul érte, hiszen Mike sosem említette, hogy ilyesmi lehetséges. Nyitottan fogadta az idegen érzelmeit, cukkolta az emberkét a szemével és a testével, és az így átvett érzelmeket továbbította Mike-nak – és ekkor hirtelen idegen szemmel látta önmagát, és átérezte mindazt a primitív szükséget, amellyel az idegen bámulta őt. Megbotlott, és elesett volna, ha Mike nem kapja el, nem állítja talpra, nem támogatja addig, amíg – a kettőslátás elmúltával ismét képes lett egyedül menni. A széplányok kivonultak. Odakint az egyikük megkérdezte. 
– Mi történt, Jill? 
– Beakadt a cipőm sarka. 
– Életemben nem láttam senkit így megállni. Mintha marionettbábként rángattak volna. 
( – Úgy is volt, drágám!) – Szólok a szípadmesternek, hogy nézze meg azt a helyet. Szerintem kilazult egy deszka. 
A műsor további részében Mike megmutatta Jillnek sorra, hogyan látják más és más férfiak, de vigyázott, hogy ne lepődjön meg. Jill csodálkozott, mennyire változatosak a képek: az egyik a lábát vette észre, a másikat törzsének vonaglása izgatta, a harmadik csupán büszke keblét látta. Aztán Mike láttatta vele a többi lányokat a színpadon. Jill megkönnyebbült, hogy Mike ugyanolyannak látja őket, mint ő – csak élesebben. 
De döbbenten tapasztalta, hogy az izgalma növekedett, amikor Mike szemén át más lányokat nézett. 
Mike elment a finálé alatt, a tömeg előtt. Jill nem számított arra, hogy azon az éjszakán látja még, hiszen a fiú csak a műsor idejére kéredzkedett el a munkából. De a szállodába visszatérve megérezte Mike jelenlétét, még mielőtt a szobába lépett. Az ajtó kinyílt, majd becsukódott mögötte. 
– Szia, drágám! – kiáltotta. – Kedves tőled, hogy hazajöttél! – Mike gyöngéden mosolygott. 
– Most már grokkolom a csintalan képeket. – Jill ruhája eltűnt. – Csináljunk csintalan képeket. 
– Micsoda? Igen, drágám, persze. – Jill megismételte a korábbi pózokat. Mike mindegyiknél úgy intézte, hogy az ő szemével is lássa önmagát. Jill nézte magát, érezte Mike érzéseit... a maga érzelmeinek áradását, amint a kölcsönös érzelemvisszhangok fölerősítették egymást. Végül olyan vad pózba vágta magát, amilyet csak képes volt kitalálni. 
– A csintalan képek igen jó dolgok – mondta komolyan Mike. 
– Igen! És most már én is grokkolom őket! Mire vársz? 
Otthagyták az állásukat, és megnéztek minden revüt a Stripen. Jill rájött, hogy csak férfi szemmel “grokkolja a csintalan képeket.” Ha Mike odafigyelt, átérezte a fiú hangulatát az érzéki örömtől a teljes rigyetésig – de ha Mike figyelme elkalandozott, a modell, a táncosnő vagy a vetkőző csupán egy másik nő volt Jill számára. Úgy érezte, ez szerencsés. Az már túlzás lett volna, ha leszbikus hajlamot is fölfedez magában. 
De jó mulatság volt – “igen jó dolog” – a lányokat Mike szemén át látni – és még jobb dolog tudni, végre, hogy Mike rá is így néz. 
Palo Altóba költöztek, ahol Mike megkísérelte magáévá tenni a Hoover Könyvtárat. Ám a mikrofilmek nem forogtak eléggé gyorsan, sem Mike nem volt képes olyan gyorsan lapozni, hogy az egészet bevegye. Végül beismerte, hogy gyorsabban tudja az adatokat megjegyezni, mint grokkolni, még ha az összes időt meditációval tölti is, amikor a könyvtár zárva tart. Jill megkönnyebbülve vitte a fiút San Franciscóba, ahol Mike módszeres kutatásba kezdett. 
Egy napon, amikor hazatért, Mike éppen nem csinált semmit, bár könyvek vették körül, rengeteg könyv: a Talmud, a Kámaszutra, a Biblia több változata, a Tibeti Halottaskönyv, a Mormon Könyve, Patty becses Új Megvilágosodás példánya, különböző apokrifek, a Korán, a teljes Aranyág, Az Út, Tudomány és Egészség, kulcsokkal a Szentíráshoz, még vagy tucatnyi nagy és kis vallás szent könyvei – még olyan furcsaságok is, mint A Törvény Könyve Crowley-tól. 
– Baj van, drágám? 
– Jill, nem grokkolom. 
(– Várakozás, Michael. Várakozás a teljességre) 
– Nem hinném, hogy a várakozás meghozza. Tudom, mi a baj: nem vagyok ember, marslakó vagyok – marslakó, helytelen formájú testben. 
– Nekem éppen eléggé ember vagy, drágám – és tökéletesen elégedett vagyok a tested formájával. 
– Jaj, pedig grokkolod, miről beszélek. Nem grokkolom az embereket. Nem értem a vallásoknak ezt a sokaságát. Az én népemnél... 
– A te népednél, Mike? 
– Sajnálom. Azt kellett volna mondanom, a marslakók között, de ott csupán egyetlen vallás van – az sem hit, hanem bizonyosság. Grokkolod. “Te vagy Isten!” 
– Igen – mondta a lány. – Grokkolom... marsnyelven. Csakhogy, egyetlenem, angolul ez nem ugyanezt jelenti. Nem tudom, miért. 
– Hmmm... a Marson, ha bármit tudnunk kell, megkérdeztük az öregeket, és a válasz sosem volt helytelen. Jill, lehetséges, hogy nekünk, embereknek nincsenek öregeink? Nincs lelkünk. Amikor testetlenedünk – meghalunk – meghalunk teljesen... úgy, hogy semmi sem marad? Azért élünk tudatlanságban, mert nem számít? Mert nyomtalanul elmegyünk oly rövid idő alatt, amennyit egy marslakó némi gondolkodásra használ? Mondd meg, Jill. Te ember vagy. 
A lány ünnepélyesen mosolygott. 
– Hiszen te magad mondtad meg nekem. Te tanítottál meg az örökkévalóságra, és már nem veheted el tőlem. Nem halhatsz meg, Mike – legföljebb testetlenedhetsz. – Mindkét kezével magára mutatott. – Ez a test, amelyet megtanítottál a te szemeddel látnom, s amelyet annyira szerettél, egyszer elmúlik. De én nem múlok el... Vagyok, ami vagyok! Te vagy Isten, és én vagyok Isten, és mi vagyunk Isten, mindörökké. Nem tudom, hol leszek, vagy hogy fogok-e emlékezni rá, hogy egykor Jill Boardman voltam, aki boldogan vitte az ágytálakat, és ugyanolyan boldogan mutogatta magát a reflektorfényben. Szerettem ezt a testet. 
Szokatlan türelmetlenséggel tűntette el róla a ruhát Mike. 
– Köszönöm, drágám – mondta Jill. – Csinos test volt, számomra – és számodra – mindkettőnk számára, akik gondolkodtunk róla. De ha vége lesz, nem hinném, hogy hiányozna. Remélem, meg fogod enni, amikor testetlenedik. 
– Hát persze, hogy megeszlek – hacsak nem én testetlenedem előbb. 
– Nem hinném. Minthogy sokkal inkább ura vagy édes testednek, szerintem sok évszázadig fogsz élni. Hacsak nem önként választod a testetlenedést. 
– Megeshet. De nem most. Jill, annyit próbálkoztam. Hányféle templomban jártunk? 
– Ahány csak akad San Franciscóban. Azt nem is tudom, hogy igazságkeresők szertartásain hányszor vettünk részt. 
– Azt csak Pat kedvéért teszem – soha többé nem mennék oda, ha nem mondtad volna, hogy Patnek látnia kell: nem adtuk föl. 
– Így van. Hazudni nem tudunk neki: te képtelen vagy rá, én meg nem tudok, Patnek nem. 
– A helyzet az – ismerte be Mike –, hogy a fosteritáknak meglehetősen sok igazságuk van. Persze eltorzítva. Tapogatóznak, mint én tettem bűvész koromban. Sosem fogják kijavítani a hibáikat, mert ez – a levegőbe emelte és lebegtette Patty könyvét – jobbára marhaság! 
– Igen. De Patty nem látja azokat a részeket. Tökéletes ártatlanság burkolja. Patty Isten, és úgy is viselkedik... csak nem tudja magáról, hogy az. 
– Aha – helyeselt Mike –, ilyen a mi Patünk. Csak akkor hiszi el, ha én mondom neki, kellő hangsúllyal. Csakhogy, Jill, a megoldást mindössze három helyen kereshetem. A tudományban – és én a fészekben többet tanultam a mindenség működéséről, mint amennyit az ember-tudósok képesek fölfogni. Ezért nem is tudok velük tárgyalni még az olyan alapvető dolgokról sem, mint például a levitáció. Nem becsülöm le a tudósokat. Azt teszik, amit tenniük kell, ezt teljességgel grokkolom. De ők nem azt keresik, amit én – a sivatagot nem attól grokkolod, hogy megszámolod benne a homokszemeket. Aztán ott a filozófia, amely állítólag mindent érint. Valóban? Minden filozófus azzal jön ki belőle, amivel bement, kivéve az öncsalókat, akik a tulajdon következtetéseikkel bizonyítják a maguk föltevéseit. Ahogyan Kant. Ahogyan más önmaguk körül forgolódók. Tehát a válasznak itt kell lennie – mutatott a könyvek halmazára. – Csakhogy nincs itt! Igaznak grokkolható töredékek, de sehol egy rendszer – vagy ha van, arra kérnek, hogy járd a hit göröngyös útját. Hit! Micsoda mocskos szócska – Jill, miért nem említetted ezt is, amikor figyelmeztettél, hogy a rövid szavakat nem illik társaságban használni? 
– Mike, most viccet mondtál – mosolygott Jill. 
– Nem én... nem is látok ebben semmi mulatságosat. Jill, még neked sem tettem jót – te azelőtt nevettél. Én nem tanultam meg nevetni, te viszont elfelejtettél. Ahelyett, hogy belőlem ember vált volna... te lettél marslakó. 
– Boldog vagyok, drágám. Bizonyára nem veszed észre, amikor nevetek. 
– Ha odalenn az utcán nevetnél, azt is hallanám. Grokkolom. Amióta nem félek a nevetéstől, mindig észreveszem – kivált a tiédet. Ha a nevetést grokkolnám, grokkolnám az embereket – azt hiszem. Akkor tudnék segíteni az olyanoknak, mint Pat... megtanítanám arra, amit én tudok, és megtanulnám, amit ő tud. Megérthetnénk egymást. 
– Mike, Patty-nek már azzal segíthetsz, ha néha fölkeresed. Miért nem megyünk, drágám? Hagyjuk itt ezt az undok ködöt. Pat most otthon van; ilyenkor a vidámpark bezár. Utazzunk délre, látogassuk meg... és mindig látni akartam Baja Kaliforniát. Továbbutazhatnánk még délebbre, és őt is magunkkal vihetnénk. Pompás lenne! 
– Rendben van. 
Jill fölállt. 
– Keríts nekem ruhát. El akarod tenni ezeket a könyveket? Elküldhetem őket Jubalnak. 
Mike csettintett, és mind eltűnt, Patricia ajándékát kivéve. 
– Ezt visszük csak, Pat észre fogja venni. De most, Jill, nyomban az állatkertbe kell mennem. 
– Helyes. 
– Le akarok köpni egy köpködő tevét, és meg akarom kérdezni tőle, miért olyan dühös mindig. Talán ezen a bolygón a tevék az öregek... és talán ez itt a baj. 
– Ma már másodszor viccelsz, Mike. 
– Nem nevetek. És te sem. Sem a teve. Talán ő grokkolja, miért. Ez a ruha jó lesz? Alsóneműt is akarsz? 
– Kérlek, drágám. Hűvös van. 
– Föl, könnyedén. – Néhány lábnyira a levegőbe emelte a lányt. – Bugyi. Harisnya. Harisnyatartó. Cipő. Most le, és emeld föl a karodat. Melltartó? Nincs rá szükséged. Itt a ruha – és máris illendően nézel ki. És csinos vagy, mint mindig, bár nem tudom, mit jelent a szó. Jónak nézel ki. Talán elszegődhetnék szobalánynak, ha másra nem vagyok jó. Fürdetés, samponozás, masszázs, fésülés, smink, öltöztetés minden alkalomra – még a körmödet is meg tanultam olyanra formáim, amilyennek akarod. Mára ennyi, Madame? 
– Tökéletes szobalány vagy, drágám. 
– Igen, úgy grokkolom én is. Olyan jól nézel ki, hogy azt hiszem, lehámozom az egészet, és inkább megmasszírozlak. Közelkerülésről is szó lehet. 
– Igen, Michael! 
– Azt hittem, megtanultál várni. Először el kell vinned az állatkertbe, és venned kell nekem földi mogyorót. 
– Igen, Mike. 
A Golden Gate Parkban szeles és hideg volt, ám Mike nem vette észre, Jill pedig már megtanult nem fázni. Mégis jó volt elengednie magát a meleg majomházban. A melegtől eltekintve Jill nem szerette a majomházat – a majmok nyomasztóan emberszabásúak voltak. Jill úgy érezte, már túl van mindennemű prüdérián; aszketikus, szinte marsbeli módra tudott örvendeni minden élőnek. Nem zavarta a majmok nyilvános párzása vagy anyagcseréje, a szegény, ketrecbe zárt jószágokat tökéletesen megfosztották az elvonulás lehetőségétől, tehát nem tehettek róla. Undor nélkül szemlélte őket, finyásságát nem érintették. Nem az volt a baj, hogy ember szabásúak, túlságosan is emberszabásúak – minden tettük, minden arckifejezésük, minden zavart, zaklatott nézésük arra emlékeztette Jillt, amit nem szeretett a maga fajában. 
Jill az oroszlánházat szerette – a fogságban is agresszív, nagy hímeket, a nagy nőstények jámbor anyaiasságát, a bengáli tigrisek fölséges szépségét, amelyeknek a szeméből az őserdő néz ki, a gyors, gyilkos kis párducokat, a pézsmaszagot, amelyet a légkondicionálás sem tudott kiszellőztetni. Mike ízlése egyezett az övével; órákat töltöttek ott vagy a madárházban vagy a hüllőházban vagy a fókáknál – egyszer Mike azt mondta, hogy ha valakinek ezen a bolygón kellene születnie, fókának lenni lenne a legjobb jó. 
Amikor először jártak az állatkertben, Mike nagyon fölizgatta magát; Jillnek meg kellett parancsolnia, hogy Mike várjon és grokkoljon, mivel a fiú ki akarta szabadítni az állatokat. Mike rögtön megértette, hogy a legtöbb állat nem tudna megélni, ha itt engedné őket el – az állatkert amolyan fészekféle volt számukra. Ezután több órára visszavonult, és attól kezdve többé nem akarta eltávolítani a rácsokat vagy az üvegfalakat. Elmagyarázta Jillnek, hogy a rácsok inkább az embereket tartják kinn, mint az állatokat benn, amit először nem grokkolt. Attól kezdve bárhol jártak, Mike fölkereste az állatkertet. 
Ám ma még a tevék embergyűlölete sem oszlatta el Mike rossz hangulatát. A majmok sem derítették föl. A csuklyás majmok ketrece előtt álltak, nézték, hogyan esznek, alszanak, udvarolnak, tisztálkodnak, dajkálnak kicsinyeket, vagy téblábolnak céltalanul, miközben Jill mogyorót dobált nekik. Éppen odadobott egyet az egyiknek, és egy nagyobb hím nemcsak elvette a majmocskától a mogyorót, de meg is verte. A kicsi nem támadt a kínzójára, öklével a padlót verte, és tehetetlen dühében rikácsolt. Mike komolyan nézte. 
Hirtelen az áldozat átrohant a ketrecen, kiválasztott egy még nála is kisebb majmot, és elkalapálta, de még komiszabbul, mint amit ő kapott. A harmadik majom nyüszítve mászott el. A többi majom oda se bagózott. 
Mike hátravetette a fejét, és nevetni kezdett – és csak nevetett, nevetett, megállíthatatlanul. Levegő után kapkodott, remegni kezdett, összecsuklott, de még mindig nevetett. 
– Mike, hagyd abba! 
A fiú nem gömbölyödött össze, de egyre hahotázott. Egy teremőr sietett oda. 
– Segítségre van szüksége, hölgyem? 
– Hívna nekünk egy taxit? Földit, légit, mindegy – de el kell vinnem innen. – Hozzátette. – Rosszul van. 
– Mentők? Úgy néz ki, mint akinek rohama van. 
– Taxit! – Néhány perc múlva az eleven pilótás légi taxihoz vezette a fiút. Megadta a címüket, aztán gyorsan mondta. – Mike, figyelj rám! Csillapodj! 
Mike kissé lecsillapodott, de hol kuncogott, hol nevetett váltakozva, a könnye is potyogott, amíg haza nem értek. Jill beterelte, levetkőztette, lefektette. 
– Jól van, drágám. Vonulj vissza, ha akarsz. 
– Jól vagyok. Most végre jól vagyok. 
– Remélem. – Sóhajtott. – Megijesztettél, Mike. 
– Sajnálom, kis fivér. Én is megijedtem, amikor először hallottam nevetést. 
– Mike, mi történt? 
– Jill... grokkolom az embereket. 
– Micsoda? (– ????) 
– Grokkolom. (– Már grokkolom az embereket, Jill... kis fivér... drága kincsem... te kis manó... akinek libbenő lába és leírhatatlan, lágy, lángoló libidója van... csinos csöcse és pompás popsija... édes hangja és gyöngéd keze.) 
– De Michael! 
– Ó, hát tudtam a szavakat; csak azt nem tudtam, mikor és miért mondjam őket... meg azt sem, hogy te miért szeretted volna. Szeretlek, egyetlenem – most már a “szeretnit” is grokkolom. 
– Mindig is grokkoltad. Én pedig téged szeretlek... te szőrtelen majom. Mindenem. 
– Igen, majom. Gyere ide, te nőstény majom, tedd a vállamra a fejed, és mondj egy viccet. 
– Csak mondjak egy viccet? 
– Csak bújj hozzám. És mondj egy viccet, amelyet sosem hallottam, és meglátjuk, jó helyen nevetek-e. Jó helyen fogok nevetni, ebben biztos vagyok – és azt is megmondom, miért mulatságos. Jill... grokkolom az embereket! 
– De hogyan, drágám? El tudod mondani? Vagy marsnyelven kell? Esetleg telepatikusan? 
– Nem, és ez a lényeg. Grokkolom az embereket. Ember vagyok... tehát most már ember-nyelven kell mondanom. Rájöttem, miért nevetnek az emberek. Azért nevetnek, mert fáj... mert ez az egyetlen, amitől elmúlik a fájdalom. 
Jill értetlenül bámult rá. 
– Talán én nem vagyok ember. Nem értem. 
– Jaj, nagyon is ember vagy, kicsi nőstény majom. Olyan automatikusan grokkolod, hogy nem kell gondolkodnod rajta. Mert emberek között nőttél föl. De én nem. Olyan voltam, mint a kutyakölyök, akit kutyáktól távol neveltek – aki nem lehetett olyan, mint a gazdái, de sosem tanult meg kutyának lenni. Engem is meg kellett rá tanítani. Mahmoud fivérem tanított, Jubal tanított, sok ember tanított... és te tanítottál a legtöbbet. Ma megkaptam a diplomámat – és nevettem. Az a szegény kis majom. 
– Melyik, drágám? Azt hittem, a nagy igen aljas... de az, amelyiknek a mogyorót dobtam, szintén gonosznak bizonyult. Az egészben nem volt semmi mulatságos. 
– Jill, Jill, drágám! Túlságosan sok marsbeli ragadt rád. Hát persze, hogy nem volt mulatságos; tragikus volt. Azért kellett nevetnem. Elnéztem egy ketrecnyi majmot, és hirtelen láttam mindazt az aljas és kegyetlen és tökéletesen megmagyarázhatatlan dolgot, amelyeket akkor láttam, hallottam és olvastam, amikor még a magam népével éltem – és egyszeriben annyira fájt, hogy nevetni kezdtem. 
– De, Mike, drágám, nevetni akkor szokás, amikor valami jópofa, nem ha borzalmas. 
– Valóban? Gondolj vissza Las Vegasra. Amikor ti, lányok, kijöttetek a színpadra, nevettek az emberek? 
– Hát... nem. 
– Pedig ti voltatok a leghelyesebbek a műsorban. Most már grokkolom, hogy ha nevettek volna rajtatok, megsértődtetek volna. Nem, akkor nevettek, amikor a komikus megbotlott a saját lábában, és elesett... vagy ha olyasmi történt, ami nem jó. 
– De ilyesmin nem minden ember nevet. 
– Igazán? Talán még nem grokkolom teljességében. Találj nekem valamit, drága, amitől te nevetsz... viccet, bármit... de amitől igazán nevetsz, nem csak mosolyogsz. Akkor meglátjuk, van-e benne helytelenség, és hogy nevetnéle, ha nem lenne. – Elgondolkodott. – Úgy grokkolom, mihelyt a majmok megtanulnak nevetni, emberek lesznek. 
– Talán. – Jill kételkedve, de őszintén kutatott az emlékezetében olyan vicc után, amelyet ellenállhatatlanul mókásnak talált amelytől hahotázott. 
“...az egész bridzs-klubja.” “...Meghajoljak?” “...Dehogy, te hülye – helyette!”... “...és eltörte a lábát...” “...és az anyósa elájult.” 
Nern próbálkozott tovább viccekkel. Azzal vigasztalta magát, hogy csupán a fantázia termékei, inkább megtörtént eseteket próbált fölidézni. Ugratások? Minden ugratás Mike tézisét igazolta, még a legszelídebbek is. Ha pedig a fiatal orvosok ugratásaira gondolt... ezeket a fiúkat ketrecbe kellene zárni. Mi van még? Amikor Elsa Mae elvesztette a bugyiját? Elsa Mae-nek ez csöppet sem volt vicces. Vagy a... 
– Úgy látszik, a seggreesés a humor csúcsa – mondta komoran. – Nem valami szép kép az emberiségről, Mike. 
– Dehogy nem! 
– Tessék? 
– Úgy gondoltam... úgy mondták nekem... hogy a “mulatságos” dolog jó dolog. Nem így van. Soha nem jó annak, akivel történik. Mint a sheriff gatya nélkül. A jó a nevetésben van. Úgy grokkolom, hogy ez merészség... osztozás... a fájdalom meg a bánat meg a vereség ellen. 
– No de, Mike, embereken nevetni nem helyes. 
– Nem. De én nem a kis majmon nevettem. Magunkon nevettem. Embereken. És egyszerre megértettem, hogy ember vagyok, és nem tudtam abbahagyni a nevetést. – Elhallgatott. – Ezt nehéz elmagyarázni, mert sosem éltél marslakóként, bármennyit meséltem is róla. A Marson soha nincs semmi, amin nevetni lehetne. Mindazok a dolgok, amelyeket mi, emberek mulatságosnak találunk, a Marson vagy nem történhetnek meg, vagy nem engedik, hogy megtörténjenek – édesem, amit mi “szabadságnak” nevezünk, a Marson nem létezik, az öregek mindent elterveznek – vagy azok a dolgok, amelyek mégis megesnek a Marson, és mi mégis nevetünk rajtuk a Földön, nem igazán mulatságosak, mert nincs bennük helytelenség. Ilyen például a halál. 
– A halál nem mulatságos. 
– Akkor miért van a halálról annyi vicc? Jill, nálunk, embereknél a halál annyira szomorú, hogy muszáj rajta nevetni. Az a sok vallás – minden másban ellentmondanak egymásnak, de mindegyik minden erejével segíteni igyekszik az embereknek, hogy nevetni merjenek akkor is, ha tudják, hogy megfognak halni. – Elhallgatott, és Jill érezte rajta, hogy kis híján transzban van. – Jill? Lehet, hogy rosszul vizsgáltam őket? Lehetséges, hogy az összes vallás igaz? 
– Hogyan? Az meg hogy lenne lehetséges? Mike, ha az egyik igaz, a többi hamis. 
– És? Mutass a legrövidebb irányra a mindenségben. Mindegy, hová mutatsz, az a legrövidebb... és önmagádra mutatsz vissza. 
– És ez mit bizonyít? Te tanítottál meg az igaz válaszra, Mike. “Te vagy Isten.” 
– És Te vagy Isten, szépségem. De ez a primer tény, amely nem hittől függ, azt is jelentheti, hogy minden hit igaz. 
– Hát... ha mind igaz, akkor én most nyomban Sivát akarom imádni. – Jill szeretett volna témát változtatni. 
– Te kis pogány – mondta lágyan Mike. – Ki fognak kergetni San Franciscóból. 
– De most Los Angelesbe megyünk... ahol észre se fogják venni. Ó! Te vagy Siva! 
– Táncolj, Kali, táncolj! 
Éjszaka Jill fölébredt, és azt látta, hogy Mike az ablaknál áll, és a várost nézi. (– Baj van, fivérem?) 
Mike megfordult. 
– Nem szükségszerű, hogy ennyire boldogtalanok legyenek. 
– Drága, drága! Haza kellene, hogy vigyelek. A város nem tesz jót neked. 
– Akkor is tudnám. Fájdalom és betegség és éhség és küzdelem – minderre nincs szükség. Éppen olyan ostoba, mint azok a kis majmok. 
– Igen, drágám. De nem a te hibád... 
– De az! 
– Nos... így igen. De nem csak ez az egy város létezik; több mint ötmilliárd ember él a Földön. Nem segíthetsz ötmilliárd emberen. 
– Kíváncsi lennék. 
Odament a lányhoz, leült mellé. 
– Most grokkolom őket, beszélni tudok velük. Jill, meg tudnám csinálni a számunkat úgy, hogy a balekok megállás nélkül röhögjenek. Biztos vagyok benne. 
– Akkor miért nem teszed? Patty örülne – és én is. Szerettem azt az életet – és miután elvégeztük a vízszertartást Patty-vel, otthon lennénk. 
Mike nem felelt. Jill érezte a fiú tudatát, tudta, hogy töpreng, grokkolni próbál. Várt. 
– Jill? Mit kell tennem, hogy pappá szenteljenek? 

Negyedik rész
BOTRÁNYOS PÁLYAFUTÁSA

XXX.

A TELEPESEK ELSŐ VEGYES csoportja a Marsra érkezett; a huszonhárom eredeti tizennyolc túlélőjéből hatan visszatértek a Földre. A leendő telepeseket Peruban készítették föl, ötezer méteres magasságban, Argentína elnöke egy éjjel Montevideóba távozott két bőrönddel; az új presidente kiadatási pert indított ellene a Legfelső Bíróságon, és követelte, hogy legalább a bőröndöket adják vissza. Alice Douglas temetési szertartását zárt körben rendezték meg a nemzeti katedrálisban, csupán kétezren vettek részt rajta; a kommentátorok nem győzték magasztalni a főtitkárt, hogy milyen lelki erővel viselte gyászát. A hároméves Infláció nevű ló nyerte a Kentucky Derbit, és egyre ötvennégyet fizetett; A Louisville-ben lévő Colony Airotel két vendége testetlenedett: az egyik önként, a másik szívroham következtében. 
Kalózkiadásban jelent meg Egyesült Államok-szerte Az ördög és Foster tiszteletes című nem hivatalos életrajz; éjfélre az összes példányát elégették, lemezét szétzúzták, közben jókora kár keletkezett mindennemű ingó és ingatlan vagyonban, plusz sor került dúlásra, fosztogatásra és közönséges rablásra is. Állítólag a British Museumban maradt egy példány az első kiadásból (nem igaz), és még egy a Vatikáni Könyvtárban (igaz, de csupán egyháztudósok férhetnek hozzá). 
A Tennessee állambeli törvényhozásnak törvényjavaslatot nyújtottak be, hogy a pi legyen egyenlő hárommal; a közoktatás és erkölcsügyi bizottság megtárgyalta, az alsóházban simán átment, ám a felsőház elvetette. Egy egyházközi fundamentalista csoport irodát nyitott az Arkansas állambeli Van Burenban, hogy pénzt gyűjtsenek abból a célból, hogy misszionáriusokat küldhessenek a marslakók közé; dr. Jubal Harshaw küldött adományt, de egyik közeli barátja nevével és címével, aki az Új Humanista című lap eltökélt ateista szerkesztője volt. 
Másként Jubalnak nem sok öröme volt – túlságosan sok hír érkezett Mike-ról. Boldog volt, amikor Jill és Mike hazalátogattak, fölöttébb érdekelte Mike fejlődése, kivált attól kezdve, hogy a fiúnak kialakult a humorérzéke. De mostanában ritkán mentek haza, és Jubal nem örült az utóbbi fejleményeknek. Az nem nyugtalanította Jubalt, amikor Mike-ot kikergették a Szövetségi Teológiai Szemináriumból, és a dühödt teológusok serege kergette, akik némelyike azért volt dühös, mert hitt Istenben, mások meg azért, mert nem hittek – de egyöntetűen utálták a marsbeli embert. Jubal szerint a teológusok minden rosszat megérdemeltek – a fiúnak pedig jó lecke volt, legközelebb majd okosabb lesz. 
Az sem nyugtalanította, amikor Mike (Douglas segítségével) álnéven beállt a szövetségi hadseregbe. Abban biztos volt, hogy nincs olyan őrmester, aki Mike-ot kétségbeejthetné, és az sem izgatta, hogy mi történhet a sereggel – Jubal régi, jó reakciós maradt, aki elégette tiszteletbeli obsitlevelét és minden velejárót, amikor megszűnt az Egyesült Államok önálló hadereje. Jubal csodálkozott, hogy Mike milyen kis fölfordulást csinált “Jones közlegényként”, és milyen sokáig kitartott – majdnem három hétig. Mike azzal tette föl a koronát katonai pályafutására, hogy az egyik előadás után élt a hozzászólás lehetőségével, és az erőszak haszontalanságáról prédikált (megfűszerezve azzal az ötlettel, hogy a túlnépesedés ellen kannibalizmussal kellene inkább harcolni), majd kísérleti nyúlnak ajánlkozott bármilyen fegyver kipróbálásához, hogy bizonyítsa: az erőszak nemcsak hogy nem szükséges, de egyenesen lehetetlen, ha fegyelmezett személyekkel szemben folyamodnak hozzá. Az ajánlatát nem fogadták el, hanem kirúgták. Douglas engedélyezte, hogy Jubal bepillantson a szupertitkos, mindössze három példányban létező jelentésbe, miután figyelmeztette Jubalt, hogy senki, még a vezérkari főfőnök sem tudja, hogy “Jones közlegény” a marsbeli ember volt. Jubal átnézte a jelentéseket, a jobbára ellentmondó beszámolókat arról, hogy mi történt, amikor “Jonest” a fegyverek használatára oktatták; Jubal számára az volt a legmeglepőbb, hogy egyes tanúk vették a bátorságot, hogy eskü alatt vallják: fegyvereket láttak eltűnni. 
Az utolsó bekezdést Jubal figyelmesen olvasta el: “Következtetés: Az említett személy született hipnotizőr, aki hasznos lehet esetleg a felderítésben, de semmiféle harci egységnél való szolgálatra nem alkalmas. Ugyanakkor alacsony IQ-ja (hülye), rendkívül alacsony elért eredményei és paranoid hajlamai (nagyzási mánia) nem teszik tanácsossá ennek a hülye-zseni tehetségnek a fölhasználását. Javaslat: Elbocsátani, alkalmatlanként – nyugellátásra, semmiféle javadalmazásra nem jogosult.”
Mike-nak alkalma nyílt kimulatnia magát. A sorakozónál az utolsó napján, amikor Mike szakasza vonult föl, a vezénylő tábornok és stábja egyszerre csak derékig abban a falusi anyagcseretermékben találta magát, amely minden katonát jelképez, de már ritkaságszámba megy az alakulótéren. Aztán a dolog eltűnt, csupán a szagát meg a tömeghipnózisba vetett hitet hagyva hátra. Jubal úgy vélte, Mike megkedvelte a botrányos ugratásokat. Aztán eszébe jutott a maga egyik tréfája az orvosin, amelyben fontos szerepet játszott egy hulla meg a dékán – még jó, hogy Jubal akkor gumikesztyűt viselt! Jubal nagyon élvezte Mike dicstelen katonai pályafutását, mert addig Jill otthon volt. Amikor vége lett, és Mike haza tért, csöppet sem látszott levertnek – dicsekedett Jubalnak, hogy teljesítette Jill kívánságát, és nem tűntetett el senkit, csak néhány élettelen dolgot... bár Mike úgy grokkolta, hogy a Földet sokkal jobbá lehetne tenni, ha Jillnek nem lenne ez a gyöngesége. Jubal nem vitatkozott, sokakat látott volna ő is szívesen holtan. 
Mike páratlan felnőtté válása helyénvaló volt, hiszen Mike maga is páratlan volt. No de ez a legutóbbi: “Dr. Valentine Michael Smith tisztelendő úr, a művészetek, a teológia és a filozófia doktora, a Minden Világok Egyházának alapítója és pásztora, Rt.” – nagy ég! Éppen elég baj, ha a fiú szentfazéknak áll, ahelyett, hogy békén hagyná a mások lelkét, ahogy úriemberhez illik. De ezek a doktorátusok – Jubalnak hányingere támadt. 
A legrosszabb az volt, hogy Mike állítólag az egészet abból ötlötte ki, amit Jubal mondott volna arról, hogy mi is az egyház, és mire képes. Jubal beismerte, hogy talán mondott ilyesmit, de nem tudta visszaidézni. Mike dörzsölten hajtotta végre a dolgot – eltöltött néhány hónapot egy igen kicsi, igen szegény szekta kollégiumában, ott vizsgázva megszerezte az első diplomát, majd “elhivatást” érezvén pappá szentelte magát ezzel az elismert, de begyöpösödött fejű szektával, aztán doktori disszertációt írt összehasonlító vallástudományból, amely a tájékozottság valóságos csodája volt, de került mindennemű következtetést, aztán az így “kiérdemelt2 doktorátus átvétele véletlenül egybeesett egy (névtelen) adománnyal ennek az igen mohó iskolának a számára; aztán a második (tiszteletbeli) doktorátus az “interplanetáris ismeretek fejlesztéséért” egy másik egyetemtől, amelyik pedig sejthetett volna már valamit, amikor Mike közölte velük, hogy ez az ára annak, hogy részt vegyen a naprendszerről rendezett konferenciájukon. A marsbeli ember addig minden felsőoktatási intézményt elutasított a CalTechtől a Kaiser Wilhelm Intézetig; a Harvard nem tudott ellenállni a csaléteknek. Most olyan vörösek lehetnek, amilyen a zászlójuk, gondolta cinikusan Jubal. Mike szolgált néhány hétig segédkáplánként a templom egere alma materében – aztán szakított a szektával, és megalapította a maga egyházát. Tökéletesen kóser volt, jogilag légbiztos, elődeit tekintve annyira tiszteletre méltó, mint Luther Márton – és olyan undorító, mint a heti szemét.
Jubalt Miriam rezzentette föl rossz ízű gondolataiból. 
– Főnök! Társaság! 
Jubal fölpillantott, és meglátta a leszállni készülő kocsit. 
– Larry, a puskámat! Megesküdtem, hogy ha még egyszer valaki a rózsabokraimra mer szállni, lepuffantom. 
– A fűre száll, főnök. 
– Szólj, hogy próbálja meg még egyszer. Hátha akkor lelőhetem. 
– Ben Caxtonnak látszik. 
– Az is. Szia, Ben! Mit iszol?
– Semmit, te hivatásos rossz befolyás. Beszélnem kell veled, Jubal. 
– Máris azt teszed. Dorcas, hozz Bennek egy pohár meleg tejet. Beteg. 
– Sok szódával – egészítette ki Ben. – Jubal, négyszemközt kell beszélnünk. 
– Gyerünk a dolgozószobámba – bár ha el tudsz titkolni bármit is ezek elöl a gyerekek elöl, avass be a módszeredbe. 
Miután Ben tisztességgel (és három esetben egészségtelen módon) üdvözölte a család tagjait, fölvonultak. 
– Mi a fene? – csodálkozott Ben. – Eltévedtem? 
– Ó. Nem láttad még az új szárnyat. Két hálószoba és egy fürdőszoba lenn – és itt fönn az én galériám. 
– Ennyi szoborral egy temetőt is megtölthetnél. 
– Kérlek, Ben. “Szobor” a halott politikusok szobra. Ezek “faragványok”. Tisztelettel beszélj róluk, mert dühbe jövök. Itt látható néhány másolat a legszebb faragvanyokról, amelyeket ez a komisz bolygó létrehozott. 
– Hát azt a rondaságot már láttam... de a többi szemetet hol szerezted? 
Jubal a Szép Fegyverkovácsné másolatához fordult. 
– Ne is hallgasd, ma petite chere – ez barbár, nem tellik tőle több. – Kezét a szobor gyönyörűen ráncos arcához érintette, majd gyöngéden megfogta az egyik horpadt, kiszáradt emlőjét. – Tudom, mit érzel... nem tarthat már soká. Türelem, szépségem. 
Caxtonhoz fordult, és belevágott. 
– Ben, addig várnod kell, amíg meg nem tanítlak rá, hogyan kell faragványt nézni. Megsértetted a hölgyet. Ezt nem tűrhetem. 
– Mi? Ne csacsiskodj, Jubal. Te is gyakran sértegetsz hölgyeket – méghozzá eleveneket. 
Jubal leordított. 
– Anne! Fölfelé! Hozd a köntösödet! 
– Jól tudod, hogy sosem sérteném meg a modellt álló idős nőt. Csak azt nem értem, hogy volt a szobrásznak gusztusa éppen egy ilyen vénasszonyt fölkérni modellnek... és neked mitől olyan pocsék az ízlésed, hogy magad mellett akarod látni. 
Anne jelent meg, köntösben. 
– Anne, voltam valaha is durva hozzád? – kérdezte Jubal. – Vagy bármelyik lányhoz? 
– Ez vélemény kérdése. 
– Azt kérek. Nem vagy a bíróságon. 
– Sosem voltál durva egyikünkkel sem, Jubal. 
– Láttál valaha is megsérteni egy hölgyet? 
– Olyat láttam, hogy szánt szándékkal megsértettél nőt. Hölgyet sohasem sértettél meg. 
– Még egy véleményt kérek erről a bronzról. 
Anne megnézte Rodin remekét, majd lassan mondta: 
– Amikor először láttam, azt gondoltam, borzalmas. De arra az eredményre jutottam, hogy talán ez a legszebb dolog, amelyet valaha is láttám. 
– Kösz. – Anne távozott. – Akarsz vitatkozni, Ben? 
– Mi? Anne-nel sosem fogok leállni vitatkozni. De nem grokkolom. 
– Figyelj rám, Ben. Bárki láthat egy csinos lányt. Ám a művész amikor a csinos lányra néz, megláthatja benne az öregasszonyt, akivé lesz. A még jobb művész az öregasszonyban látja meg a fiatal lányt, aki volt. A nagy művész úgy látja a vénasszonyt, hogy pontosan olyannak ábrázolja, amilyen... és arra kényszeríti a szemlélőt, hogy meglássa benne a szép lányt, aki volt... mitöbb, azt is láttatni tudja mindazokkal, akikben csupán egy hangyányi érzékenység is van, hogy az a bájos, ifjú lányka még mindig él az eltorzult test börtönében. Megérezteti veled a csöndes, végtelen tragédiát, hogy sosem született olyan lány, aki a szíve mélyén valaha is öregebbé lett volna tízennyolc évesnél... bármit műveltek is vele a könyörtelen órák. Nézz rá, Ben. Nekünk nem számít az öregedés – de neki igen. Nézd meg! 
Ben megnézte. Aztán Jubal ráförmedt. 
– Jól van, fújd ki az orrod. És ülj le. 
– Nem – felelte Caxton. – És ez? Azt látom, hogy lány. De miért fekszik perec alakban? 
Jubal a másolatra pillantott. “A maga köve alá került kariatida.” 
– Nem várom el, hogy értékeld a tömegarányokat, amelyektől ez a figura nem egyszerűen “perec” – de azt értékelheted, amit Rodin mondani akar. Mit nyernek az emberek, amikor a keresztre néznek? 
– Tudod, hogy nem járok templomba. 
– Mégis tudnod kell, hogy a megfeszítés ábrázolásai jobbára botrányosak – és a templomokban lévők a legförtelmesebbek... a vér akár a paradicsomlé, a hajdani ácsot meg úgy ábrázolják, mint valami buzit... ami nem volt. Egészséges ember volt, izmos és jó alakú. Ám a legtöbb ember számára a gyöngécske ábrázolás éppúgy megteszi, mint a jó. Nem látnak hibát; jelképet látnak, amely a legmélyebb érzéseiket mozgatja meg; fölidézi számukra Isten szenvedését és áldozatát. 
– Jubal, azt hittem nem vagy keresztény. 
– És attól vaknak kellene lennem az emberi érzelmek iránt? A legsutább műanyag kereszt is olyan érzéseket képes kiváltani az emberi szívből, hogy sokan meghaltak tőle. Nem számít, hogy egy ilyen jelképet mekkora művészettel alkotnak meg. Itt más érzelmi jelképet látunk – amelyet igen nagy művészettel alkottak meg. Ben az építészek háromezer esztendeje terveznek olyan épületeket, amelyeknek az oszlopai női alakok. Rodin végre megmutatta, hogy ez túlságosan nehéz munka egy lánynak. Rodin nem mondja: “Nézzétek, marhák, ha már ezt csináljátok, faragjatok izmos férfi alakot”. Nem, ő megmutatja. A szegény kis kariatida a kő alá zuhant Jó kislány – nézd az arcát. Komoly, boldogtalan a kudarca miatt, nem kárhoztat senkit, még az isteneket sem... és még mindig tartani próbálja a terhet, amely összenyomta. 
De ez a lány több mint a rossz művészetet cáfoló jó művészet; ő a jelképe minden nőnek, aki valaha is megkísérelt megbirkózni valamilyen túlságosan nehéz teherrel. És nemcsak nőké – ez itt jelképe minden férfinak és asszonynak, aki panasz nélkül izzadt egy életen át, amíg össze nem roskadt a terhe alatt. Ez bátorság, Ben, és győzelem. 
– Győzelem? 
– Győzelem a vereségben, nincs ennél magasztosabb. A kariatida nem adta föl, Ben, még mindig emelni próbálja a követ, amely agyonnyomta. Ő az apa, aki dolgozik, miközben rák marja a belét, hogy még egy fizetést hazavihessen a családnak. Ő a tizenkét éves kislány, aki megpróbál anyja lenni a testvéreinek, mert a mamának a Mennybe kellett mennie. A telefonoskisasszony, aki a helyén marad, miközben fojtogatja a füst, és a tűz elzárja a menekülés útját. Ő minden soha meg nem énekelt hős, akik nem tehettek mást, mint hogy kitartottak. Gyere. Tisztelegj előtte, és nézd meg az én Kis Hableányomat. 
Ben valóban tisztelgett; Jubal nem tett megjegyzést. 
– Ez viszont – magyarázta Jubal –, nem Mike ajándékai közül való. Nem mondtam el Mike-nak, miért szereztem... minthogy teljesen nyilvánvaló, hogy ez a legderűsebb kompozíciók egyike, amelyet emberi szem és kéz valaha alkotott.
– Ezt én is értem – ez szép. 
– Ami önmagában is elegendő, mint a cicák meg a pillangók esetében. De több van benne. Nem teljesen sellő – látod? –, nem is teljesen ember. A szárazföldön ül, mert úgy határozott, hogy ott marad... és szüntelenül a tengert lesi, örökké magányosan és távol attól, amit elhagyott. Ismered a mesét? 
– Hans Christian Andersen. 
– Igen. A Kis Hableány Koppenhága kikötőjében ül – és ő jelképezi mindazokat, akiknek valaha is nehéz döntéssel kellett szembenézniük. Nem bánta meg, de fizetnie kell érte; minden döntésért fizetni kell. Az nem csupán végtelen honvágy. A Kis Hableány sosem válhat teljesen emberré; valahányszor drágán vett lábát használja, mintha éles késeken lépkedne. Ben, úgy érzem, mintha Mike szüntelenül késeken járna – de ne szólj neki, hogy ezt mondtam. 
– Hallgatok. De inkább nézem a Kis Hableányt, és nem gondolok a késekre. 
– Bűbájos, nem? Ugye szívesen csalnád ágyba? Eleven lenne, mint a fóka, és legalább olyan sikamlós. 
– Disznó! Mocskos vénember vagy, Jubal. És egyre komiszabb. Többet ma nem nézünk meg – általában naponta csak egyet engedélyezek magamnak. 
– Tőlem oké. Máris olyan a fejem, mintha gyors egymásutánban fölhajtottam volna három whiskyt. Jubal, miért nincsenek ezek olyan helyen, ahol az ember láthatja őket? 
– Mert a világ megőrült, és a művészet mindig a kor szellemét tükrözi. Rodin akkoriban halt meg, amikor a világ nyitogatni kezdte a szemét. Az utódai látták, milyen döbbenetes dolgokat művelt a fénnyel, az árnyékkal, a tömeggel meg a kompozícióval, és ezeket le is másolták. Csak azt nem vették észre, hogy a mester olyan történeteket mesélt el, amelyeket csak az emberi szív foghat föl. Kezdték megvetni az olyan festményeket és faragványokat, amelyek történetet közöltek – az ilyeneket “irodalminak” csúfolták. Aztán teljesen az absztrakció irányába mentek. Jubal vállat vont. 
– Az absztrakt minta oké – tapétán vagy linóleumon. Csakhogy a művészet az a folyamat, amely együttérzést és iszonyatot képes fölidézni. Amit a modern művészek tesznek, az ál-intellektuális önkielégítés. Az alkotó művészet szeretkezés, amelyben a művész érzelmeket nyújt a közönségének. Ezek az ifjoncok, akiknek méltóságán aluli, hogy ezt tegyék – vagy nem képesek rá – elveszítették a közönséget. Az egyszerű ember nem vesz olyan “művészetet” amely nem indítja meg. Ha mégis fizet, a pénzt úgy préselik ki belőle, adókkal vagy más ilyesmivel. 
– Jubal, mindig csodálkoztam, miért hagy teljesen hidegen a művészet. Azt hittem, belőlem hiányzik valami. 
– Hmmm, a művészetet meg kell tanulni nézni. De a művész dolga, hogy olyan nyelvet használjon, amely érthető. A mai bohócok többsége nem akar olyan nyelvet használni, amelyet te vagy én megtanulhatunk, inkább gúnyolódnak, amiért nem vagyunk “képesek” megérteni, mit is akarnak. Ha egyáltalán akarnak valamit. A ködösség a tehetségtelenség mentsvára. Ben, engem művésznek neveznél? 
– Mi? Egészen tűrhetően írsz. 
– Köszönöm. A “művész” szót ugyanazért kerülöm, amiért nem szeretem, ha “doktornak” szólítanak. De valóban művész vagyok. A legtöbb írásom csak egyszeri olvasást érdemel... vagy egyszerit sem, ha az olvasó már ismeri azt a keveset, amit mondani akarok. De becsületes művész vagyok. Amit írok, azt a közönségnek szánom és eljut hozzá, és együttérzést és iszonyatot vált ki belőle... vagy legalábbis elűzi az unalmát. Soha nem rejtőzöm az olvasó elől a saját nyelvezet mögé, és nem a többi író dicséretét akarom kiváltani a “technikámmal” vagy más marhasággal. A közönség dicséretét akarom kivívni, készpénz formájában, amelyet azért ad, mert megért – vagy nem akarok semmit. A művészetek anyagi támogatása? Merde! Az államilag támogatott művész olyan, mint az ártatlan ringyó! A fenébe, sikerült rátapintanod az egyik vesszőparipámra. Tölts magadnak, és mondd el, mi nyomja a szivedet. 
– Jubal, boldogtalan vagyok. 
– Ez újság? 
– Új bajaim vannak – komorodott el Ben. – Nem tudom, akarok-e beszélni róluk. 
– Akkor hallgasd végig az én bajaimat. 
– Neked is vannak? Jubal, azt hittem, te vagy az egyetlen ember, akinek minden sikerül. 
– Hmmm, egyszer majd mesélek a házaséletemről. Igen, bajaim vannak. Duke elment – vagy tudtad? 
– Tudtam. 
– Larry jó kertész – csakhogy a masinák, amelyek ezt a kócerájt működtetik, lassan szétesnek. Olyan kevés a jó műszerész. Olyan pedig, aki beleülene ebbe a háztartásba, nincs is. Kénytelen vagyok szerelőket hívni – minden látogatásuk megzavar, mind rabló, és a legtöbbjük egy csavarhúzóval sem boldogul. De én sem, ezért vagyok kiszolgáltatva nekik. 
– Megszakad érted a szívem, Jubal. 
– Hagyd a gúnyolódást. A műszerész meg a kertész jó dolog, a titkárnő nélkülözhetetlen. Az enyémekből kettő terhes, a harmadik férjhez megy. – Caxtonnak leesett az álla. 
– Nem szédítlek – horkant föl Jubal. – Dühösek, amiért rögtön idecipeltelek, és nem dicsekedhettek. Lepődj meg majd, ha bejelentik. 
– És melyikük megy férjhez? 
– Hát nem találtad ki? A boldog férjjelölt a sivatagi viharok sima szavú szökevénye, nagyra becsült vízfivérünk, Szarházi Mahmoud. Közöltem vele, hogy valahányszor csak ebben az országban tartózkodnak, itt kell lakniuk. A rohadék röhögött, és rámutatott, hogy már réges-régen meghívtam. – Jubal füstölgött magában. – Nem is lenne rossz, ha megtennék. Legalább addig dolgozna valamit az asszonyka. 
– Biztosan menni fog. Az a lány szeret dolgozni. És a másik kettő állapotos? 
– És felhőkön lebegnek. Föl kell frissítenem a szülészeti ismereteimet, mert itthon akarnak szülni. Hogy aztán mit művelnek majd a napirendemmel a bébik?! De honnan veszed, hogy nem a boldog ara az egyik várandós? 
– Arra gondoltam, hogy Szarházi régimódibb... vagy óvatosabb. 
– Szarházinak nincs beleszólása. Ben, a hosszú évek során, amíg ezt a témát tanulmányoztam, amíg próbáltam nyomon követni cseles kis agyuk összes tekervényes cselszövését, csak arra jöttem rá, hogy ha egy bige akar valamit, azt el is éri. A férfi legföljebb beletörődhet az elkerülhetetlenbe. 
– Melyikük nem megy férjhez? Miriam? Vagy Anne? 
– Várj, nem azt mondtam, hogy a menyasszony állapotos... és látom, azt hiszed, hogy Dorcas a menyasszony. Pedig Miriam tanul arabul. 
– Micsoda? Hogy én mekkora marha vagyok! 
– Az tény. 
– De hiszen Miriam állandóan ugratta Szarházit... 
– És rád mertek bízni egy teljes rovatot az újságban... Láttál már valaha hatodikos kölyköket? 
– Igen... de hiszen Dorcas mindent elkövetett. 
– Dorcasnak ilyen a természete. De amikor Miriam megmutatja majd a gyűrűjét – akkora, mint egy rokmadártojás, és legalább olyan ritka –, nagyon csodálkozz. Vigyen el az ördög, ha tudom, melyikük fog fialni. Csak annyit tudj, hogy örülnek neki... ezért cipeltelek először ide, nehogy azt hidd, hogy ők úgy érzik, “csapdába estek”. Nem így van. Nem ez történt. És büszkék rá. Jubal sóhajtott. – Öreg vagyok már az apró lábacskák dobogásához, de nem vagyok hajlandó elveszíteni tökéletes titkárnőket és emberkéket, akiket szeretek – semmiféle okból, ha rá tudom venni őket, hogy maradjanak. Ez a háztartás azóta kezdett szétzilálódni, amióta Jill először lefektette Mike-ot. Nem mintha hibáztatnám érte... és szerintem te sem teszed. 
– Nem, de... Jubal, szerinted Jill indította el Mike-ot hódító útján? 
– Mi? – csodálkozott Jubal. 
– Akkor ki? 
– “Ne légy kíváncsi, mert hamar megöregszel.” Mindazonáltal Jill helyretett, amikor én is erre a következtetésre jutottam. De ha jól értettem, tulajdonképpen véletlen, hogy melyikük volt az első. 
– Hmmmm... igen. Én is azt hiszem. 
– Jill is. Szerinte Mike-nak szerencséje volt, hogy azt csábította el, vagy az csábította el őt, aki a legszerencsésebben indíthatta az útjára. És ebből láthatod, hogyan gondolkozik Jill. 
– Hiszen még azt sem tudom, hogy én hogyan gondolkodom! Ami meg Jillt illeti, róla aztán sosem hittem volna, hogy prédikátornak áll, bármilyen szerelmes legyen is – így tényleg nem tudom, hogyan forog az agya. 
– Nem sokat prédikál, de erről később. Jubal, mit olvasol le a naptárról? 
– Tessék? 
– Hogy Mike tette – mindkét esetben –, ha éppen itthon volt akkor. 
– Ben – mondta óvatosan Jubal –, nem mondtam semmit, amiből erre következtethetnél. 
– Dehogy nem. Azt mondtad, büszkék. És tudom, milyen hatással van a nőkre az az átkozott szuperman. 
– Várj csak, fiam, hiszen a vízfivérünk. 
– Tudom... és én is szeretem – mondta higgadtan Ben. – De éppen ezért értem még jobban, hogy miért büszkék. 
Jubal a poharába bámult. 
– Ben te valószínűbb jelölt vagy, mint Mike. 
– Jubal, elment az eszed! 
– Nyugi. Isten engem úgy segéljen, igazán nem szoktam a mások dolgába ütni az orromat, de normális látásom és hallásom van. Ha a lakásomban rezesbanda masírozik például, rögtön észreveszem. Te legalább tucatnyi alkalommal háltál a tetőm alatt. Háltál-e egyetlen egyszer is egyedül? 
– Gazember! Igen, az első alkalommal egyedül háltam. 
– Dorcasnak nem volt étvágya. Nem is, hiszen nyugtató hatása alatt álltál, tehát nem számít. Volt másik olyan éjszaka is? 
– A kérdés nem tartozik ide, lényegtelen, meg sem hallottam. 
– Ez is válasz. Nyilván észrevetted, hogy a hozzátoldott hálószobák a lehető legtávolabb vannak az enyémtől. A hangszigetelés sosem tökéletes. 
– Jubal, és azon a listán a te neved vajon nem előzné-e meg az enyémet? 
– Micsoda? 
– Larry-ről és Duke-ról nem is beszélve. Jubal, mindenki úgy tartja, hogy a szultán óta neked van a legfantasztikusabb háremed. Ne érts féke – irigyelnek. Ugyanakkor kéjsóvár vén kecskének tartanak. 
Jubal a szék karfájára csapott. 
– Ben, semmi kifogásom az ellen, ha a nálam fiatalabbak viccelnek velem. De ebben a kérdésben megkövetelem a koromnak járó tiszteletet. 
– Sajnálom – felelte feszülten Ben. – Azt hittem, ha te nyíltan tárgyalod az én nemi életemet, én is őszinte lehetek veled. 
– Dehogy, Ben! Félreértettél. A lányoktól követelem meg a koromnak járó tiszteletet ebben a dologban. 
– Ó... 
– Mint már mondtam, öreg vagyok, nagyon öreg. Négyszemközt elmondhatom, örömmel, hogy még mindig kéjsóvár vagyok. De a kéjsóvárság nem áll jól nekem. Inkább veszek részt méltósággal olyan időtöltésekben, amelyeket – higgy nekem – tökéletesen kiélveztem, és nincs szükségem rá, hogy megismételjek. Ben, egy ilyen idős férfi, aki úgy fest, mint egy lerobbant, vén csavargó, csak három módon vihet ágyba egy fiatal lányt – és esetleg föl is csinálhatja, köszönöm a bókot, megjegyeztem – pénzért... vagy annak megfelelőjéért végrendelet és tulajdon formájában... és – és hasonlókért. És most fölteszem a kérdést: el tudod képzelni erről a háromról, hogy ilyesmiért ágyba bújjanak valakivel? 
– Nem. Egyikükről sem. 
– Köszönöm, uram. Nekem csak hölgyekkel van kapcsolatom, örülök, hogy észrevetted. A harmadik indíték nagyon női dolog. Némelyik édes, fiatal lányka azért hajlandó ágyba bújni holmi vén ronccsal, mert kedveli, sajnálja, és örömet akar szerezni neki. Ez elképzelhető? 
– Hm... Jubal, ez igen. Mind a háromnál. 
– Én is így gondolom. Csakhogy lehet, hogy ez a három hölgy ezt az okot kielégítőnek találja, de én nem. Nekem van büszkeségem, uram – hát húzza ki a nevemet arról a listáról. 
Caxton vigyorgott. 
– Oké, nyakas vén csirkefogó. Remélem, ha én ennyi idős leszek, engem nem lesz ilyen nehéz elcsábítani. 
– Jobb, ha az embert megkísértik, és ellenáll – mosolygott Jubal –, mint ha csalódik. Ami Duke-ot és Larry-t illeti: nem tudom, nem is érdekel. Amikor valaki beköltözik ebbe a házba, én világosan elmondom, hogy ez nem édességbolt és nem kupleráj, hanem otthon... és mint ilyen, itt az anarchia ötvöződik a zsarnoksággal a demokrácia legkisebb nyoma nélkül, ahogyan minden rendes családban, azaz mindenki azt csinál, amit akar, kivéve, ha én parancsolok valamit, mert az én parancsaim nem képezik vita tárgyát. A zsarnokságom viszont nem terjed ki a szerelmi életre. A gyerekek magánélete mindig jószerivel a magánügyük volt. Legalábbis – mosolygott bánatosan Jubal –, amíg a Mars befolyása el nem szabadult. Talán Larry és Duke bújtak a lányokkal a bokorba. De sivalkodás nem volt. 
– Ezek szerint úgy gondolod, Mike volt az. 
– Igen – rancolta a homlokát Jubal. – Nincs is ezzel semmi baj. Mondtam, hogy a lányok büszkék és boldogok... és van mit a tejbe aprítanom, ráadásul Mike-tól bármikor bármennyit leszakíthatunk. A babák nem fognak szűkölködni. Engem maga Mike nyugtalanít. 
– Engem is, Jubal. 
– És Jill. 
– Nézd, Jubal... nem Jill a probléma. Hanem Mike. 
– A fenébe is, miért nem képes az a kölyök hazajönni, hagyni a francba azt a rohadt prédikálást? 
– Hmmm... Jubal, nem éppen azt csinálja. – Aztán Ben hozzátette. – Most jövök onnan. 
– Mi? Miért nem mondtad? 
– Először művészeti előadást tartottál – sóhajtott Ben –, aztán panaszkodtál, majd pletykáltál. 
– Hm... tiéd a pálya. 
– A fokvárosi konferenciáról hazatérőben meglátogattam őket. Amit láttam, attól nagyon ideges lettem – ezért beugrottam a hivatalomba, aztán jöttem ide. Jubal, nem tudnád elintézni Douglasszal, hogy állítsa le a dolgot? 
Jubal a fejét rázta. 
– Mike azt kezd az életével, amit akar. 
– Mást mondanál, ha láttad volna, amit én. 
– Nem én! Az már más, hogy úgysem tudnék tenni semmit. És Douglas sem. 
– Jubal, Mike elfogadna bármilyen döntést tőled a pénzét illetően. Talán nem is értené. 
– De mennyire értené! Ben, Mike a közelmúltban megírta a végrendeletét, és elküldte nekem, hogy bíráljam el. Életemben nem láttam okosabban fogalmazott okmányt. Fölismerte, hogy nagyobb a vagyona, semhogy az örökösei fölhasználhatnák, hát pénzének egy részét arra használta föl, hogy megőrizze a többit. A végrendelet tökéletesen kizár mindenféle önjelölt örököst akár a hivatalos, akár a vér szerinti szülők részéről – Mike tudja, hogy zabigyerek, bár sejtelmem sincs, hogyan derítette ki –, csakúgy, mint a Követ legénységéből. Meghatározta, hogyan kell bíróságon kívül megállapodni minden olyan örökössel, akinek első látásra elfogadható bizonyítéka van az igénye jogosságára nézve – és úgy szerkesztette meg az egészet, hogy jóformán a kormányt kelljen megdöntenie annak, aki vitába kíván szállni a végrendelettel. A végrendelet megmutatta, hogy Mike tudatában van minden előírásnak és rendelkezésnek. Nem találtam benne semmi javítanivalót. (Beleértve a neked juttatandó részt sem, fivérem, gondolta Jubal!) Tehát ne mondd nekem, hogy korlátozhatnám a pénzét! 
– Bárcsak tudnád – komorodott el Ben. 
– De nem tudom. És az sem segítene, ha találnék rá módot. Mike majdnem egy éve nem vett föl egyetlen dollárt sem a számlájáról. Douglas föl is hívott miatta – Mike nem válaszolt a leveleire. 
– Nem vett föl pénzt? Jubal, Mike rengeteget költ. 
– Talán jól fizet az egyháza. 
– Ez a legkülönösebb. Valójában nem is egyház. 
– Hát micsoda? 
– Hm, elsősorban nyelviskola. 
– Ismételd meg! 
– Marsnyelvet tanítanak. 
– Akkor bárcsak ne nevezné egyháznak. 
– De lehet, hogy mégis egyház, a jog értelmében. 
– Nézd, Ben, egy műkorcsolyapálya is lehet egyház – ha egy szekta kijelenti, hogy az istentisztelet elengedhetetlen része a korcsolyázás, vagy hogy a korcsolyázásnak áldásos hatása van. Ha az ember énekelhet Isten dicsőségére, korcsolyázhat is. Malájföldön vannak templomok, amelyek – a kívülálló számára – csupán kígyóveremnek látszanak... de ugyanaz a Legfelső Bíróság nyilvánította őket templomoknak, amelyik a mi szektáinkat védi. 
– Nos, Mike kígyókat is tart. Jubal, semmi se tilos? 
– Nehéz kérdés. Az egyházak általában nem kérnek pénzt jóslásért vagy szellem idézéséért – de elfogadhatnak adományokat, és ezek rendszerint tiszteletdíjak. Az emberáldozat törvénytelen – de a glóbusz számos pontján művelik... valószínűleg itt is, a szabadságának ennek az egykori hónában. Ami egyébként tilos, azt a legbelső szentélyben szokták végezni, és a be nem avatottak kirekesztésével. Miért, Ben? Mike olyasmit művel, amiért lecsukhatják? 
– Hm, valószínűleg nem. 
– Hát, ha óvatos... A fosteriták megmutatták, hogyan lehet meg úszni szinte mindent. Sokkal többet, mint amiért Joseph Smith-t, a mormon vallás alapítóját meglincselték. 
– Mike sokat vett át a fosteritáktól. Ez is nyugtalanít. 
– De tulajdonképpen miért aggódsz? 
– Jaj, Jubal, ez a “vízfivér” ügy. 
– Talán mérget kell tennünk az egyik lyukas fogunkba? 
– Nézd, a legbelső kör tagjai állítólag a saját elhatározásukból tudnak testetlenedni – méreg segítsége nélkül. 
– Odáig nem jutottam el, Ben. Tudom, hogyan kell benyújtani az egyetlen lehetséges mentőkörülményt. Tovább. 
– Jubal, Mike kígyókat nevel. Szó szerint és átvitt értelemben – olyan az egész, mint egy kígyóverem. Egészségtelen. Mike temploma nagy épület. Csarnok a nagyobb összejövetelek számára, kisebb termek a meghívottakkal való találkozók számára, sok kis szoba – és lakosztályok. Jill megüzente, hová menjek, és a magánbejáratnál szálltam ki, a hátsó utcában. A lakosztályok a csarnok fölött helyezkednek el, teljesen szeparáltak, mégis benn vannak a város közepén. 
– Akár legálisan, akár illegálisan jársz el – bólintott Jubal –, a kíváncsi szomszéd idegesítő. 
– Adott esetben ez nagyon jó ötlet. A külső ajtó beengedett. Azt hiszem, átvizsgáltak, bár a készüléket nem láttam. További két automata ajtó következett – aztán föl a dobócsövön. Jubal, ez nem közönséges dobócső. Nem az utas szabályozza, hanem valaki más, aki nem látható. Nem is olyan érzés, mint a szokásosnál. 
– Én sosem használtam, és nem is fogom – mondta eltökélten Jubal. 
– Ez ellen nem lenne kifogásod. Szelíden lebegtem fölfelé, mint a tollpihe.. 
– De nem bízom a gépekben. Harapnak. – Aztán hozzátette. – Persze Mike anyja az egyik legnagyobb mérnök volt és az apja, az igazi apja, szintén jó, sőt kiváló mérnök volt. Ha Mike-nak sikerült emberi használatra alkalmassá tenni a dobó csövet, nem szabad csodálkoznunk. 
– Ami könnyen lehetséges. Amikor fölértem, nem kellett megkapaszkodnom, nem volt szükségem biztonsági hálóra – őszintén szólva, nem is láttam ilyesmit. További automa ajtókon át egy hatalmas nappaliba jutottam. Különösen volt bebútorozva, és meglehetősen puritán. Jubal, rólad úgy tartják, különös házat viszel. 
– Hülyeség! Ez így egyszerű és kényelmes. 
– Nos, a te menazsériád az angolkisasszonyok Mike tébolydájához képest. Alig lépek be a kéglibe, és az első, akit meglátok egy tetőtől talpig tetovált tyúk – anyaszült pucéran. A francba, mindenütt tetoválva volt. Fantasztikus! 
– Nagyvárosiként is mucsai vagy, Ben. Egyszer ismertem egy tetovált hölgyet. Igen helyes lány volt. 
– Hát... – állapította meg Ben –, ez a nő is helyes, ha az ember megszokta a képes mellékletét – meg azt, hogy többnyire kígyó is van nála. 
– Azon gondolkodom, vajon ugyanaz a hölgy lehet-e. Teljesen tetovált nő kevés van. Csakhogy az a hölgy, akit én ismertem úgy harminc évvel ezelőtt, irtózott a kígyóktól, ahogyan az emberek általában. Ugyanakkor én szeretem a kígyókat... alig várom, hogy megismerjem új barátnődet. 
– Meg fogod ismerni, ha meglátogatod Mike-ot. Amolyan főudvarmesternő náluk. Patricia – de Patnek vagy Patty-nek szólítják. 
– Ó, igen! Jillnek igen jó véleménye van róla. Bár a tetoválásait sosem említette. 
– A hölgy körülbelül annyi idős, mint a te egykori barátnőd lehet Amikor “tyúknak” neveztem, csak az első benyomásomnak adtam hangot. Úgy néz ki, mintha a húszas éveiben járna; állítólag a legidősebb gyereke annyi. No, mindegy. Szóval, odajött, egyetlen nagy mosolyba öltözve, megölelt, és megcsókolt. “Te vagy Ben. Üdvözöllek, fivérem! Vizet adok neked!” Jubal, évek óta vagyok újságíró – láttam már egyet s mást. De még sosem csókolt meg ilyen fura tyúk, aki semmit sem visel a tetoválásain kívül. Zavarba jöttem. 
– Szegény Ben. 
– Egyen meg a fene: Te sem érezted volna magad másképp. 
– De. Ne feledd, hogy én már találkoztam tetovált hölggyel. Ők a tetoválásaik alatt úgy érzik magukat, mintha föl lennének öltözve. Legalábbis Szadako barátnőmnél ez volt a helyzet. Mert japán volt. Igaz, a japánok amúgy sem sokat törődnek a testtel. 
– Hát Pat sem – mondta Ben –, csak a tetoválásaival. Azt akarja, hogy a halála után tömjék ki és állítsák ki, George emlékének tiszteletére. 
– George? 
– Bocs. A férje. Odafönn a mennyben, a legnagyobb megkönnyebbülésemre... bár Pat úgy beszél róla, mintha csak egy sörért ugrott volna le. No de Pat lényegében igazi hölgy... és nem hagyott zavarban... 

XXXI.

PATRICIA PAIWONSKI a testvériség mindent bele csókjával üdvözölte Ben Caxtont, mielőtt a férfi észbe kapott volna. Pat érezte Ben zavarát, és meglepődött. Michael figyelmeztette, hogy Ben érkezése várható, és a tudatába idézte az újságíró arcát. Azt is tudta, hogy Ben teljességgel fivér, a Belső Fészekből való, s hogy Jill Benhez kis híján olyan közel került, mint Michaelhoz. Ám Patricia természettől fogva állandóan arra vágyott, hogy az embereket ugyanolyan boldoggá tegye, amilyen ő volt, ezért lassított. Biztatta Bent, hogy szabaduljon meg a ruházatától, de nem erőltette, csak annyit kért, hogy a cipőjét vegye le – a Fészek lágy volt és tiszta, oly tiszta, amilyenné csak Michael hatalma tehette a dolgokat. Patricia megmutatta Bennek, hová akaszthatja a holmiját, és el sietett, hogy italt hozzon neki. Jilltől ismerte Ben ízlését, és a dupla martira mellett döntött: szegény kis drága fáradtnak látszott. Amikor visszatért, Ben mezítláb és zakó nélkül várta. 
– Fivérem, sose szomjazz. 
– Megosztjuk a vizet – helyeselt Ben, és ivott. – Ebben ugyan nem sok víz van. 
– Éppen elegendő – felelte Patrícia. – Michael szerint a víz ott lehet a gondolatban is; az osztozás a lényeg. Grokkolom, hogy helyesen beszél. 
– Én is grokkolom. És éppen erre volt szükségem. Kösz, Patty. 
– Ami a miénk, a tiéd, és te a miénk vagy. Örülünk, hogy itthon vagy. A többiek szolgálatban vannak, vagy tanítanak. Nem kell sietni; majd megjönnek, ha a várakozás betelt. Szeretnéd addig megnézni a Fészkedet? 
Ben hagyta, hogy az asszony körülvezesse. Nagy konyhát látott az egyik végében pulttal, a Jubalénál is nagyobb könyvtárat, tágas luxus fürdőszobákat, hálószobákat – Ben csak gondolta, hogy azok, mert ágy nem volt bennük, csupán a padló volt lágyabb, mint máshol; Patty “kis fészkeknek” nevezte őket, és megmutatta azt, amelyikben általában aludni szokott. 
A szoba egyik részét Pat kígyóinak rendezték be. Bennek sikerült legyőznie az undorát, amíg meg nem látta a kobrákat.
– Nem kell félni – nyugtatta Patty. – Eredetileg üveg mögött voltak. De Michael megtanította őket, hogy nem szabad túlhaladniuk ezen a vonalon. 
– Én az üvegben jobban bíznék. 
– Oké, Ben. – Pat üvegfalat engedett le. Ben megkönnyebbült, még Mézeskalács fejét is hajlandó volt megsimogatni. Aztán Pat másik szobát mutatott neki. Igen nagy volt, kör alakú, a padlója ugyanolyan puha, mint a hálószobáké, s a közepén kerek medence volt. 
– Ez a Legbelső Templom – magyarázta Pat –, ahol az új fivéreket a Fészekbe fogadjuk. – A vízbe dugta a lábát. – Akarsz osztozni a vizén, és közelebb kerülni? Vagy egyszerűen úszni? 
– Huh, most nem. 
– Várakozás van – hagyta rá Patty. Visszamentek a nagy nappaliba, és Patricia kiment, hogy újabb italt hozzon. Ben leült egy hatalmas pamlagra – majd fölállt. A teremben meleg volt, az italtól izzadt, a teste körvonalait követő pamlagtól pedig még inkább melege lett. Ben úgy vélte, ostobaság olyan ruhát viselnie, mint amilyet Washingtonban hordana – amikor Patty-n mindössze egy magán felejtett kígyót visel a vállán. 
Csak az alsógatyáját hagyta magán, a többit fölakasztotta az előcsarnokban. Itt nagy tábla kérdezte az utcára nyíló ajtó fölött: Nem felejtettél el felöltözni? 
Ben sejtette, hogy ennél a háznál a figyelmeztetés helyénvaló lehet. Amikor bejött, nem látott semmit, amit ne vett volna észre. Az ajtó két oldalán két jókora réztál állt – tele pénzzel. Több mint tele: a legkülönbözőbb címletű szövetségi bankjegyek még a padlót is elborították. 
Ezt bámulta, amikor Patricia visszatért. 
– Az italod, Ben fivérem. Kerülj közelebb boldogságban. 
– Huh, kösz. – A tekintete ismét a pénzre vándorolt. Patty követte a tekintetét. 
– Rendetlen háziasszony vagyok, Ben. Michael annyira megkönnyíti a takarítást meg a rendcsinálást, hogy néha el is felejtem. – A földre potyogott pénzt visszatömködte a kevésbé megrakott tálba. 
– Patty, mi ez? 
– Ó. Itt tartjuk a pénzt, mert ez az ajtó nyílik az utcára. Ha elhagyjuk a Fészket – magam is szinte naponta járok bevásárolni – szükségünk van pénzre. Tehát ott tartjuk, ahol nem felejtünk el vinni belőle. 
– Csak belemarkolsz, és már mész is? 
– Hát persze, drágám. Ó, értem már. Itt rajtunk kívül soha nincs senki. Ha vendégül akarjuk látni kinti barátainkat – mert ilyen mindenkinek van –, odalenn vannak szobák, amilyenekhez a kintiek hozzászoktak, ott tesszük. Ez itt nem kísérti a gyöngébbeket. 
– Hát magam is meglehetősen gyönge vagyok! 
Patty nevetett. 
– De hogyan kísérthetne ez a pénz, amikor a tiéd? 
– Huh... és a betörők? – Ben szerette volna kitalálni, mennyi pénz lehet a nagy tálakban. A legtöbb bankjegy nem egyes volt – a francba, olyat pillantott meg a padlón, amelyikén három nulla is volt. Patty lent felejtette. 
– Egy bejutott, a múlt héten. 
– És? Mennyit lopott? 
– Semennyit. Michael elküldte. 
– Hívta a zsarukat? 
– Dehogy! Michael soha senkit nem adna át a zsaruknak. Michael csak... – vállat vont –...elküldte. Aztán Duke befoltozta a lyukat a kertszoba mennyezetvilágításán – azt mutattam? Bűbújos, fű a padlója. Nálad is van fűpadló, Jill mondta. Michael ott látott először fűpadlót. Mindenütt fű van? 
– Csak a nappalimban. 
– Ha valaha eljutok Washingtonba, sétálhatnék rajta? Lefekhetnék rá? Megengeded? 
– Hát persze, Patty. Huh... a tiéd. 
– Tudom, drágám. De jó kérni. Lefekszem, érzem a testemen a fűszálakat, és boldogság fog eltölteni, hogy fivérem “kis fészkében” lehetek. 
– Örömmel várlak, Patty. – Ben csak abban bízott, hogy legalább a kígyóit itt hagyja. – Mikor jössz? 
– Nem tudom. Ha a várakozás betelt. Talán Michael tudja. 
– Hát üzenj, ha jönnél, hogy otthon legyek. Ha mégsem lennék ott, Jill mindig tudja az ajtóm kódját. Patty, ezt a pénzt senki se tartja számon? 
– Minek, Ben? 
– Ez a szokás. 
– Mi nem tesszük. Csak vegyél belőle, aztán amikor hazajöttél, tedd vissza a maradékot, ha nem felejted el. Michael azt mondta, mindig legyen tele a bukszám. Ha fogy, kapok tőle. 
Ben föladta, legyőzte a dolog egyszerűsége. Volt valami fogalma a marsbeli kultúra pénz nélküli kommunizmusáról; látta, hogy Mike megteremtette az itteni változatát – a tálak mutatták az átmenetet a marsbeli gazdaságból a földibe. Nem tudta, vajon Patty sejti-e, hogy a dolog így nem igaz – Mike vagyona áll mögötte. 
– Patty, hányan vannak itt a Fészekben? – Némi aggodalmat érzett, aztán elűzte – miért is próbálnák éppen őt megpumpolni? –, neki nincsenek otthon arannyal teli dézsái. 
– Nézzük csak... majdnem húszan, beszámítva az új fivéreket is akik még nem gondolkodnak marsnyelven, és nincsenek fölszentelve. 
– Te föl vagy szentelve, Patty? 
– Ó, igen. Jobbára tanítok. Marsnyelvet kezdőknek, segítek az újoncoknak meg ilyesmi. Aztán Dawn meg én – Dawn meg Jill főpapnők –, szóval Dawn meg én meglehetősen ismert fosteriták vagyunk, így együtt dolgozunk, hogy megmutassuk más fosteritáknak, hogy a Minden Világok Egyháza nincs ellentmondásban a hittel, ahogyan ha valaki baptista, beléphet például szabadkőműves páholyba. – Megmutatta Bennek Foster csókját, elmagyarázta, aztán megmutatta a csók csodás tükérképét is, amelyet Mike helyezett el rajta. 
– Tudják, mit jelent Foster csókja, és milyen nehéz elnyerni... és látták Mike néhány csodáját, s már-már megértek rá, hogy hozzá kezdjenek, és magasabb körbe lépjenek. 
– Ehhez erőfeszítés kell? 
– Persze, Ben – nekik. Téged és engem, Jillt és néhány másikat Michael egyenesen a fivérévé fogadott. Ám másoknak Michael előbb tanítást ad – nem hitet, hanem módszert, amelynek segítségével a hit hat. Ez azt jelenti, hogy meg kell tanulniuk a marsnyelvet. Nem könnyű, én sem vagyok perfekt. De boldogság tanulni és dolgozni. A Fészekről kérdeztél... lássuk csak, Duke és Jill és Michael... két fosterita, Dawn és jómagam... egy körülmetélt zsidó meg a felesége és a négy gyerekük... 
– Gyerekek is vannak a Fészekben? 
– Rengetegen. A fiókafészek nem messze van innen; senki sem képes meditálni, ha a gyerekek kiabálnak. Akarod látni? 
– Később. 
– Egy katolikus házaspár a kisfiúkkal – sajnos kiközösítettek; megtudta a papjuk, Michael kénytelen volt különleges segítséget nyújtani nekik; csúnya megrázkódtatás volt számukra – és teljesen fölösleges. Minden vasárnap korán keltek, hogy szokás szerint elmenjenek a misére – de a gyerekek fecsegnek. Egy mormon család a legfrissebben kivált szektájukból – azaz három fő, plusz a gyerekeik. A többi protestáns és egy ateista... azaz annak hitte magát, amíg Michael föl nem nyitotta a szemét. Gúnyolódni jött ide, itt maradt tanulni... hamarosan pap lesz. Tizenkilenc felnőtt, de szinte sosem vagyunk mind egyszerre a Fészekben, kivéve a szertartásainkat a Legbelső Templomban. A Fészekben nyolcvanegyen férnek el – három a negyediken –, de Michael úgy grokkolja, sok várakozás után lesz csak szükségünk nagyobb fészekre, és addigra más fészkeket is építünk majd. Ben? Szeretnél látni egy külső szertartást, hogy Michael hogyan készíti elő a talajt? Michael most már prédikál is. 
– Hát persze, ha megoldható. 
– Helyes. Egy pillanat, drágám, csak szolidra veszem a figurát.

*

– Jubal, olyan köntösben jött vissza, mint Anne tanúköntöse, csak angyalszárny-ujjakkal, magas nyakkal és azzal a jelzéssel, amelyet Mike használ: kilenc koncentrikus kör meg egy Napjelkép, a szív fölött. Ez az ornátus, Jill meg a többi papnő is ezt viseli, csak Pattyé magas nyakú, hogy eltakarja a képregényét. Zoknit és szandált is vett. 
Valami baromian megváltozott, Jubal. Olyan méltóságos lett. Láttam, hogy idősebb, mint gondoltam, de nem idősebb a bevallott koránál. Csodálatos arca van – disznóság volt ilyen pompás bőrt tetoválni. 
Én is fölöltöztem. Kérte, hogy a cipőmet kézben vigyem, átvezetett a Fészken, ki egy külső folyosóra; ott fölvettük a cipőnket, aztán egy rámpán több emeletnyit haladtunk lefelé. A központi előadóteremre néző galériára értünk. Mike a dobogón állt. Szószék nem volt, csak jókora előadóterem, a hátsó falán a Minden Világok jelképével. Mike mellett papnő állt, és messziről azt hittem, Jill az – de a másik főpapnő volt, Dawn, Dawn Ardent. 
– Megismételnéd a nevét? 
– Dawn Ardent, született Higgins, ha pontos akarsz lenni. 
– Találkoztam vele. 
– Tudom, te állítólag visszavonult kecske. Beléd van esve. 
– Én arra a Dawn Ardentra gondolok – rázta a fejét Jubal –, akivel futólag találkoztam, úgy két éve. Nem hiszem, hogy emlékszik rám. 
– Emlékszik. Megveszi az összes vacakodat szalagon, bármilyen álnéven írod is. Azokkal alszik el, hogy szépet álmodjon. Ezt mondja. De ott mindenki ismer téged. Jubal. Abban a nappaliban egyetlen dekoráció van: egy életnagyságú, színes portré rólad. Úgy fest, mintha lefejeztek volna, méghozzá amikor ocsmányul vigyorogsz. Duke csempészte ki az eredeti képet. 
– Gazember! 
– Jill kérte meg rá. 
– Duplán gazember! 
– Őt meg Mike biztatta föl. Kapaszkodj meg, Jubal – a Minden Világok Egyházának te vagy a védőszentje. 
– Ezt nem csinálhatják velem! – szörnyülködött Jubal. 
– Már megtették. Mike szerint egyedül neked köszönhető az egész cirkusz, mert annyira jól magyaráztál el neki mindent, hogy képes lett áttenni a marsbeli teológiát földire. 
Jubal fölnyögött. Ben folytatta. 
– Ráadásul Dawn szerint gyönyörű vagy. Ettől az eltévelyedésétől eltekintve a leányzó intelligens... és végtelenül elbűvölő. De eltértem a tárgytól. Mike észrevett minket, és odakiáltotta: “Szia, Ben! Majd találkozunk” – aztán folytatta. 
Jubal, hallanod kellene. Nem beszélt paposan, nem viselt ornátust, csak igen csinos, jól szabott, fehér öltönyt. Úgy szövegelt, mint holmi piszok jó autóügynök. Viccelt, parabolákkal élt. A lényeg valamiféle panteizmus... az egyik parabola az a régi sztori volt a gilisztáról, amely kidugja a fejét a földből, és megpillant egy másik gilisztát: “Ó, de gyönyörű vagy? Hozzám jönnél feleségül?”, mondja neki, mire az így felel: “Ne csacsiskodj! Én a másik véged vagyok”. Hallottad? 
– Hallottam-e? Én írtam! 
– Nem tudtam, hogy ennyire régi. Mike ügyesen használta föl. Úgy fejtette ki, hogy ahányszor csak másik grokkoló lénnyel találkozol – legyen az férfi, nő vagy kóbor macska –, a “másik végeddel” találkozol. A mindenség olyasmi, amit szétosztottunk magunk között, aztán megállapodtunk, hogy erről megfeledkezünk. 
Jubal savanyú képet vágott. 
– Szolipszizmus és panteizmus. Az egyik csak az én létezését ismeri el, s a világot csak az egyéni tudat alkotásának tekinti, a másik Istent a természettel azonosítja. A kettővel együtt mindent meg lehet magyarázni. Rekessz ki minden kellemetlen tényt, békíts össze minden elméletet, keverj bele tetszésed szerint bármilyen tényeket vagy téveszméket. De mindez csupán vattacukor, csak íze van, szubsztanciája nincs. Éppen annyira nem kielégítő, mint amikor egy történetet így fejezel be: “...és akkor a kisfiú kiesett az ágyából, és fölébredt”. 
– Ne velem vitázz, Mike-kal beszéld meg. De hidd el nekem, meggyőzően hangzott. Egy ízben szünetet tartott, és azt mondta: “Nyilván unjátok már a sok dumát” – azok meg visszaordították: “Nem!". A markában tartotta őket. Azzal folytatta, hogy fáradt a hangja, s amúgy is itt a csodák ideje. Majd döbbenetes kézügyességi mutatványokat csinált – tudtad, hogy bűvészként járta az országot egy utazó vidámparkkal? 
– A vidámparkról tudtam. Hogy miféle szégyent vett magára Mike, azt nem. 
– Hihetetlenül ügyes; a trükkjei még engem is elbolondítottak. Nem is lenne semmi baj, ha csak bűvészkedett volna; de a dumája szédítette meg a népet. Végül abbahagyta, és azt mondta: “A marsbeli embertől elvárják, hogy csodálatos dolgokat műveljen... ezért minden összejövetelen teszek néhány csodát. Nem tehetek róla, hogy a marsbeli ember vagyok; véletlenül így alakult. Csoda veletek is történhet, ha akarjátok. De ha többre vágytok ezeknél a kisstílű csodáknál, be kell lépnetek a Körbe. Aki tanulni akar, azzal később találkozom. A kartonokat körbeadjuk.”
Patty elmagyarázta. “Ezek csak balekok, drágám – kíváncsiságból jöttek ide, esetleg olyanok küldték őket, akik már eljutottak valamelyik belső körbe.” Jubal, Mike kilenc körre osztotta ezt az izét, ahány szabadkőműves beavatási fokozat van – és senki nem tud arról, hogy vannak további körök, amíg meg nem érett rá. “Ez Michael száma” – folytatta Pat –, “és olyan könnyen csinálja, mint ahogyan lélegzik, közben megérzi, kiben van lehetőség. Ezért húzza el – Duke ott ül a mögött a rács mögött, és Michael megmondja neki, ki lehet megfelelő, hol ül meg minden. Michael hamarosan jelt ad... és kiszórja azokat, akiket nem akar. Aztán jön Dawn, miután megkapta Duke-tól az ülésrendet.” 
– Ezt hogy csinálják? – kérdezte Harshaw. 
– Nem láttam, Jubal. Tucatnyi módon el lehet a kiválasztottakat szakítani a tömegtől, ha Mike tudja, kik azok, és valamikeppen jelzi Duke-nak. Patty szerint Mike tisztánlátó – én sem zárnám ki ezt a lehetőséget. Aztán begyűjtik az adományokat. Mike még ezt sem csinálja templomi stílusban, tudod, halk zene és méltóságteljes templomszolgák. Mike azt mondta, senki nem hinné el, hogy ez egyház, ha nem gyűjtenének adományokat. De képzeld el, becs szóra, olyan gyűjtőkosarakat adtak körbe, amelyek dugig voltak pénzzel, és Mike azt mondta a népnek, hogy ezt az előzők adták, vegyenek belőle nyugodtan, ha le vannak robbanva, és éhesek, és szükségük van rá. Viszont ha adni akarnak, adjanak. Csak csináljanak valamit: vagy tegyenek hozzá, vagy vegyenek el belőle. Rájöttem, hogy újabb módszert talált ki, hogy megszabaduljon a túlságosan sok pénztől. 
– Ha ezt a trükköt jól adják elő – mondta töprengve Jubal –, az emberek általában többet adnak... miközben csupán néhányan vesznek el a pénzből és nagyon keveset. Nagyon kevesen. 
– Nem tudom, Jubal. Patty elcipelt, amikor Mike átadta a szertartás vezetését Dawnnak. Egy kisebb terembe vitt, ahol akkor kezdődött a hetedik kör szertartása. Ezek olyan emberek, akik hónapok óta járnak oda, és fejlődtek. Már ha ez fejlődés. 
Jubal, egyenesen átmentünk az egyik szertartásról a másikra, és alig tudtam átváltani. A kültagoknak tartott szertartás félig előadás, félig szórakoztató műsor – ez szinte vudu szertartás volt. Mike most ornátust viselt; magasabbnak látszott, aszketikusnak és erőteljesnek, a szeme sugárzott. Félhomály volt, idegesítő, mégis táncra ingerlő zene szólt. Patty meg én leültünk egy pamlagra, amely úgyszólván ágy volt. Hogy a szertartás mi volt, nem tudom. Mike kántált marsnyelven, a népek marsnyelven válaszoltak, kivéve azt, amikor azt ismételgették: “Te vagy Isten! Te Isten vagy!” s erre marsnyelven jött a válasz, amelybe belefájdulna a torkom. 
Jubal krákogott valamit. 
– Ez volt az? 
– Mi? Azt hiszem. Jubal... téged is beszippantottak? Átvertél? 
– Nem. Szarházi tanított rá – szerinte a lehető legförtelmesebb istenkáromlás. Mármint az ő hite szerint. Ez az a szó, amelyet Mike úgy fordít: “Te vagy Isten”. Mahmoud viszont állítja, hogy szó sincs ilyesmiről. Szerinte ebben a szóban a mindenség nyilvánítja ki öntudatát... vagy amolyan “gyónás” a bűnbánat tökéletes hiánya mellett... vagy tucatnyi más dolog. Szarházi azt mondja, még marsnyelven sem érti, csak annyit tud; hogy rossz szó az ő szemében a lehető leggonoszabb... és közelebb áll a sátáni dachoz, mint az isteni áldáshoz. Folytasd. Ennyi volt az egész? Néhány marsnyelven rikoltozó fanatikus? 
– Hm... Jubal, nem rikoltoztak, és nem fanatikusan. Időnként éppen csak hogy suttogtak. Máskor picikét hangosabbra fogtak. Egy ritmusra, egy sémára tették, olyan volt, mint valami kantáta... mégsem hatott betanultnak; inkább mintha egyetlen ember hümmögött volna magának a maga kedve szerint. Jubal, te láttad, hogyan pörgetik be magukat a fosteriták... 
– Sajnos a kelleténél többször. 
– Hát itt nem volt semmi olyasfajta őrjöngés; csöndesen és könnyedén csinálták, ahogyan az ember ledől aludni. Volt benne feszültség, és az egyre nőtt is, de... Jubal, részt vettél már spiritiszta szeánszon? 
– Amit csak lehetett, kipróbáltam, Ben. 
– Akkor tudod, miként növekedhet feszültség, anélkül, hogy bárki moccanna vagy megszólalna. Hát ez inkább arra hasonlított, mint a fosteriták tombolásához vagy akár józan egyházi szertartáshoz. Mégsem volt szelíd; iszonyatos erő volt benne. 
– Szóval apollói. 
– Tessék? 
– Szemben a dionüszoszival. Egyszerűsítve apollóinak szokták nevezni azt, ami “szelíd”, “nyugodt” és “hűvös”. Csakhogy az “apollói” meg a “dionüszoszi2 ugyanannak az érmének a két oldala. A cellájában teljes némaságban térdeplő apáca talán eksztatikusabb elragadtatást él át, mint Pán Priaposz papnője, amikor a tavaszi napéjegyenlőséget ünnepli. Az eksztázis a koponyán belül van, nem holmi testgyakorlásban. – Jubal elkomorodott. – És az is tévedés, amikor az “apollóit” a “jóval” azonosítják, csupán azért, mert legtiszteletreméltóbb szektáink szertartásai és tantételei apollóiak. Puszta előítélet. Tovább. 
– Hát... azért nem volt olyan békés, mint az apáca imája. Az emberek mászkáltak, helyet cseréltek, csókolództak – de semmi több nem történt, legalábbis úgy hiszem, bár félhomály volt. Egy lány odajött hozzánk is, de Patty valami jelet adott neki... így csak megcsókolt minket, és elment. – Ben vigyorgott. – De milyen jól csókolt. Egyedül rajtam nem volt olyan köntös, ez feszélyezett is. De ő észre se vette. 
Az egész teljesen lazán zajlott... mégis annyira koordináltan, ahogyan a balett-táncosnő izmai mozognak. Mike sokat mozgott, hol elöl volt, hol a többiek között – egyszer megszorította a vállamat is, és megcsókolta Patty-t, nem sietősen, de gyorsan. Nem beszélt. Ahol akkor állt, amikor vezetni látszott, volt egy nagy sztereovízió-szerű bigyó, azt használta a “csodákhoz”. Bár ezt a szót soha nem ejtette ki, legalábbis angolul nem. Jubal, az összes egyház csodákat ígér. De a csodák vagy tegnap történtek, vagy holnap fognak történni. 
– Van kivétel – szakította félbe Jubal. – Több vallás szállít csodákat – például a Christian Science vagy a római katolicizmus. 
– A katolikusok? Lourdes-ra gondolsz? 
– Az oltáriszentség átlényegülésére gondolok. 
– Hmmm... azt nem tartom csodának. Ami meg a Christian Science eredményeit illeti: ha eltörik a lábam, inkább sebészt akarok. 
– Akkor nézd meg, hová lépsz – morogta Jubal. – Engem hagyj békén. 
– Eszembe se jutna. Nem vágyom William Harvey évfolyamtársára. 
– Harvey el tudott látni bármilyen törést. 
– Ő igen, de az évfolyamtársai? Jubal, lehet, hogy amiket említettél, csodák, csakhogy Mike látványos csodákat tesz. Vagy kiváló illúzionista, vagy elképesztő hipnotizőr... 
– Talán mindkettő. 
– ...vagy úgy csal elő képeket valami zárt láncú sztereovízióból, hogy nem tudod megkülönböztetni őket a valóságtól. 
– Miért zárod ki a valódi csoda lehetőségét, Ben? 
– Nem találom vonzónak az ötletet. De bárhogyan csinálta, jó színház volt. Egyszer följött a fény, és ott ült egy fekete sörényű oroszlán, olyan méltóságteljes, mint a középületek őrzői, és kis bárányok ugrándoztak körülötte. Az oroszlán csak pislogott, és ásított. Hollywoodban persze tudnak csinálni ilyen effektusokat – de oroszlánszagot is éreztem. No persze, azt is lehet hamisítani. 
– Miért ragaszkodsz a csaláshoz? 
– A fenébe. Pártatlan próbálok lenni. 
– Akkor ne mindig a régi eszközöknél kutakodj. Kelj versenyre Anne-nel. 
– Nem vagyok Anne. És akkor nem is voltam pártatlan; csak élveztem a dolgot, meleg ragyogásban. Mike rengeteg remek illúziót csinált. Levitációt meg ilyesmit. Patty a vége felé ott hagyott, miután odasúgta, hogy maradjak. “Michael azt mondta nekik, hogy aki nem érzi magát fölkészültnek a következő körre, most távozzon” – mondta nekem. 
“Akkor jobb, ha én megyek” – mondtam. 
“Dehogy, drágám!” – mondta. – “Te a Kilencedik Körbe tartozol. Csak maradj ülve. Jövök vissza.” És ott hagyott. 
Nem emlékszem, hogy bárki kiment volna. Ebben a csoportban továbbjutásra váró hetedik körösök voltak. Észre sem vettem, amikor fölment a fény... és ott volt Jill! 
Jubal, nem hatott sztereovíziónak. Jill meglátott, rám mosolygott. Ó, ha a színész egyenesen a kamerába néz, a tekintete találkozik a tiéddel, bárhol ülsz is. De ha Mike-nak sikerült ezt ilyen tökéletesre fejlesztenie, szabadalmaztatnia kéne. Jill valami eszelős kosztümöt viselt. Mike kántálni kezdett valamit, részben angolul... Mindenek Anyjáról, sokak egységéről, és különböző neveken kezdte szólítani Jillt... és minden névnél megváltozott rajta a kosztüm... 

*

Ben Caxton gyorsan figyelni kezdett, amikor megpillantotta Jillt. Nem tette lóvá a világítás, sem a távolság – Jill volt az! A lány ránézett, mosolygott. Ben csak félig figyelt az invokációra, közben azon járt az esze, hogy a marsbeli ember mögötti tér nyilván sztereovízió. Ugyanakkor meg mert volna esküdni rá, hogy képes lenne fölmenni azon a lépcsőn, és belecsípni Jillbe. 
Kísértést is érzett rá, de csúnya dolog lett volna elrontani Mike műsorát. Várjunk, amíg Jill szabad lesz... 
– Kübele! 
Jill kosztümje hirtelen átváltozott. 
– Ízisz!
...ismét. 
– Frigg... Ge!... Ördög!... Istár!... Miiam! 
– Éva anyánk! Mater Deum Magna: Szerető és szeretett, örökké való élet... 
Caxton nem hallotta tovább. Jill volt a dicsőségbe öltözött Éva anyánk. Nőtt a fény, s Ben látta, hogy Éva-Jill egy kertben áll, egy fa mellett, amelyre nagy kígyó tekeredik. 
Jill mosolygott, megsimogatta a kígyó fejét – hátrafordult, és széttárta a karját. 
Jelentkezők tódultak előre, hogy belépjenek a kertbe. Patty visszatért, és megérintette Caxton vállát. 
– Ben... Gyere, drágám. 
Caxton marani akart, beinni a fölséges látványt... csatlakozni a menethez. De fölállt, és távozott. Hátranézett, és látta, hogy Mike átöleli az első nőt a sorban... Ben megfordult és követte Patriciát, és nem látta, hogy a jelölt köntöse eltűnt, amikor Mike megcsókolta őt – és nem látta, amikor Jill megcsókolta az első férfi jelöltet... és annak is eltűnt a köntöse. 
– Körbe megyünk – magyarázta Patty –, hogy legyen idejük visszaérni a szentélybe. Betolakodhatnánk, de azzal megrövidítenénk Michael idejét, amíg visszaviszi őket normális hangulatba – és Michael olyan keményen dolgozik. 
– Hová megyünk? 
– Mézeskalácsért. Aztán vissza a Fészekbe. Hacsak nem akarsz részt venni a beavatáson. De még nem tanultad meg a marsnyelvet, így csak összezavarna. 
– Hát... Jillt szeretném látni. 
– Ó. Azt üzeni, föl fog jönni hozzád. Erre, Ben. 
Kinyílt egy ajtó. Ben egy kertben találta magát. A kígyó jöttükre fölemelte a fejét. 
– Igen, drágaságom. – mondta neki Patricia. – Anyuci jó kislánya voltál! – Letekerte a boát, és kosárba tette. 
– Duke hozta le, de nekem kell a fára tennem, és figyelmeztetnem, hogy ne kószáljon el. Szerencséd volt, Ben; nagyon ritkán megy át a dolog a nyolcadikba. 
Ben cipelte Mézeskalácsot, és megtanulta, hogy a négy és fél méteres boának súlya van; a kosárnak acél fogantyúja volt. Amikor legfölülre értek, Patricia megállt. 
– Tedd le, Ben. – Levette a köntösét, átadta Bennek, a kígyót pedig magára tekerte. – Ez Mézeskalács jutalma, amiért jó kislány volt; szeret anyucihoz bújni. Pillanatokon belül órám lesz, de az utolsó percig magamon tartom. Nem helyes csalódást okozni egy kígyónak. Olyanok, akár a kisdedek, nem grokkolnak teljességgel. 
Vagy huszonöt métert tettek meg az igazi Fészek bejáratáig. 
Ben levette a cipőjét meg a zokniját. Beléptek, és Patty Bennel maradt, amíg a férfi gályára vetkőzött – aztán megtorpant, megfontolta, hogy levegye-e az alsóját is. Most már biztos volt benne, hogy a ruha a Fészekben éppoly szokatlan (és durva) dolog, mint a szöges bakancs a táncparketten. A kijarati ajtón lévő figyelmeztetés, az ablakok hiánya, a Fészek méhmeleg kényelme, Patricia pucérsága és hogy neki is ugyanezt javasolta – mind arra utalt, hogy itt a nudizmus a divat. 
Patricia viselkedését ugyan nem vette komolyan, mert úgy vélte, a tetovált nőknek bizonyára fura szokásaik vannak, csakhogy a nappaliból éppen akkor indult egy férfi a fürdőszobák meg a “kis fészkek” irányába – s rajta még Patriciánál is kevesebb volt egy kígyóval és sok-sok képpel. “Te vagy Isten!” – üdvözölte őket, és elbaktatott. A nappaliban további bizonyíték várt rájuk: mezítelen test a kanapén – egy nő. 
Caxton tudta, hogy sok család jár otthon meztelenül – és ez a “családja” volt, csupa vízfivér. De képtelen volt dűlőre jutni az udvariasság – hogy levegye jelképes fügefalevelét – meg a bizonyosság között, hogy ha idegen lépne be, fölöltözve, hülyén érezné magát. Talán el is pirulna! 

– Te mit tettél volna, Jubal? 
Harshaw fölhúzta a szemöldökét. 
– Arra számítottál, hogy megbotránkozom, Ben? Az emberi test gyakran tetszetős, még többször lehangoló – de önmagában sosem jelentős. Tehát Mike házában a nudizmus a divat. Most tapsoljak? Vagy sírnom kéne? 
– A fene egyen meg, Jubal, könnyű az Olümposzról dumálni! De még sosem láttam, hogy társaságban levetted volna a gatyádat. 
– Nem is fogod. De úgy grokkolom, téged sem a szemérem motivált. Hanem a beteges félelem, hogy nevetségessé válsz – ennek a neurózisnak valami hosszú, ál-görög neve van. 
– Hülyeség! Pontosan tudtam, mi lenne udvarias. 
– Hülyeség neked – tudtad, mi lenne udvarias... de féltél, hogy hülyén néznél ki... vagy rajtakapnak holmi gáláns reflexen. De grokkolom, hogy Mike-nak oka van erre a szokásra – Mike-nak mindenre oka van. 
– Ó, igen. Jill elmondta. 

*

Ben az előszobában volt, háttal a nappalinak, a gatyáját fogta, megpróbálta rávenni magát, hogy tolja le – amikor átfogták a derekát. 
– Ben, drágám! Ez csodálatos! 
És Jill máris a karjában termett, forró ajka mohón tapadt a szájára – és Ben örült, hogy nem fejezte be a vetkőzést. Jill már nem “Éva anyánk2 volt, papnői köntöst viselt. Ben így is átélte a boldog tudatot, hogy két karnyi eleven, forró, gyöngéden simuló lányt ölel. 
– Hűha! – mondta a csók után Jill. – Hiányoztál, te vén dög. Te vagy Isten. 
– Te vagy Isten – felelte Ben. – Jill, szebb vagy, mint valaha. 
– Igen – hagyta rá a lány. – Ezzel jár. Isteni volt, amikor magamon éreztem a tekintetedet a finálénál. 
– Finálénál? 
– Jill a szertartás végére gondol – szólt közbe Patricia –, amikor ő Mindenek Anyja, Mater Deum Magna. Gyerekek, rohannom kell. 
– Soha ne siess, Pattycake. 
– Rohannom kell, hogy ne kelljen sietnem. Ben, le kell fektetnem Mézeskalácsot, aztán indulok tanítani – kérek egy csókot éjszakára. Jó? 
Ben azon kapta magát, hogy egy óriáskígyóba öltözött nőt csókol. Megpróbált nem tudomást venni Mézeskalácsról, és úgy bánni Patty-vel, ahogyan megérdemelte. 
Pat ezután megcsókolta Jillt. 
– Jó éjt, drágáim. – És csöppet sem sietősen távozott. 
– Ben, hát nem bűbájos? 
– Az. Bár először meghökkentett. 
– Grokkolom. Patty mindenkit meghökkent – mert soha nincsenek kételyei; automatikusan helyesen cselekszik. Nagyon hasonlít Mike-ra. Ő jutott a legtovább valamennyiünk közül, neki kellene főpapnőnek lenni. Nem vállalja, mert a tetoválásai nehézséget okoznának – elvonnák a figyelmet –, és nem akarja leszedetni őket. 
– Hogyan lehetne ennyi tetoválást eltávolítani? Késsel? Belehalna. 
– Dehogy. Mike el tudná őket tűntetni, nyomtalanul, és Patnek nem esne semmi baja. Ám Patty úgy érzi, a tetoválások nem az övéi, ő csak a gondnokuk. Gyere, ülj le. Dawn majd hoz vacsorát – muszáj látogatás közben ennem, másként holnapig nem lesz rá módom. Meséld el, mi a véleményed. Dawn mondta, hogy láttál egy, a kívülállóknak szóló szertartást. 
– Igen. 
– És? 
– Mike – mondta lassan Caxton – képes lenne kígyóknak cipőt eladni. 
– Ben, grokkolom, hogy valami zavar. 
– Nem – felelte Caxton. – Nem tudnám megfogalmazni. 
– Egy-két hét múlva majd újra megkérdezlek. Nem kell sietni. 
– Nem maradok egy hétig sem. 
– Vannak konzerv-cikkeid. 
– Három. De nem maradhatok annyi ideig. 
– Szerintem maradni fogsz... aztán betelefonálsz néhány cikket, valószínűleg az egyházunkról. Mert addigra grokkolni fogod, hogy sokkal tovább maradsz. 
– Nem hinném. 
– Várakozás van, a teljességig. Ugye tudod, hogy ez nem egyház? 
– Patty mondott valamit. 
– Mondjuk úgy, nem vallás. Valójában egyház, a szó összes jogi és erkölcsi értelmében. De nem akarjuk az embereket Istenhez vezetni; ez olyan ellentmondás, amelyet marsnyelven ki sem lehet fejezni. Nem akarunk lelkeket megmenteni, mert lélek nem veszhet el. Nem arra akarjuk rábírni az embereket, hogy legyen hitük, mert amit ajánlunk, nem hit, hanem igazság – igazság, amelyet ellenőrizhetnek. Itt-és-most igazságot, amely annyira tárgyszerű, mint a vasalódeszka, annyira hasznos, mint a kenyér... annyira gyakorlati, hogy a háborút meg az éhséget meg az erőszakot meg a gyűlöletet annyira szükségtelenné teszi, amennyire szükségtelen... mondjuk a ruha a Fészekben. De meg kell tanulniuk a marsnyelvet. Ez a bökkenő: kellően tisztességes embereket találni, akik elhiszik, amit látnak, és készek keményen dolgozni – mert tényleg nehéz –, hogy elsajátítsák a nyelvet, amelyen mindezt tanítani lehet. Ezt az igazságot angolul éppúgy nem lehet kifejezni, mint Beethoven Ötödik szimfóniáját. – Mosolygott. – De Mike sosem siet. Ezreket vizsgál... talál néhányat... és egy-egy bekerül a Fészekbe, és őket tovább tanítja. Eljön az idő, amikor már annyit fogunk tudni, hogy önálló fészket alapíthatunk, és akkor indul meg majd az igazi lavina. De nem kell sietni. De egyelőre még egyikünk sincs tökéletesen kiképezve. Nem igaz, drágám? – Ben Jill utolsó szavaira fölpillantott, és meglepetten látta, hogy a nő, aki ennivalót hozott neki, a másik főpapnő, Dawn. A meghökkenését az sem csökkentette, hogy Dawn ugyanúgy volt öltözve, ahogyan Patricia – tetoválások nélkül. 
– A vacsorád, Ben fivérem – mosolygott Dawn. – Te vagy Isten. 
– Huh, te vagy Isten. Kösz. – Dawn megcsókolta Bent, ennivalót tett Jill és maga elé, leült Ben jobbján, és enni kezdett. Ben sajnálta, hogy nem olyan helyre ült, ahol jobban láthatja – Dawnnak határozottan istennői adottságai voltak. 
– De igaz – felelte Jillnek Dawn –, még nem vagyunk kiképezve. De a várakozás betelik. 
– Például, Ben – folytatta Jill –, most szünetet tartok, hogy egyek. De Mike tegnapelőtt előtt óta nem evett, és nem is fog, csak majd ha szükség lesz rá. Akkor majd zabál, mint a disznó, és az addig lesz neki elegendő, amíg ismét nem őt hívják. Ráadásul mi elfáradunk. Nem igaz, szivem? 
– De mennyire – helyeselt Dawn. – De most nem vagyok fáradt, Gillian. Átveszem a szolgálatodat, csak maradj Bennel. Add ide a köntöst. 
– Elment az eszecskéd, szerelmem. Ben, Dawn majdnem olyan régen van szolgálatban, mint Mike. Sokáig bírjuk, de ha éhesek vagyunk, eszünk, és néha aludnunk kell. Ami meg a köntösöket illeti, a Hetedik Templomban ez volt az utolsó. Szólni akartam Pattynek, hogy rendeljen pár tucatot. 
– Rendelt. 
– Gondolhattam volna. Ez szűknek tetszik. – Jill ficánkolt, és ez nem tetszett Bennek. – Talán hízunk? 
– Egy kicsit. 
– Helyes. Túlságosan soványak vagyunk. Ben, észrevetted, hogy egyforma alakunk van Dawnnal? Magasság, mellbőség, derék, csípő, testsúly, minden – a szinekről nem is beszélve. Majdnem egyformák voltunk már akkor, amikor találkoztunk... aztán Mike segítségével teljesen egyformák lettünk. Az arcunk is hasonlóbb lett de az attól van, hogy ugyanazt tesszük és gondoljuk. Állj föl, drágám, hadd nézzen meg minket Ben. 
Dawn letette a tányérját, és fölállt, olyan pózba, amely jobban emlékeztette Bent Jillre, mint amennyit a hasonlatosság megindokolt volna – ekkor jött rá, hogy Dawn ugyanabban a pózban áll, amelyben Jill feszített Éva szerepében. 
– Látod, Ben? – kérdezte tele szájjal Jill. – Én vagyok. 
– Csak hajszálnyi a különbség, Gillian – mosolygott Dawn. 
– Az. Néha szinte sajnálom, hogy nem egyforma az arcunk. Mert igen kényelmes, Ben, hogy ennyire hasonlítunk. Két főpapnő kell, mert csak ketten bírnak lépést tartani Mike-kal. Aztán – tette hozzá – Dawn tud nekem olyan ruhát venni, amelyik pontosan jó rám. Nem kell bajlódnom a vásárlással. 
– Nem is tudtam – mondta lassan Ben –, hogy hordtok ruhát. Ezeken a papnői izéken kívül. 
Jill meglepődött. 
– Hát ebben hogy mennénk táncolni? Pedig álmosság ellen az a legjobb. Csüccs le, fejezd be a vacsorádat. Ben már eleget nézett. Ben, ebben az átmenő csoportban van egy férfi, aki tök jól táncol a város meg tele van mulatókkal. Dawn meg én annyi éjszakán át tartottuk ébren szegény jószágot, hogy segítenünk kellett neki ébren maradni a nyelvórákon. De bele fog jönni. Mihelyt eléri az ember a Nyolcadik Kört, nem sok alvást igényel. Miből gondoltad, drágám, hogy sosem öltözünk föl? 
– Huh... – és Ben kinyögte a dilemmáját. Jill tágra nyílt szemmel hallgatta, alig kacarászott, azt is rögtön abbahagyta. 
– Értem. Drágám, most azért viselem ezt a köntöst, mert zabálnom kell. Ha grokkoltam volna, hogy ez zavar, elhajítottam volna régen. Úgy hozzászoktunk, hogy a tennivalótól függően öltözzünk-vetkőzzünk, hogy elfelejtettem: esetleg nem udvarias. Kedvesem, viseld a gályádat – vagy ne viseld, ahogy kedved tartja. 
– Huh... 
– Csak ne idegeskedj – mosolygott gödröcskésen Jill. – Az jut róla eszembe, amikor Mike a nyilvános strandon próbálkozott. Emlékszel, Dawn? 
– Sosem fogom elfelejteni! 
– Ben, tudod, milyen Mike. Mindenre meg kellett tanítanom. Nem látta semmi értelmét a ruházatnak, amíg – legnagyobb meglepetésére – nem grokkolta, hogy mi sebezhetők vagyunk az időjárással szemben. A testi szemérem nem marsbeli fogalom, nem is lehet az. Mike a ruhákat csupán azután grokkolta dísznek is, miután a számaink kosztümjeivel kísérletezni kezdtünk. 
De Mike ugyan mindig azt tette, amit mondtam neki, akár grokkolta, akár nem, el sem tudod képzelni, mennyi kis dolog kell ahhoz, hogy az ember ember legyen. Nekünk kis híján húsz évünkbe telik, amíg megtanuljuk; Mike-nak szinte az egyik napról a másikra kellett megtanulnia. És még mindig vannak hézagok. Olyanokat csinál, hogy na, mert nem tudja, hogy emberi lény így nem viselkedik. Mindannyian tanítjuk – kivéve Patty-t, aki szentül hiszi, hogy bármit tesz Michael, az tökéletes. Mike még mindig grokkolja a ruhaneműt. Olyan helytelenségnek grokkolja, amely elválasztja az embereket, akadályozza hogy a szeretet parancsára közelebb kerüljenek egymáshoz. Az utóbbi időben grokkolta, hogy szükségünk van valamiféle korlátra – a kívülállókkal szemben. De hosszú időn át Mike csak akkor viselt ruhát, ha én mondtam neki. 
És egyszer elfelejtettem szólni. Bajában voltunk, Kaliforniában; akkor történt, Dawn, amikor találkoztunk, vagyis ismét találkoztunk. Bejelentkeztünk Mike-kal egy tengerparti szállodába, és Mike annyira grokkolni akarta már az óceánt, hogy másnap reggel, amikor én még aludtam, elindult egyedül, találkozni a tengerrel. Szegény Mike. Leért a partra, ledobta a köntösét, és elindult a víz felé... akár egy görög isten, olyan volt, s éppúgy sejtelme sem volt a konvenciókról... és kitört a balhé, én meg fölébredtem, és gyorsan rohantam, hogy le ne csukják. 
Jill a távolba meredt. 
– Most szüksége van rám. Csókolj meg, Ben, reggel találkozunk. 
– Egész éjjel távol leszel? 
– Valószínűleg. Az átmenő osztályban meglehetősen sokan vannak. – Fölállt, fölhúzta Bent is, a karjába bújt. És hamarosan ezt dorombolta: 
– Ben, drágám, te leckéket vettél. Hűha! 
– Én-e? Tökéletesen hű voltam hozzád – a magam módján. 
– Ahogyan én hozzád. Nem panaszkodtam, csak azt gondoltam, Dorcas segített gyakorolnod a csókolódzást. 
– Egy kicsit talán. Te kis indiszkrét. 
– Az osztály várhat, amíg még egyszer megcsókolsz. Megpróbálok Dorcas lenni. 
– Légy önmagád. 
– Úgysem lehetek más. Önmagam. Mike azt mondja, Dorcas alaposabban csókol – “jobban grokkolja a csókot” – mint bárki más. 
– Fogd már be. 
Jill úgy tett, aztán sóhajtott. 
– Átmenő osztály, jövök már – ragyogva, mint a szentjánosbogár. Vigyázz rá, Dawn. 
– Úgy lesz. 
– És csókold meg nyomban, hogy megértsd, mire gondolok. 
– Az a szándékom. 
– Ben, légy jó fiú, tedd, amit Dawn mond. – És Jill távozott. Nem sietve, de futva. 
Dawn Benhez simult, fölemelte a karját. 

*

Jubal fölhúzta a szemöldökét. 
– Azt akarod mondani, hogy ennél a pontnál beadtad a derekad? 
– Nem volt sok választásom. Csak, huh, “megadtam magam az elkerülhetetlennek”. 
Jubal bólintott. 
– Csapdában voltál. És ebben a helyzetben az ember nem tehet mást, mint hogy béketárgyalásokat kezd. 

XXXII.

– JUBAL – mondta hittel Caxton –, egy szót sem szólnék Dawnról... minderről nem beszélnék... ha nem lenne szükséges ahhoz, hogy elmagyarázzam, miért aggódom értük... valamennyiükért, Duke-ért és Mike-ért és Dawnért csakúgy, mint Jillért és Mike összes áldozatáért. Mike fölizgatta őket. Mike új személyisége igen erőteljes. Pimasz és nagyon is szuperügynök – de magávalragadó. És a maga módján Dawn is az – reggelre úgy elkábított, hogy már-már úgy éreztem, minden rendben van. Ez a dolog itt fura, de nem rossz... 

*

Ben Caxton arra ébredt, hogy nem tudja, hol van. Sötét volt, s ő valami puhán feküdt. Nem ágyon... 
Elbontották az éjszaka emlékei. Amire utoljára emlékezett világosan, az volt, hogy a Legbelső Templom puha padlóján fekszik, és halkan, belsőségesen beszélget Dawnnal. A lány vitte oda, megmerítkeztek, megosztották a vizet, közelebb kerültek... 
Ben vadul kezdett tapogatózni, de nem talált semmit. 
– Dawn! 
Fény tört a sötétségbe. 
– Itt vagyok, Ben. 
– Ó! Azt hittem, elmentél. 
– Nem akartalak fölébreszteni. – Ben legnagyobb csalódására a lány a papnői köntösét viselte. – Indulnom kell a hajnalosok külső szertartására. Gillian még nem jött vissza. Mint tudod, nagy osztály volt. A lány szavai fölidéztek dolgokat, amelyeket Dawn az éjjel mesélt... amelyek fölizgatták Bent Dawn szelíd magyarázatai ellenére... és Dawn aztán addig csitítgatta, amíg Ben egyet nem értett. Persze még mindig nem egészen grokkolta... de igen, Jillt lekötötték a főpapnői teendők... olyan feladat vagy boldog kötelesség, amelyet Dawn hajlandó lett volna átvállalni tőle. Ben úgy érezte, sajnálnia kellene, hogy Jill az ajánlatra nemet mondott... 
De nem sajnálta. 
– Dawn... tényleg menned kell? – Föltápászkodott, átölelte a lányt. 
– Muszáj, Drága Ben... drága Ben. – A férfi mellére omlott. 
– Most rögtön? 
– Annyira – felelte halkan a lány – sosem kell sietni. – A köntös már nem választotta el őket. Ben kábább volt, semhogy azon tűnődött volna, mi lett a köntössel. 
Ismét fölébredt, és rájött, hogy a “kis fészek” kivilágosodik, amikor föláll. Nyújtózkodott, megállapította, hogy csodásán érzi magát, a gályáját kereste. Próbálta fölidézni, hová tette, és nem emlékezett rá, hogy levette volna. A vízben már nem volt rajta. Talán a medencénél hagyta... Kiment, és fürdőszobában találta magát. Néhány perccel később, miután megborotválkozott, lezuhanyozott és fölfrissült, benézett a Legbelső Templomba, nem találta az alsóját ott sem, és arra gondolt, valaki kivihette az előszobába, hiszen mindenki ott tartja az utcai viseletét... aztán csak legyintett, és haragudott magára, amiért ügyet csinált az alsónadrág viseléséből. Itt, a Fészekben éppen akkora szüksége volt rá, mint mondjuk még egy fejre. Csöppet sem volt másnapos, pedig nem egy pohárral ittak Dawnnal. Dawnra szemlátomást nem hatott a szesz – ő meg bizonyára ezért lépte túl a szokásos adagját. Dawn... micsoda csaj! Még akkor sem haragudott, amikor – a föllángolás pillanatában – Ben Jillnek szólította – szemlátomást örült inkább. 
A nagy szobában senkit nem talált, s azon tűnődött, hány óra lehet. Nem mintha érdekelte volna, csak éhes volt. A konyhába ment tehát megnézni, mit falhatna. 
Egy férfi fordult felé. 
– Ben! 
Duke ölelte meg medve módjára. 
– Szia, Duke! 
– Atyám, örülök, hogy látlak. Te vagy Isten. Tojáshoz mit szólnál? 
– Te vagy Isten. Te vagy a szakács? 
– Csak amikor muszáj. A legtöbbször Tony. Mindnyájan csináljuk. Még Mike is, ha Tony rajta nem kapja – Mike a világ legrosszabb szakácsa. – Duke közben egymás után törte föl a tojásokat. 
Ben beljebb lépett. 
– Nézz magad a kávé meg a pirítós után. Worcestershire szószt tegyek bele? Bármit kérsz, Pat gondoskodott róla – tette hozzá Duke. – Benéztem ám hozzád reggel, de horkoltál. Amióta megjöttél, vagy nekem volt dolgom, vagy neked. 
– Mivel foglalkozol itt, Duke? 
– Segédlelkész vagyok. Egyszer majd pap leszek. Lassú vagyok – nem mintha számítana. Marsnyelvet tanulok... mint mindenki. És én vagyok a mindenes, mint egykor Jubalnál. 
– Ekkora házhoz egész szerelőcsapat kell. 
– Ben, csodálkoznál, ha tudnád, milyen kevés kell ide. Látnod kellene, mit csinál Mike például egy eldugult vécével: nem sokat kell vízszerelőre költenem. A vízvezetéken kívüli gépezetek kilenctized része pedig itt van a konyhában, és itt még annyi masina sincs, mint Jubalnál volt. 
– Azt hittem, a templomokban bonyolult gépezetek működnek. 
– Csak világítás, semmi más. Tulajdonképpen – vigyorgott Duke – a legfontosabb feladatom nem is munka. Tűzbiztos vagyok. 
– Micsoda? 
– Én vigyázok rá, hogy ne legyen tűz, vizsgát is tettem, és egészségügyből meg biztonságból szintén. Egyetlen kívülállónak sem szabad bejutnia. A részükre rendezett szertartásokon részt vehetnek, de beljebb nem jöhetnek, amíg Mike nem ellenőrizte őket. 
Tányérokra rakták az ételt, leültek. 
– Maradsz, Ben? – kérdezte Duke. 
– Nem lehet, Duke. 
– No és? Én is csak látogatóba jöttem... visszamentem, és egy hónapon át búslakodtam, mielőtt megmondtam Jubalnak, hogy eljövök. Mindegy, úgyis visszajössz. Ne is dönts, mielőtt sor kerülne a ma esti vízszertartásodra. 
– Vízszertartásomra? 
– Dawn nem mondta? 
– Huh... nem emlékszem. 
– Mike-nak kellene inkább elmagyaráznia. Nem, az emberek egész nap célozgatni fognak rá. A vízen való osztozást grokkolod, az elsőként elhivatottak közé tartozol. 
– Elsőként elhivatottak? Ezt a kifejezést Dawn is használta. 
– Akik úgy lettek Mike vízfivérei, hogy még nem tanulták meg a marsnyelvet. A többiek általában nem vesznek részt vízszertartáson és nem kerülhetnek közelebb, amíg be nem jutnak a Nyolcadik Körbe... de addigra már elkezdenek marsnyelven gondolkodni – öregem, némelyikük sokkal többet tud marsnyelven, mint én. Nem tilos – semmi sem tilos – megosztani a vizet olyannal, aki még nem készült föl a Nyolcadik Körre. A francba is, fölcsíphetnék valami kis csajt egy bárban, megoszthatnám vele a vizet, ágyba vihetnem, és aztán idehozhatnám a templomba. De nem vagyok rá képes. Ez a lényeg, eszem ágában sincs. Ben, mondok én neked valamit. Bizonyára volt már egy-két bombázó csajod... 
– Hát... akadt. 
– Jól tudom, hogy volt. De soha többé nem fogsz olyannal ágyba bújni, aki nem a vízfivéred. 
– Hmmm... 
– Majd egy év múlva beszélj. Mike persze úgy gondolhatja, hogy van, aki már a Hetedik Kör előtt alkalmas. Egy házaspárnak Mike akkor kínálta föl a vizet, amikor még csak a Harmadik Körbe léptek – és most a férfi pap, a nő papnő... Sam és Ruth. 
– Nem találkoztam velük. 
– Majd találkozol. De egyedül Mike lehet – a dologban ennyire biztos. Nagy néha Patty vagy Dawn kiszúr valakit, bár soha nem olyan korán, amilyen a Harmadik Kör, és mindig megbeszélik a dolgot Mike-kal. Nem mintha muszáj lenne. Mindenesetre a vízszertartás meg a közelkerülés a Nyolcadik Körnél szokott kezdődni. Aztán jön a Kilencedik Kör, majd maga a Fészek – és az avatási szertartásra gondolunk, amikor a “víz megosztásáról” beszélünk bár egész nap azt csináljuk. Ott az egész Fészek, és az új fivér mindörökre a Fészek tagja lesz. Te már az vagy... de a szertartás még nem tartottuk meg, ezért ma este minden egyebet félreteszünk a kedvedért. Velem ugyanezt csinálták. Ben, ez a legcsodásabb érzés a világon. 
– Még mindig nem tudom, mi az, Duke. 
– Hát... sok minden. Voltál-e valaha igazi orgián, olyanon, amilyeneken a zsaruk rajtaütnek, és általában több házaspár válásával végződnek? 
– Hááát... voltam. 
– Testvér, az csak a vasárnapi iskola piknikje volt. De ez a dolognak csupán az egyik oldala. Házas voltál-e már? 
– Nem. 
– Házas vagy. A mai este után effelől nem lesz semmi kétséged. – Duke boldogan töprengő arcot vágott. – Ben, én korábban nős voltam... és eleinte jó volt, később maga a pokol. Most? egyfolytában élvezem. Mit élvezem? Imádom! Nem csak arról van itt szó, hogy dughatok egy rakás baromi jó bigével. Szeretem őket – egytől egyig a fivéreim, mindkét nembeliek. Itt van például Patty – Patty anyáskodik felettünk. Erre mindenkinek mindig szüksége van. Néha Jubalra emlékeztet... az a vén gazember is idejöhetne már, és megtérhetne: Arról van szó, hogy nem csupán az a lényeges, hogy Patty nőnemű. Nem mintha leszólnám a csajokat... 
– Ki meri leszólni a csajokat? – szakította félbe egy alt. Duke megpördült. 
– Én aztán nem, te laza erkölcsű, levantei ribanc! Gyere ide, cicám, csókold meg Ben fivéredet. 
– Soha életemben nem kértem érte suskát – tiltakozott a nő, miközben odavonaglott Benhez. – Már akkor ingyen adtam, amikor még senki sem kérte. – Gondosan és alaposan megcsókolta Bent. – Te vagy Isten, fivérem. 
– Te vagy Isten. Sose szűkölködj a vízben. 
– Sose szomjazz. Ne törődj Duke-kal – a viselkedése alapján bizonyára kőbölcsőben ringatták. – Duke-ot még hosszabban csókolta, az pedig a nő dús hátsóját paskolta közben. A nő alacsony volt, telt, szinte füstös-fekete, dús, kékesfekete sörénye a derekáig ért. – Duke, nem került reggel a kezedbe a Hölgyek lakberendezési lapja? – Kivette Duke kezéből a villát, beleevett a rántottájába. – Hmmm... finom. Ezt nem te csináltad, Duke. 
– Ben sütötte. Minek neked az az újság? 
– Ben, törj föl még vagy egy tucat tojást, és én majd adagokban megsütöm. Van benne egy cikk, amelyet meg akarok mutatni Patty-nek, drágám. 
– Oké – egyezett bele Ben. 
– Eszedbe ne jusson átrendezni ezt a kupit! És hagyj belőle nekem is! Azt hiszed, mi, férfiak el tudjuk végezni a melónkat, ha csak tejbepapit zabálunk? 
– Ugyan már, Duke, drágaságom. Ha megosztod a vizet, megszaporodik. Ben, Duke panaszkodását nem kell komolyan venni. Ameddig akad két férfinak elegendő nő és háromnak elegendő kaja, tökéletesen jámbor. – Egy villányi rántottat dugott Duke szájába. – Ne vágj pofákat, fivérem, rögtön csinálok neked még egy reggelit. – Vagy már a harmadik lesz? 
– Még az első sem. Mert azt megetted. Ruth említettem Bennek, hogy Samet meg téged a Kilencedik Körbe katapultáltak. Bent nyugtalanítja a ma esti vízszertartás. 
Ruth megette Duke utolsó falatkáját is, aztán a tűzhelyhez lépett, hogy főzni kezdjen. 
– Duke, majd küldök neked valamit, ami nem tejbepapi. Fogd a kávéd, és szedd a lábad. Ben, én is nyugtalan voltam, de ne tedd, drágám; Michael sosem hibázik. Te ide tartozol, másként nem lennél itt. Itt maradsz? 
– Huh, nem tehetem. Mehet az első adag? 
– Öntsd a serpenyőbe. Akkor visszajössz. És eljön a nap, amikor maradni fogsz. Duke igazat mondott – Samet meg engem katapultáltak. Túlságosan is gyorsan történt egy középkorú, prűd és sótlan háziasszony számára. 
– Középkorú? 
– Ben, a tanításukhoz járuló egyik plusz az, hogy mihelyt rendbeteszi a lelkedet, rendbejön a tested is. A Christian Sciencenak ebben igaza van. Láttál-e a fürdőszobákban gyógyszeresüvegeket? 
– Nem. 
– Mert nincs. Hányan csókoltak meg? 
– Sokan. 
– Papnő lévén én több mint “sok” embert csókolok meg, ám a Fészekben egyetlen tüsszentés sincs. Tudod, én olyan nyavalygós asszonyka voltam, akinek mindig volt valami “női panasza”. – Elmosolyodott. – Most sokkal inkább nő vagyok, mint valaha, ugyanakkor tíz kilóval és évekkel kevesebb, és nincs miért panaszkodnom: szeretek nő lenni. Ahogyan Duke hízelegve mondta “levantei ribancként” lótuszülésben tanítok, holott korábban lehajolni is alig tudtam. 
Pedig gyorsan történt – folytatta Ruth. – Sam a keleti nyelvek professzora volt; azért kezdett idejárni, mert csak így tanulhatott marsnyelvet. Szigorúan szakmai szempontból, az egyház nem érdekelte. Én eljöttem vele, hogy szemmel tartsam. Féltékeny voltam, jóval féltékenyebb az átlagnál. Szóval eljutottunk a Harmadik Körig, Sam gyorsan tanult, én meg komoran gyötörtem magam a tanulással, mert nem akartam az uramat szem elől téveszteni. És akkor bumm! – csoda történt. Elkezdtünk egy picikét marsnyelven gondolkodni... és Michael megérezte, és egy este úgy intézte, hogy itt maradjunk a szertartás után... és Michael meg Gillian vizet adtak nekünk. Később már tudtam, hogy mindaz voltam, amit megvetettem más nőkben, és megvetettem az uramat, mert engedte, és gyűlöltem azért, amit tett. Mindezt angolul, a legkomiszabb részeket héberül. És sírtam és zokogtam és halálra szekáltam Samet... és alig vártam, hogy ismét közelebb kerüljünk. Ettől kezdve minden könnyebb lett, de nem sokkal, mert a lehető leggyorsabban hajtottak minket végig a körökön. Michael tudta, hogy segítségre van szükségünk, és minél előbb a Fészek biztonságában akart tudni minket. Amikor eljött a vízszertartásunk ideje, még mindig képtelen voltam segítség nélkül fegyelmezni magam. Be akartam lépni a Fészekbe, ám nem tudtam képes leszek-e összeolvadni hét másik emberrel. Halálosan rettegtem, útban idefelé kis híján megkértem Samet, hogy forduljunk vissza, és menjünk haza. Fölpillantott, mosolytalanul, de üdvözült arccal, pufók angyal jókora kanállal a kezében. 
– Beléptünk a Legbelső Szentélybe, reflektorfény esett ránk, és a ruhánk eltűnt... ők a medencében voltak, és marsnyelven hívogattak minket, hogy menjünk, osszuk meg velük az élet vizét – és én belezuhantam, alámerültem, és azóta se jöttem föl! 
Nem is akartam. Ne izgulj, Ben, megtanulod a nyelvet és a fegyelmet, és ebben szerető segítség kísér majd. Ma este beugrasz a medencébe; én kitárt karral várlak, hogy elkapjalak. Mind várunk, hogy itthon üdvözölhessünk. Vidd ezt el Duke-nak, és mondd meg neki, hogy disznó... de aranyos disznó. Ez meg a tiéd... ó, ennyit nem tudsz megenni:... csókolj meg, és eredj; Ruthie-nak dolga van. Ben átadta a csókot, az üzenetet és a tányért. Megtalálta Jillt, aki egy pamlagon aludt; leült vele szemben, élvezte a bájos látványt, és arra gondolt, hogy Jill és Dawn jobban hasonlítanak, mint eddig hitte. Jill bőrének barnasága egyenletes volt, és pontosan olyan, mint Dawné; az arányaik egyformák voltak – és alvás közben még a vonásaik is jobban hasonlítottak. Fölpillantott egy falat után, látta, hogy a lány szeme nyitva van, és mosolyog. 
– Te vagy Isten, drágám... de jó szaga van. 
– Szép vagy. Nem akartalak fölébreszteni. – Odaült Jill mellé, a szájába adott egy falatot. – Én főztem, Ruth segítségével. 
– És finom. Nem ébresztettél föl; csak lustálkodtam, amíg ki nem jössz. Egész éjjel nem aludtam. 
– Egyáltalán nem? 
– Egy szemhunyásnyit sem. De pompásan érzem magam. Csak éhes vagyok. Ez célzás volt. 
Ben tehát megetette. Jill hagyta, nem moccant. 
– Te aludtál valamit? – kérdezte. 
– Huh, kicsit. 
– Dawn mennyit aludt? Volt legalább két órája? 
– Ó, annál több. 
– Akkor jól van. Most már két órai alvás pihentet annyit, mint azelőtt nyolc órai. Tudtam, hogy micsoda édes éjszakátok lesz mindkettőtöknek –, csak féltem, hogy nem piheni ki magát eléggé. 
– Valóban csodás éjszaka volt – ismerte be Ben –, bár, kissé meglepett, ahogyan Dawnt a nyakamba varrtad. 
– Megbotránkoztatott, igaz? Tudom, Ben. Kísértést éreztem, hogy magam töltsem veled az éjszakát – akartam, drágám! De éreztem rajtad a féltékenységet. Azt hiszem, már elmúlt. Igen? 
– Azt hiszem. 
– Te vagy Isten. Nekem is csodás éjszakám volt – nem aggódtam, mert tudtam, hogy jó kezekben vagy. A legjobb kezekben az enyémnél is jobbak. 
– Soha, Jill. 
– Igazán? Még mindig féltékeny vagy tehát – de elmossuk. Fölült, megérintette Ben arcát. – Még a mai éjszaka előtt, drágám. Mert az én összes szeretett fivérem közül éppen nálad nem engedhetem, hogy a vízszertartásod ne legyen tökéletes. 
– Huh... – Ben elhallgatott. 
– Várakozás van – mondta Jill, és a pamlag vége felé nyúlt. Ben úgy látta, mintha egy csomag cigaretta ugrott volna a lány kezébe. 
Örült, hogy témát változtathat, ezért azt mondta: 
– Látom, te is tanultál néhány kézügyességi trükköt. 
– Nem sokat – mosolygott Jill. – “Csak tojás vagyok”, hogy a tanítómat idézzem. 
– Ezt hogy csináltad? 
– Csak marsnyelven füttyentettem neki. Az ember először grokkol valamit, aztán grokkolja, hogy mit akar tőle... Mike! – Integetett. – Itt vagyunk, drágám! 
– Jövök. – A marsbeli ember egyenesen Benhez ment, fölállította. – Hadd nézlek, Ben! Atyám, örülök, hogy látlak! 
– Én meg hogy téged. Meg hogy itt lehetek. 
– Mi ez a három nap? Még hogy csak három nap! 
– Dolgozó ember vagyok, Mike. 
– Meglátjuk. A lányok készülnek a ma esti befogadásodra. Be is zárhatnánk – fabatkát sem fognak érni. 
– Patty átosztotta a feladatokat – mondta Mike-nak Jill. – Dawn, Ruth és Sam intézik, amit muszáj. Patty lemondta a matinét, szóval mára végeztél. 
– Ez jó hír! – Mike leült, az ölébe húzta Jill fejét, maga mellé ültette Bent, sóhajtott. Azt a ruhát viselte, amelyet Ben a kívülállók szertartásán látott rajta, csinos, könnyű, nyári öltönyt. – Ben, soha ne kezdj prédikálni. Éjjel-nappal rohanok egyik munkáról a másikra, hogy elmondjam az embereknek, miért nem szabad soha sietni. Jill és Jubal mellett neked köszönhetem a legtöbbet ezen a bolygón – mégis most üdvözölhetlek először. Hogy múlattad az időt? Úgy nézel ki, mint aki jó kondiban van. Dawn azt mondta, tényleg jó kondiban vagy. 
– Semmi vész – pirult el Ben. 
– Helyes. Ma este lesni fognak rád a ragadozók. Én közelről foglak grokkolni, hogy segítsek. A végén frissebb leszel, mint az elején, nem igaz, kis fivérem? 
– Úgy van – helyeselt Jill. – Ben, Mike képes erőt adni neked, testi erőt, nem csupán lelki támaszt. Egy kicsit már én is tudok. De Mike nagyon ért hozzá. 
– Jill is. – Mike megsimogatta a lányt. – Kis fivér a végtelen erő forrása mindenki számára. Tegnap éjjel igazán az volt. – A lányra mosolygott, és énekelni kezdett. 
– Szorgos kislány ez a Jill, Párját nem leled, 
Égen-földön nincs nála Rima készségesebb!
...igaz-e, kis fivér? 
– Hűha – mondta elégedetten Jill, és megszorította Mike kezét. – Dawn éppen olyan, mint én – és éppen olyan készséges. 
– Csakhogy Dawn odalent van, a lehetséges jelölteket méri föl. Neki dolga van, neked most nincs. Ez lényeges különbség nem igaz, Ben? 
– Lehet. – Caxton még ebben a laza légkörben is zavarbaejtőnek érezte a viselkedésüket. Bárcsak abbahagynák végre egymás cirógatását, és hagynák, hogy elmenjen. 
Mike az egyik kezével Jillt simogatta, a másikkal Ben derekát fogta át... és Ben kénytelen volt látni, hogy Jill bátorítja. Mike nagyon komolyan mondta: 
– Ben, az olyan éjszaka, amilyen a tegnapi volt – amikor egy egész csoportnak segítünk átugrani a Nyolcadik Körbe – nagyon fölajz. Hadd mondok el neked valamit a Hatodik Kör anyagából. Nekünk, embereknek van valamink, amiről az én előző népem soha nem is álmodott. Hogy ez mennyire becses... milyen különlegesen becses, azt csak én tudom igazán, mert tudom azt is, milyen, amikor nincs. Az áldás, hogy férfiak és nők vagyunk. Férfinak és Asszonynak teremtettük őket – ez a legbecsesebb kincs, amelyet Mi-Akik-Isten-Vagyunk valaha is föltaláltunk. Jill? 
– Gyönyörűségesen igaz, Mike – és Ben tudja, hogy ez Igazság. De csinálj dalt Dawnról is, drágám. 
– Oké... 
Tüzes lány az édes Dawn, 
Ben is grokkolta ezt, 
Mindennap vesz új ruhát, 
De bugyit sose vesz! 
Jill kacagott. 
– Ezt most ő is hallotta? 
– Igen, és oda van érte – egyébként csókoltatja Bent. Mondjátok, senki sincs, a konyhán? Most jutott eszembe, hogy néhány napja nem ettem, vagy talán néhány éve. 
– Azt hiszem, Ruth ott van – próbált fölállni Ben. Mike visszahúzta. 
– Hé, Duke! Keríts nekem valakit, aki csinál egy akkora halom palacsintát, amekkora te vagy, hozzá egy hordó juharszörppel. 
– Oké – felelte Duke. – Magam csinálom. 
– Annyira nem vagyok éhes. Keresd meg inkább Tony-t. Vagy Ruth-ot. – Mike közelebb húzta Bent, és azt mondta. – Ben, grokkolom, hogy nem vagy egészen boldog. 
– Mi? Semmi bajom. 
Mike a férfi szemébe nézett. 
– Bárcsak tudnád a nyelvet, Ben. Érzem a zavarodat, de nem látom a gondolataidat. 
– Mike... – mondta Jill. 
A marsbeli ember a lányra pillantott, majd Benre, és lassan mondta: 
– Jill most mondta el, mi bajod, Ben – és ez olyan dolog, amelyet sosem tudtam teljességében grokkolni. – Elkomorodott, és majdnem annyi ideig habozott, mint amikor még csak tanulta az angolt. – De grokkolom, hogy ma este nem rendezhetjük meg a vízszertartásodat. Várakozás van. – Mike megcsóválta a fejét. – Sajnálom. De a várakozás be fog telni. 
Jill fölült. – Ne, Mike! Nem engedhetjük el Bent anélkül. Bent nem! 
– Nem grokkolom, kis fivér – mondta vonakodva Mike. Hosszú szünet következett, feszültebb, mint bármilyen beszéd. Végül Mike kétkedve fordult Jillhez. – Helyesen beszélsz? 
– Majd meglátod! – Jill hirtelen fölült, leült Ben másik oldalára, és átölelte. – Ben, csókolj meg, és ne aggódj. 
Nem várt, ő csókolta meg a férfit. Ben nem aggódott, elbágyasztotta az érzéki izzás, amely nem hagyott helyet kételyeknek. Ekkor Mike karja szorosabbra fonódott Ben derekán, s a marsbeli ember lágyan mondta: 
– Most közelebbről fogunk grokkolni. Most, Jill? 
Ben odafordította a fejét – s a lebegő oromból váratlan meglepetés ragadta ki. A marsbeli ember valahogyan megszabadult minden ruhadarabjától. 

XXXIII.

NO ÉS? – KÉRDEZTE JUBAL. – Elfogadtad az ajánlatukat? 
– Még mit nem! Nyomban elrohantam. Fölkaptam a ruhámat, oda se bagóztam a figyelmeztetésre, a ruhámmal a kezemben ugrottam be a dobócsőbe. 
– Ezt tetted? Jill helyében, azt hiszem, megsértődtem volna. 
– Muszáj volt elmennem, Jubal – pirult el Caxton. 
– Hmmm... És aztán? 
– Aztán fölöltöztem, rájöttem, hogy a táskámat ott hagytam, és nem mentem vissza. Olyan gyorsan menekültem el, hogy kis híján megöltem magamat. Tudod, hogy a hagyományos dobócső hogyan... 
– Nem tudom. 
– Mi? Szóval, ha az ember nem liftezésre állítja, akkor lassan süllyed benne lefelé, mint a hideg szörplé. De én nem süllyedtem, hanem zuhantam – hat emeletnyit. Amikor majdnem szétloccsantam már, valami elkapott. Nem biztonsági háló, valamiféle erőtér. És mindennek a tetejében halálra rémített. 
– Ne bízz soha gépezetekben. Én maradok a lépcsőnél, vagy ha nagyon muszáj, a liftnél. 
– Hát az a gépezet még nincs szabadalmaztatva. Duke a biztonsági felügyelő, de amit Mike mond, az neki a szentírás; Mike meghipnotizálta. A fenébe is, valamennyiüket meghipnotizálta. És amikor majd pofára esnek, rosszabb lesz minden bedöglött dobócsőnél. Jubal, mit tehetünk? Borzasztóan aggódom. 
Harshaw csücsörített. 
– Mely aspektusokat találtál nyugtalanítónak? 
– Az összesét. 
– Igazán? Nekem az volt a benyomásom, hogy élvezted az ott-tartózkodásodat – addig a pontig, amikor aztán úgy viselkedtél, mint a rémült nyuszi. 
– Huh... Valóban. Mike engem is meghipnotizált. – Caxton meglepett képet vágott. – Ki sem szálltam volna, ha nincs a végén az a képtelenség. Jubal, Mike mellettem ült, és az egyik kezével átkarolt – nem vetkőzhetett le. 
– Te mással voltál elfoglalva – vont vállat Jubal. – Talán egy földrengést sem vettél volna észre. 
– Marhaság! Nem szoktam közben becsukni a szemem, mint valami iskolás kislány. Hogy csinálta? 
– Nem értem, hogy tartozik ez ide. Vagy azt akarod mondani, hogy Mike meztelensége sokkolt? 
– Hogy sokkolva voltam, az biztos. 
– Miközben a saját segged is pucér volt? Ugyan, fiacskám! 
– Nem, nem! Jubal, talán táblázatot kellene készítenem? Nincs gyomrom a csoportos orgiákhoz. Majdnem kijött a reggelim. – Caxton megborzongott. – Te hogy éreznéd magad, ha az emberek úgy kezdenének viselkedni, akár egy ketrecnyi majom a nappalid kellős közepén? 
Jubal összeérintette az ujjait. 
– Ez a lényeg, Ben; nem az én nappalimban történt. Ha elmégy valakinek a házába, elfogadod a ház szabályait. Ez a civilizált viselkedés általános szabálya. 
– Nem találod ezt a viselkedést megbotránkoztatónak? 
– Ó, ez már más kérdés. A nemi gerjedelem nyilvános kimutatását ízléstelennek tartom – de ez csupán korai neveltetésem maradványa. Az emberiség igen nagy része nem osztja az ízlésemet: az orgiáknak igen kiterjedt történelme van. De megbotránkozni? Édes uram, engem csak az botránkoztat meg, ami etikailag sért. 
– Ez szerinted csupán ízlés dolga? 
– Semmi több. És az én ízlésem semmivel sem szentebb, mint Néró fölöttébb másfajta ízlése. Sőt kevésbé szent – Néró isten volt én nem vagyok az. 
– Hát akkor engem visz el az ördög. 
– Valószínűleg – amennyiben ilyesmi lehetséges. Csakhogy ez az ügy, nem volt nyilvános, Ben. 
– Micsoda? 
– Azt mondtad, ez a csoport csoportos házasságban, pontosabban teogámiában él. Tehát bármi történt is, vagy történt volna – mert finomkodva adtad elő –, nem nyilvánosan történt, hanem zárt körben. “Nincs itt senki, csak mi, istenek” – hát ki ütközhetett meg? 
– Én megütköztem. 
– Nem volt teljes az istenné válásod. Félrevezetted őket. Te kezdeményezted az egészet. 
– Én? Jubal, semmi olyat nem tettem. 
– Francokat! Akkor kellett volna eljönnöd, amikor megérkeztél, hiszen rögtön láttad, hogy az ő szokásaik nem a te szokásaid. De maradtál, élvezted az egyik istennő kegyeit, vele istenként viselkedtél. Ismerted a játékszabályokat, ők pedig tudták, hogy ismered őket; ők abban tévedtek, hogy készpénznek vették a képmutatásodat. Nem, Ben, Mike és Jill illendően viselkedett; a te viselkedésed volt megbotránkoztató. 
– A fene vigyen, Jubal, mindent kiforgatsz! Belekeveredtem, de amikor eljöttem, muszáj volt! Majdnem hánytam! 
– Szóval reflexekre hivatkozol? Bárki, akinek az érzelmi érettsége túljutott a tizenkét esztendős szinten, összeszorította volna a fogát, kikéredzkedik pisilni, azután valami elfogadható kifogással tér vissza, amikor a dolgok már lecsillapodtak. Nem reflex volt. A reflex valóban ki tudja üríteni a gyomrot, de nem mutat utat, nem késztet az ingóságaid begyűjtésére, nem vezet át ajtókon, és nem indít arra, hogy beleugorj egy lyukba. Az a pánik, Ben. Miért estél pánikba? 
Caxton sokáig hallgatott. Aztán sóhajtva mondta: 
– Ha így nézzük a dolgot, azt hiszem, prűd vagyok. 
Jubal a fejét rázta. 
– A prűd azt hiszi, hogy az illemszabályai természeti törvények. Rád nem illik ez a leírás. Te alkalmazkodtál sok mindenhez, ami nem illik az illemszabályaid közé, amíg az igazi prűd nyomban kisétált volna, mihelyt megpillantja azt a kedves tetovált hölgyet. Áss mélyebbre. 
– Csak azt tudom, hogy fáj az egész. 
– Tudom, Ben, és sajnálom. Nézzünk egy hipotetikus kérdést. Említettél egy Ruth nevű hölgyet. Tegyük föl, hogy Gillian nincs jelen; hogy a másik kettő Mike és Ruth – és ugyanarra a közös aktusra invitálnak. Megbotránkoztál volna? 
– Mi? Hát persze. Az ilyen helyzet megbotránkoztató. Én így gondolom, bár szerinted csupán ízlés dolga. 
– Mennyire megbotránkoztató? Hányingert okozna? Vagy pánikszerű menekülést? 
– Ördög vigyen, Jubal. No jó, találtam volna valami kifogást, hogy kimenjek a konyhába... aztán minél előbb eljöttem volna.
– Kitűnő, Ben. Fölfedted a bajodat. 
– Valóban? 
– Melyik elem változott? 
Caxton fancsali képet vágott. 
– Igazad van, Jubal – mondta végül. – Jill miatt történt. Mert szeretem. 
– Közel jársz, Ben. De ez még mindig nem a lényeg. 
–Mi? 
– Nem a “szerelem” az az érzés, amely megfutamodásra késztetett. Mi a “szerelem”, Ben? 
– Hogy mi? Ugyan már! Shakespeare-től Freudig mindenki megpróbálta magyarázni, de még senkinek sem sikerült. Csak annyit tudok, hogy fáj. 
Jubal a fejét rázta. – Én mondok egy meghatározást. A “szerelem” az az állapot, amikor egy másik személy boldogsága elengedhetetlen a tiédhez. 
– Ezt elfogadom... – mondta lassan Ben –, mert ezt érzem Jill iránt. 
– Helyes. Akkor pedig azt állítod, hogy a gyomrod attól fordult föl, és attól menekültél pánikban, hogy boldoggá kellett volna tenned Jillt. 
– Hé, várj egy percig! Nem azt mondtam... 
– Vagy valami más érzelem volt az oka? 
– Csak azt mondtam... – Caxton elhallgatott. – Oké, féltékeny voltam! De, Jubal, esküdni mertem volna, hogy nem vagyok az. Már régen tudom, hogy vesztettem, régen bele is törődtem – attól még nem kedvelem Mike-ot kevésbé. A féltékenység nem vezet sehová. 
– Jóra biztosan nem. A féltékenység betegség, a szerelem egészséges állapot. Az éretlen elme gyakran összekeveri őket, vagy föltételezi, hogy minél nagyobb a szerelem, annál nagyobb a féltékenység – pedig lényegében alig összeegyeztethetők, az egyik érzés nemigen hagy helyet a másiknak. A kettő együtt elképesztő zűrzavart tud okozni – szerintem veled is ez történt, Ben. Amikor a féltékenységed földugta a fejét, nem tudtál a szemébe nézni – hát elmenekültél. 
– A körülmények tehettek róla, Jubal! Ez a hárem teljesen kiborít. Ne érts félre; akkor is szeretném Jillt, ha utcasarki kurva lenne. De nem az. Az ő normái szerint Jill erkölcsös. 
– Tudom – bólintott Jubal. – Gillianben olyan győzhetetlen ártatlanság él, amely lehetetlenné teszi, hogy erkölcstelen legyen. – Elkomorodott. – Ben, attól tartok, hogy kettőnkből hiányzik ez az angyali ártatlanság, hogy az ő tökéletes erkölcseik szerint élhessünk. 
Ben meghökkent. – Szerinted tehát az az életmód erkölcsös? Úgy értem, Jill nem tudja, hogy tévedésben van, mert Mike átejtette, és Mike sem tudja, hogy nincs igazi. Ő a marsbeli ember, nem voltak meg az alapjai. 
Jubal a homlokát ráncolta. 
– Igen, nekem az a véleményem, hogy amit a Fészek tesz – nemcsak a mi gyerekeink – erkölcsös. A részleteket nem vizsgáltam még, de – igen, az egész. A bacchanália, a partnerek szégyenkezés nélküli cserélgetése, a kommunaélet és az anarchista erkölcsök, az egész. 
– Jubal, megdöbbentesz. Ha így érzed, miért nem állsz be közéjük? Akarnak. Ünnepelni fognak – Dawn alig várja, hogy csókolhassa a lábadat és kiszolgáljon; nem túloztam. 
– Nem – sóhajtott Jubal. – Ötven évvel ezelőtt... De ma? Ben, fivérem, már nincs meg bennem a képesség ekkora ártatlanságra. Túlságosan régen vagyok összeházasodva a magam gonoszságával és reménytelenségével, semhogy az élet vize megtisztíthatna, és ismét ártatlanná tehetne. Ha ugyan valaha is ártatlan voltam. 
– Mike szerint megvan benned ez az “ártatlanság” – ő nem így nevezi –, teljes mértékben. Dawn mondta, hivatalosan. 
– Akkor meg nem akarom kiábrándítani. Mike az önnön tükörképét látja – hivatásomnál fogva tükör vagyok. 
– Jubal, gyáva vagy. 
– Pontosan, uram! Csakhogy engem nem az erkölcseik nyugtalanítanak, hanem a kívülről rájuk leselkedő veszélyek. 
– Ó, abból a szempontból nincs bajuk. 
– Gondolod? Ha rózsaszínűre festesz egy majmot, és belököd a ketrecbe a barna majmok közé, darabokra tépik. Azok az ártatlanok a mártírsorssal kacérkodnak. 
– Nem vagy kissé melodramatikus, Jubal? 
– És ha igen – dühöngött Jubal –, attól talán kisebb súlya lesz a szavaimnak? Szenteket már régen is megégettek – az ő szent szenvedésüket is “melodrámának” neveznéd? 
– Nem akartalak hergelni. Csak szerintem ilyen veszély nem fenyegeti őket – nem élünk a középkorban! 
– Igazán? – pislogott Jubal – Nem vettem észre változást. Ben ezt a sémát már sokszor fölkínálták ennek a komisz világnak – és a világ mindig összezúzta. Az Oneida Kolónia nagyon hasonlított Mike fészkére – egy darabig meg is élt, de vidéken, szomszédok nélkül. Vagy vegyük a korai keresztényeket – anarchia, kommunizmus, csoportos házasság, még a testvéri csók is – Mike sokat kölcsönzött tőlük. Hmmm... ha a csók tőlük való, nem csodálkoznék, ha a férfiak is megcsókolnák egymást. 
Ben zavarba jött. 
– Azt elhallgattam. De ne hidd, hogy náluk ez valami buzi dolog. 
– A korai keresztényeknél sem volt az. Hülyének nézel? 
– Nem nyilatkozom. 
– Köszönöm szépen. Nem tanácsolnám senkinek azonban, hogy testvéri csókot próbáljon adni manapság valamelyik körúti templom papjának; a primitív kereszténység nem létezik már. Mindig ugyanaz a szomorú história: a tökéletes egyenlőség és a tökéletes szeretet terve, dicsőséges remények és emelkedett eszmények – aztán üldöztetés és bukás. – Jubal ismét sóhajtott. – Eddig csak Mike-ért aggódtam, most már mindannyiukért. 
– És én mit érzek szerinted? Jubal, nem tudom elfogadni ezt a te jóság-és-fény elméletedet. Amit tesznek, rossz. 
– Az az utolsó momentum akadt a torkodon? 
– Hát... nem egészen. 
– De főként. Ben, a nemiség etikája rázós kérdés. Minden egyes ember rá van kényszerítve, hogy valamilyen megoldást találjon, amely szerint élni tud – az úgynevezett “erkölcs” ostoba, megvalósíthatatlan és gonosz előírásai értelmében. Mindenki tudja, hogy ez a kódex rossz, szinte mindenki meg is szegi. És azt a bírságot fizetjük, hogy bűntudatot érzünk, és papolunk. Akár akarjuk, akár nem, ez a halott és rothadt kódex a nyakunkon ül, uralkodik rajtunk. 
Te is, Ben. Szabad léleknek képzeled magad – és megszeged annak a komisz kódexnek az előírásait. Ám amikor a nemi etikában számodra új problémával találkozol, mégis a régi zsidó-keresztény kódex előírásaihoz méred... és a gyomrod automatikusan fölfordul... és azt hiszed, ez azt bizonyítja, hogy neked van igazad, és ők tévednek. Pfúj! A legszívesebben próbát rendelnék el. A gyomrod csupán az előítéletet tükrözi, amelyet már akkor beléd neveltek, amikor még ítélni sem tudtál. 
– És a te gyomrod? 
– Az enyém is ostoba – de nem hagyom, hogy uralkodjék az eszemen. Látom Mike próbálkozásának a szépségét, amikor ideális etikát akar kialakítani, és tapsolok a fölismerésének, hogy ezt azzal kell kezdeni, hogy a régi nemi kódexet elvetjük, és újat kezdünk. A legtöbb filozófusnak nincs ehhez bátorsága; lenyelik a mostani kódex alapjait – monogámia, család, önmegtartóztatás, testi tabuk, a közösülés hagyományon alapuló korlátozásai, és így tovább – aztán elvacakolnak a részletekkel... még olyan marhaságokkal is, hogy vajon illetlen látvány-e a női mell! 
Ám főként arról vitáznak, hogyan lehetne minket rávenni, hogy engedelmeskedjünk ennek a törvénykönyvnek – s nem is vesznek tudomást a tényről, hogy a legtöbb tragédia éppen a kódexben gyökerezik, nem abban, hogy nem tartjuk be. És ekkor jön a marsbeli ember, rápillant erre a megszentelt kódexre új szemszögből – és elveti. Nem ismerem Mike kódexének a részleteit, de minden bizonnyal megsérti minden nagyobb nemzet törvényeit, és fölháborítja minden nagyobb felekezet “helyesen gondolkodó” híveit, de a legtöbb agnosztikust és ateistát is. És mégis, ez a szegény fiú... 
– Jubal, Mike nem fiú, férfi. 
– Valóban? Ez a szegény marslakó-pótlék azt mondja, hogy a szex a boldogság útja. A nemiségnek valóban a boldogság eszközének kellene lennie. Ben, a szexben az a legrosszabb, hogy arra használjuk, hogy bántsuk egymást. Sosem lenne szabad fájdalmat okoznia, boldogságot, de legalábbis gyönyört kellene nyújtania. 
A kódex azt mondja: “Ne kívánd a te felebarátodnak feleségét”. Az eredmény? Kelletlen szűziesség, házasságtörés, féltékenység, keserűség, verés, néha gyilkosság, földúlt otthonok és tönkretett gyerekek – no meg mind a férfit, mind a nőt lealjasító, reménytelen próbálkozások. Engedelmeskedtek-e valaha is ennek a parancsolatnak? Ha egy férfi megesküdött a tulajdon Biblijára, hogy mindig megtartóztatta magát attól, hogy megkívánja a felebarátja feleségét, mert a kódex ezt tiltja, akkor vagy öncsaló volt, vagy a normálisnál gyöngébb volt a nemi kapacitása. Minden férfi, aki van annyira férfias, hogy gyermeket nemzzen, sok nőt megkíván, akár cselekszik aztán, akár nem. 
És akkor jön Mike, és azt mondja: “Nem kell megkívánnod a feleségemet... szeresd! Az ő szeretetének nincs határa, és mindent nyerhetünk, de nem veszíthetünk mást, csak bűntudatot, gyűlöletet és féltékenységet”. Hihetetlen ajánlat. Tudomásom szerint egyedül a civilizáció előtti eszkimók voltak –annyira naivak – és ők majdnem olyan elszigetelten éltek, mint a marsbeli ember. De mi megajándékoztuk őket “erényeinkkel”, és most ugyanúgy dúl köztük a szűziesség meg a házasságtörés, ahogyan köztünk. Ben, mit nyertek ezzel? 
– Nem szeretnék eszkimó lenni. 
– Én sem. A romlott haltól elrontom a gyomrom. 
– Én a szappanra meg a vízre gondoltam. Azt hiszem, elavult vagyok. 
– Én is, Ben. Olyan házban születtem, ahol körülbelül annyi vízvezeték volt, mint egy eszkimó jégkunyhóban. A mai állapotokat jobban szeretem. Az eszkimókról mégis azt állították, hogy a Föld legboldogabb emberei. Ha boldogtalanok voltak, hát nem a féltékenységtől; szavuk sem volt rá. Kedvükre cserélgették egymással az asszonyaikat – és ettől nem lettek boldogtalanok. Akkor hát ki a félcédulás? Nézd meg magad körül ezt a búbánatos világot, és mondd meg: vajon Mike követői boldogabbnak vagy boldogtalanabbnak látszanak a többieknél? 
– Nem mindegyikükkel beszéltem, Jubal. De... igen, boldogok. Féktelenül boldogok. Valahol kell lennie valami bökkenőnek. 
– Talán te vagy a bökkenő. 
– Hogyan? 
– Kár, hogy az ízlésedtől ennyire korán megcsontosodtál. Még három nap is abból, amit neked fölajánlottak, gyönyörű emléked lehetne, ha egyszer annyi idős leszel, mint én. És te, taknyos hülye, hagyod, hogy a féltékenységed elkergessen! A te korodban én bizony átmentem volna eszkimóba – ezért az egészért olyan dühös vagyok rád, hogy az egyetlen vigaszom a teljes bizonyosság, hogy meg fogod bánni. Az öregkor nem hoz bölcsességet, Ben, de perspektívát ad... és a legszomorúbb a messze múltban olyan kísértéseket látni, amelyeknek ellenálltál. Nekem is vannak ilyen bánataim – de azok kicsiségek ahhoz képest, hogy te mekkora megbánást fogsz érezni! 
– Ne nyúzz már vele! 
– Te jó ég, ember – vagy egér lennél? –, föl akarlak piszkálni. Mit nyavalyogsz itt egy öregembernek? Ahelyett, hogy máris röpülnél a Fészekbe, mint a hazatérő postagalamb? A pokolba is, lennék csak húsz évvel fiatalabb! Magam is belépnék Mike egyházába. 
– Elég volt, Jubal. Mit gondolsz valójában Mike egyházáról? 
– Te mondtad, hogy nem is egyház. 
– Igen is, nem is. A tanítás állítólag az “Igazság”, nagy I-vel, és Mike az “öregektől” kapta. 
– Az “öregektől”? Számomra ők a süket duma. 
– Mike hisz bennük. 
– Ben, egyszer ismertem egy gyárost, aki abban hitt, hogy rendszeresen konzultál Alexander Hamilton szellemével. Ámbár... A fene egye meg, miért kell nekem mindig az ördög ügyvédjének lennem? 
– Mi bánt? 
– Ben, a legförtelmesebb bűnös az a képmutató, aki a vallásból csinál bűnös üzletet. De meg kell adnunk az ördögnek, ami jár. Mike valóban hiszi és tanítja mindazt, amit ő igaznak lát. Ami az “öregeket” illeti, nem tudom, hogy nem léteznek; csak nehezemre esik elfogadni az elképzelést. Ami a Te-vagy-Isten krédót illeti, az sem kevésbé vagy jobban hihető, mint bármelyik másik. Ha egyszer eljön az ítélet napja, még kiderülhet, hogy Mambó-Dzsambó, a Kongó istene volt mindvégig az igazi nagyfőnök. 
– Az ég szerelmére, Jubal! 
– Minden benne van a kalapban, Ben. Az ember úgy van fölépítve, hogy nem tudja elképzelni a maga halálát. Ez vallások állandó föltalálásához vezet. Ez a meggyőződés ugyan még nem bizonyítja, hogy a halhatatlanság tény, ám az így keletkezett kérdések mindennél lényegesebbek. Az élet természete, hogy az én hogyan bújik a testbe, magának az énnek a problematikája, és hogy miért látszik minden egyes én a mindenség középpontjának, az élet célja a mindenség célja – a lehető legfontosabb kérdések, Ben, és sosem szabad őket lekezelni. A tudomány nem oldotta meg őket – és ki vagyok én, hogy lenézzem a vallásokat, amiért megpróbálják, még ha a számomra csöppet sem meggyőzően is? A vén Mambó-Dzsambó még fölfalhat engem; nem zárhatom ki őt, mert nincsenek csicsás katedrálisai. És nem zárhatok ki egy holdkóros fiút sem, aki szex-szektát vezet egy párnázott padláson – talán ő a Messiás. Az egyetlen vallásos nézet, amelynek az igazában teljesen biztos vagyok, a következő: az öntudat nem csupán egy rakás összekutyult aminosav. 
– Hűha, Jubal, prédikátornak kellett volna állnod. 
– Szerencsére kihagytam. Ha Mike jobb utat mutat nekünk ennek az elfuserált bolygónak az irányítására, a nemi élete nem szorul igazolásra. A zsenik érthető módon lenézik a csekélyebbek véleményét, és a törzs nemi szokásai mindig hidegen hagyják őket; ők maguk alkotják a saját törvényeiket. Mike pedig zseni. Tehát fütyül a világra, és átveri, hogy a maga kedvére élhessen. 
Ráadásul teológiai szempontból Mike nemi viselkedése éppoly ortodox, mint a Mikulás. Azt hirdeti, hogy minden eleven lény együttesen Isten... ami Mike-ot és a tanítványait a bolygó kizárólagos öntudatos isteneivé teszi... ami viszont följogosítja őket mindenre, ami az istenkedésbe belefér. S ezek a szabályok mindig olyan nemi szabadságot engedélyeznek az isteneknek, amelyet csupán a tulajdon ítéletük korlátoz. 
– Bizonyítékot akarsz? Léda és a hattyú? Európa meg a bika? Ozirisz, Ízisz és Hórusz? Az északi istenek elképesztő vérfertőzése? Keleti isteneket már nem is említek, mert ők olyan dolgokat művelnek, amelyeket még egy nutriatenyésztő sem tolerálna. De vizsgáld csak meg a legszélesebb körben tisztelt nyugati vallás Szentháromságát. Ennek a vallásnak a tantételeit kizárólag úgy lehetséges összebékíteni azokkal a belső kölcsönviszonyokkal, amelyeket ez egyisteni lét magában rejt, ha kijelentjük, hogy az istenségre vonatkozó nemzési szabályok nem azonosak a halandókra vonatkozókkal. Csakhogy a legtöbb ember sosem töpreng ezen; ráütik a pecsétet: “Szentség – Ne zavard”. 
Mike-nak is meg kell adni az összes többi istennek kijáró föloldozást. Az egyetlen isten egymagában minimum kétfelé hasad, és utódot nemz, és nem csupán Jehova – de mindegyik. Az istenek csoportja pedig úgy szaporodik, akár a nyulak, s éppoly kevéssé van tekintettel az emberi illemre. Attól kezdve, hogy Mike belekezdett az istenkedésbe, orgiákra számítani lehetett, ahogyan a napkeltére – hát felejtsd el a mucsai mércét, és olümposzi erkölcsökkel mérd őket. 
Jubal fölemelte az ujját. 
– Ben, ezt azzal kell kezdened, hogy nem kételkedsz az őszinteségükben. 
– Ó, dehogy. Csak... 
– Igazán? Azzal kezded, hogy amit tesznek, rossznak tartod, annak a kódexnek az alapján, amelyet magad is elvetsz. Próbálj inkább logikusan gondolkozni. Ben, ez a “közelkerülés” nemi egyesülés által, ez a többes-az-egyesbe logikusan kizárja a monogámia lehetőségét. Minthogy a mindenki részvételével folyó nemi közösülés ennek a hitnek az alapja – miért várod el, hogy eltitkolják? Az ember azt titkolja, amit szégyell, de ők nem szégyellik, ők büszkék rá. Ha zárt ajtók mögé bújnának, behódolnának a régi kódexnek, amelyet elvetettek... vagy hangosan hirdetné, hogy te kívülálló vagy, akit nem lett volna szabad beengedniük. 
– Talán az lett volna a legjobb. 
– Elképzelhető. Mike-nak fenntartásai voltak. De Gillian makacskodott. Mi? 
– Ettől még rosszabb! 
– Hogyan? Jill azt akarta, hogy közéjük tartozz “teljességgel”, ahogyan Mike mondja. Gillian szeret téged – és nem féltékeny rád. Ám te féltékeny vagy rá, és amíg azt állítod, szereted, a viselkedésed nem ezt mutatja. 
– A fenébe, de hiszen szeretem! 
– Akkor? Lehet, hogy nem értetted meg, micsoda olümposzi megtiszteltetést kínáltak föl neked. 
– Nyilván – felelte komoran Ben. 
– Kiutat ajánlok neked. Tudni szeretnéd, hogyan szabadult meg Mike a ruhájától. Én megmondom. 
– Hogyan? 
– Csoda segítségével. 
– Jaj, az Isten szerelmére! 
– Lehet. Ezer dollárom van rá, hogy csoda volt. Eredj, kérdezd meg Mike-ot. Mutassa meg neked. Aztán küldd el a pénzt. 
– A fene beléd, Jubal, nem akarom elszedni a pénzedet. 
– Nem is fogod. Elhiszed? 
– Jubal, te menj oda megnézni, mi a helyzet. Én nem mehetek vissza. 
– Tárt karokkal fognak visszafogadni, és sosem kérdik meg, miért mentél el. Erre is van ezer dollárom. Ben, még huszonnégy órát sem töltöttél ott. Megvizsgáltad-e őket csak olyan alaposan, ahogyan egy-egy gyanús ügyecskét szoktál a közéletben, mielőtt megírod? 
– De... 
– Megtetted? 
– Nem, de... 
– Az Isten szerelmére, Ben! Állítólag szereted Jillt... és azt a tisztességes elbánást sem adod meg neki, amelyet egy csaló politikusnak. Az erőfeszítésnek a tizedét sem, amelyet ő fejtett ki, amikor bajban voltál. Most hol lennél, ha Jill ilyen erőtlenül próbálkozik? A pokolban pirulnál, valószínűleg. Te itt egy kis baráti kamatyolás miatt vered a balhét – tudod-e, engem mi nyugtalanít? 
– Mi? 
– Krisztust azért feszítették meg, mert rendőrségi engedély nélkül prédikált. Inkább ezen gyötrődj.
Caxton a körmét rágta, és hallgatott – aztán hirtelen fölállt. 
– Indulok. 
– Ebéd után. 
– Most. 
Huszonnégy órával később Ben távirati úton kétezer dollárt küldött Jubalnak. Amikor egy héttel később sem jött újabb üzenet, Jubal faxot küldött Ben irodájába: “Mi a francot csinálsz?" Némi késedelemmel megérkezett a válasz: 
“Marsnyelven tanulok – vízfivéri üdvözlettel – Ben.”

Ötödik rész
BOLDOG VÉGZETE

XXXIV.

FOSTER FÖLPILLANTOTT A MUNKÁJÁBÓL. 
– Öcsi! 
– Uram? 
– A kölyök, akire fented a fogad, most már szabad. A marslakók kiadták. 
Digby elcsodálkozott. 
– Elnézést. Volt valami fiatal teremtmény, akivel szemben kötelességem van? 
Foster angyalian mosolygott. Csodákra sosem volt szükség – az volt az Igazság, hogy maga a “csoda” ál-fogalom is ellentmondott önmagának. Csakhogy ezeknek a sihedereknek maguknak kell megtanulniuk. 
– Mindegy – mondta szelíden. – Amolyan kisebb mártíromságról van szó, de majd elintézem egyedül... és öcsi... 
– Uram? 
– Szólíts, kérlek, Fostnak, a szertartásosságra szükség van a terepen, de a stúdióban fölösleges. És emlékeztess, hogy ne hívjalak öcsinek – szép munkát végeztél azon az ideiglenes megbízatáson. Te milyen néven szeretnéd, ha szólítanálak? 
– Van másik nevem is? – csodálkozott az asszisztense. 
– Sok ezer. Melyiket szeretnéd a legjobban? 
– Úgy látszik, tényleg nem emlékszem ebben az eonban. 
– Hát... mit szólnál, ha Digby-nek hívnálak? 
– Ó, igen. Nagyon szép név. Köszönöm. 
– Ne nekem köszönd. Megérdemelted. – Foster arkangyal visszatért a munkájához, de nem feledkezett meg arról a magára vállalt kis feladatról sem. Egy pillanatra fölvillant benne, hogy vajon hogyan kímélhetné meg ettől a keserű pohártól a kis Patriciát aztán megfeddte magát ezért a profihoz nem illő, szinte emberi gondolatért. Angyal nem lehet könyörületes: az angyali együttérzés ezt nem teszi lehetővé. 
A marslakó öregek elegáns hármas megoldást találtak esztétikai problémájukra, és félretették néhány három-a-negyedikenre, hogy újabb problémákat szüljön. És ekkor minden sietség nélkül és szinte szórakozottan megkeresték az idegen fiókát, akit visszaküldték a valódi világába, és megvizsgálták, mit tanult a népétől, majd ejtették, miután dédelgették, mert céljaik szempontjából többé nem volt érdekes. 
Átvették az általa gyűjtött anyagot, abból a célból, hogy esetleg kipróbálják azt a hármas megoldást, és vizsgálni kezdték egy olyan kutatás lehetőségeit, hogy miféle esztétikai paraméterekkel járhatna a Föld elpusztításának a művészi szükségszerűségének a lehetősége. De addig még sok várakozás lesz, amíg a teljesség grokkolja a döntést. 
A kamakurai Nagy Buddhát ismét vízzel borította el egy óriási szökőár, amely a földrengést követte 280 kilométernyire Honsu partjaitól. A szökőár 13000 embert pusztított el, Ugyanakkor egy fiú csecsemőt a Buddha belsejébe vetett, ahol a szerzetesek megtalálták, és megmentették. Ez a kisded kilencvenhat földi évet ért meg a katasztrófa után, amely az egész családját kiirtotta, utódot nem nemzett, és nem tett semmi figyelemre méltót, egyedül kitartó böfögéséről volt híres. Cynthia Duchess a modern hírközlés összes áldásától kísérve kolostorba vonult, majd három nappal később teljes titokban kilépett. Douglas egykori főtitkárt szélütés érte, amelytől megbénult a bal keze, ám továbbra is kiválóan gazdálkodott a gondjaira bízott vagyonnal. A Holdvállalat Kft. kötvényeket bocsátott ki a teljes mértékben az ő tulajdonukban lévő Ares Chandler Leányvállalatra. A Mary Jane Smith nevű, Lyle-meghajtású kísérleti hajó leszállt a Plútón. A Colorado állambeli Fraserben fennállása óta nem volt ilyen hideg februárban. 
Marhanyelv püspök az Új Nagykörúti Templomban Máté evengéliumát idézte prédikációjában: “Mert hamis Krisztusok és hamis próféták támadnak, és nagy jeleket és csodákat tesznek, annyira, hogy elhitessék, ha lehet, a választottakat is”. Világossá tette, hogy kirohanása nem a mormonokra vonatkozik, sem a Christian Science egyházára, sem a római katolikusokra, sem a fosteritákra – az utóbbiakra a legkevésbé –, sem más útitársakra, akiknek jeles munkálkodása többet számít, mint a jelentéktelen, apró eltérések a krédó vagy a szertartások területén... kizárólag a jöttment eretnekekre, akik elcsábítják a hűséges hívőket atyáik hitétől. Ugyanezen nemzet egyik szubtrópusi nyaralóhelyén három panaszos vádolt meg együtt közszeméremsértéssel egy lelkipásztort és a három munkatársát, továbbá John Doe-t, Mary Roe-t, stb., hozzátéve azt is, hogy szabados házat visznek, és kiskorúak megrontásában vesznek részt. Az ügyész nem kívánt az üggyel foglalkozni, mivel tucatnyi hasonló feljelentése volt már – és a panasztevők sosem jelentek meg a kihallgatáson. Erre rámutatott. A panaszosok szóvivője így felelt: 
– Ezúttal bőven akadnak támogatók. Short főpüspök úrnak eltökélt szándéka, hogy ez az antikrisztus ne munkálkodjon tovább. 
Az ügyészt az antikrisztus sem érdekelte, de helyi választások közeledtek. 
– Csak ne feledjék, hogy támogatás nélkül nem sokat tehetek. 
– Megkapja. 
Dr. Jubal Harshaw erről az incidensről nem tudott, de tudott sok másikról, s nem volt éppenséggel nyugodt. Megadta magát annak a fölöttébb förtelmes és bűnös dolognak, a híreknek. Egy ideig csupán sajtófigyelővel küldette el mindazt, amiben szerepelt a “marsbeli ember”, “V.M. Smith”, a “Minden Világok Egyháza” és “Ben Caxton”. De be volt sózva – az utóbbi időben már kétszer is majdnem engedett a kísértésnek, hogy szóljon Larry-nak: szerezzen be egy ricsajládát. 
A fenébe, miért nem küldenek azok a kölykök néha egy-egy hangos levelet? – ahelyett, hogy aggódni hagyják. 
– Ügyeletes! 
Anne belépett, de Jubal továbbra is a havat és az üres medencét bámulta. 
– Anne – szólalt meg –, bérelj ki egy trópusi szigetet, és hirdesd meg eladásra ezt a mauzóleumot.
– Igenis, főnök. 
– De meglegyen a bérlet, mielőtt ezt visszaadom az indiánoknak; nem vagyok hajlandó szállodában lakni. Mióta nem írtam semmit, ami fizet? 
– Negyvenhárom napja. 
– Legyen ez lecke számodra. Kezdheted. “Wood csikajnak haláléneke”. 
Téli vágy jeges marka szorítja szívemet 
Véresre sebzi lelkem immár halott frigyünk 
Távol tartanak minket bús vágy-kísértetek 
Megkeseredett szánkban csókunk és kenyerünk.
 
Gyomromat éhség marja, szemem homokszemek 
Minden tagom kimarjuk, száz seb és vér borít 
Fáradt és megtört lelkem elhagyja testemet 
S a legnagyobb kín mind közt: egyedül fekszem itt. 

A láz lankadó lángja idézi áldott arcod 
Hangod édes zenéje még fülemben dobog 
Nem félem a halált, az elveszített harcot 
Csak hogy te nem leszel nekem, ha meghalok. 

– Ennyi – tette hozzá gyorsan. – Írd alá: “Louisa M. Alcott”, és küldd el az Együttlét magazinnak. 
– Főnök, szerinted ez olyasmi, ami fizet? 
– Mit? Később még jó lesz valamire; fűzd le, és irodalmi végrendeletem végrehajtója fölhasználhatja majd temetéseknél. Ez a bibi a művészeti alkotásokkal: a legjobb munkák akkor érik a legtöbbet, amikor az alkotót már nem lehet kifizetni. Irodalmi élet – Dreck! Abban áll, hogy addig vakarják a macskát, amíg dorombolni nem kezd. 
– Szegény Jubal! Soha senki nem sajnálja, hát neki kell sajnálnia magát. 
– Még gúnyolsz is. Nem csoda, hogy képtelen vagyok a munkára. 
– Nem gúnyollak. Csak aki viseli, az tudja, hol szorít a cipő. 
– Elnézést. No jó, akkor itt egy másik, ami fizet. A címe: “Útravaló”. 

A kötél feledést hoz, 
Segít az éles balta,
De legjobb, ha a méreg 
Segít a túlsó partra. 

Enyhet adhat a pisztoly, 
Örök álmot a kínpad, 
Ám finomabb a méreg 
És nem fizetsz adókat. 

Békét nyújthat a gáz is, 
Vagy ugorj tűzhányóba, 
Nem jobb a halál mégis 
Ostyába csomagolva? 

Ha belefáradtál már 
Unalmas életedbe, 
Az örök nyugodalmat 
Csak írasd föl receptre. 

Kórus: 
Fogadhatod a véget némán, avagy visítva, 
Sarkad égre kapál, és letesznek a sírba. 
Ám hogyha választhatsz, a legvígabb halál: 
A barátod kezéből kapott méregpohár. 
Jubal – aggodalmaskodott Anne –, rossz a gyomrod? 
– Mindig. 
– Ez is lerakandó? 
– Mit? A New Yorkernak megy. 
– Ki fogják dobni. 
– Meg fogják venni. Morbid, megveszik. 
– És baj van a verslábakkal is. 
– Hát persze! Valamit muszáj hagyni a szerkesztőnek, amit megváltoztathat, másként megüti a guta. De ha már belecsinált, jobban megszereti, és megveszi. Drágám, én már akkor kerültem a tisztességes munkát, amikor te még nem is éltél – szóval ne tanítsd nagyapót. Vagy jobban örülnél, ha én dajkálnám Abby-t, és neked kellene pénzt keresned? Hé! Abigail etetési ideje van! Nem is te vagy az ügyeletes, hanem Dorcas. 
– Abby-nek semmi baja nem lesz, ha vár egy kicsit. Dorcas lefeküdt. A szokásos reggeli rosszullét. 
– Hülyeség. Anne, előbb szúrom ki a terhességet, mint egy nyúl – te is jól tudod. 
– Jubal, hagyd Dorcast! Attól fél, hogy nem esett teherbe... és amíg csak lehet, azt akarja hinni, hogy viselős. Hát semmit sem tudsz a nőkről? 
– Mmmm... ha jobban belegondolok – semmit. Jó, nem szekálom. Hát miért nem hoztad be a kisangyalt, miért nem szoptattad meg itt? 
– Még jó, hogy nem tettem. Ha megértette volna, amiket beszéltél... 
– Szóval csecsemőket rontok meg? 
– Kicsi még, hogy észrevegye a dumád mögött a cukorszirupot, főnök. És ha behozom, semmit sem dolgozol, csak játszol vele. 
– Hát lehet-e jobban eltölteni az üres órákat? 
– Jubal, igazán örülök, hogy bele vagy bolondulva a lányomba, akit én is nagyon aranyosnak tartok. De minden idődet azzal töltőd, hogy vagy Abby-vel játszol... vagy borongsz. 
– Mikor kell segélyért folyamodnunk? 
– Nem erről van szó. Ha nem termelsz ki magadból történeteket, lelki székrekedésed lesz. Már ott tartunk, hogy Dorcas, Larry meg én a körmünket rágjuk, és ha az ügyeletesért kiáltasz, ugrálunk a megkönnyebbüléstől. De sajnos mindig hamis riadót fújsz. 
– Ha van pénzünk, hogy a számlákat kifizessük, miért aggódsz? 
– Te miért aggódsz, főnök? 
Jubal fontolgatta a dolgot. Megmondja neki? Jubal számára az Abigail nemzőjére vonatkozó minden kételyt eloszlatta a kislány elnevezése. Anne az “Abigail” és a “Zenobia” között ingadozott, végül a pici nyakába varrta mindkettőt. Sosem említette a nevek jelentését, talán nem sejtette, hogy Jubal is tudja, mit jelentenek... 
– Senkit sem csapsz be, Jubal – folytatta határozottan Anne. – Dorcas, Larry meg én tudjuk, hogy Mike tud vigyázni magára. És mégis annyira oda vagy miatta... 
– Oda vagyok? Én? 
–...Larry berakott a szobájába egy sztereót, és az egyikünk mindig megnézi a híreket. Nem mintha mi aggódnánk – hacsak nem miattad. De ha Mike szerepel a hírekben – és persze, hogy szerepel –, mi előbb tudjuk, mint hogy te megkapod azokat a buta újságkivágásokat. Örülnék, ha nem olvasnád őket. 
– Honnan tudsz róluk? Mindent elkövettem, hogy ne tudj róluk. 
– Főnök – felelte fáradt hangon Anne –, valakinek ki kell vinnie a szemetet. Azt hiszed, Larry nem tud olvasni? 
– Úgy! Az a rohadt szemétaprító azóta nem működik rendesen, amióta Duke elment. De semmi sem működik. 
– Csak üzenj Mike-nak, és rögtön itt lesz Duke. 
– Tudod, hogy nem tehetem. – Meghökkentette, hogy a lány valószínűleg igazat mondott... és ezt a gondolatot keserű gyanú követte. – Anne! Te is csak azért vagy még itt, mert Mike mondta? 
– Azért vagyok itt, mert itt akarok lenni – vágta rá Anne. 
– Hmmm... Nem tudom, ezt válasznak tekintsem-e. 
– Jubal, néha sajnálom, hogy nem vagy már gyerek, hogy elfenekeljelek. Befejezhetem, amit elkezdtem? 
– Tiéd a pálya. – Vajon itt lenne-e bármelyikük is? Vajon Maryam hozzáment volna-e Szarházihoz, és elutaztak volna-e Beirutba, ha Mike nem helyeselte volna? A “Fatima Michele” név lehet egyrészt Miriam fölvett hitének az elismerése plusz Mahmoud kedveskedése a legjobb barátjának – ám lehet olyan titkos kód is, amilyen a kis Abby két keresztneve. S ha igen, vajon Szarházi tényleg nem is sejti, hogy felszarvazták? Vagy meghatott büszkeséggel viseli őket, ahogyan állítólag József tette egykoron? Huh. Szarházinak ismernie kellett hurijának ciklusait; a vízfivérség nem engedélyez ilyen súlyos mulasztást. Ha ugyan valóban fontos, amit Jubal orvosként és agnosztikusként nem igazán hitt. De nekik csak fontos kellett, hogy legyen... 
– Nem figyelsz rám. 
– Sajnálom. Elkalandoztak a gondolataim. 
–...és hagyd már abba, ocsmány vénember... még hogy mindenféle jelentéseket olvasol ki a nevekből, amelyeket az anyák a kicsinyeiknek adtak! Aztán jön a numerológia, aztán az asztrológia... aztán a spiritualizmus – míg végül annyira szenilis leszel, hogy gyámság alá kell helyezni a testedet, amelyben annyi ész sem maradt, hogy méltósággal testetlenedjék. Eredj a rendelőben a lezárt kilences fiókhoz, a kódja “Léthe”, és vegyél be két szemet, bár egy is több mint elegendő... 
– Semmi szükség sajtófigyelőre, mert mi figyeljük a Mike-ra vonatkozó híreket... és Ben vízigéretet tett, hogy nyomban megad minden olyan bizalmas információt, amelyre szükségünk lehet. De, Jubal, Mike-nak nem eshet baja. Ha meglátogatnád a Fészket, ahogyan mi hárman tettük, te is tudnád. 
– Engem nem hívtak. 
– Mi sem kaptunk meghívót. A saját otthonában senkinek sincs szüksége meghívóra. Kifogásokat keresel, Jubal. Ben bíztatott, és Dawn meg Duke is üzent érted. 
– Mike nem hívott. 
– Főnök, a Fészek éppannyira az enyém meg a tiéd, mint amennyire Mike-é. Mike egyenlők között az első... ahogyan itt te. Ez itt Abby otthona? 
– Ezt a birtokot ráruháztam – felelte Jubal –, de a haszonélvezeti jogomat életem végéig fenntartom. – Jubal megváltoztatta a végrendeletét, tudván, hogy Mike a végrendeletében gondoskodott az összes vízfivéréről. Ám ennek a fiókának a “vízügyi” státusával nem volt tisztában – eltekintve attól, hogy Abby jobbára vizes volt –, ezért új végrendeletet készített a pici és néhány más személy leszármazottainak a javára. – Nem akartam megmondani neked, de nem baj, ha tudod. 
– Jubal... megríkatsz. És majdnem kiverted a fejemből, amit mondani akartam. Pedig meg kell mondanom. Mike sosem sürgetne, hiszen tudod. Grokkolom, hogy a teljességre vár, és grokkolom, hogy te is. 
– Hmmm... grokkolom, hogy helyesen beszélsz. 
– Rendben van. Nyilván azért vagy ma különösen tompa, mert Mike-ot megint letartóztatták. De hát már sokszor... 
– Letartóztatták? Nem hallottam róla! – Aztán hozzátette. – Az ördög vigye, te lány... 
– Jubal, Jubal! Ben nem televifonált, elegendő ennyit tudnunk. Tudod jól, milyen sokszor lecsukták már Mike-ot – a seregben, a vidámparknál, másutt, prédikátorként is legalább fél tucatszor. Sosem bánt senkit, engedi, hadd tegyék. Sosem tudják elítélni, és akkor jön ki, amikor akar. 
– Most mi van? 
– Csak a szokásos hülyeségek: közszemérem-sértés, erőszakos nemi közösülés, liliomtiprás, nyilvánosház fenntartása, kiskorúak megrontása, csavargás, iskolakerülésre való felbújtás... 
– Mi? 
– Visszavonták az iskolaengedélyüket, és a gyerekek nem mentek vissza az állami iskolába. Nem ügy, Jubal, egyik sem ügy. Az egyetlen, amiben bűnösnek lehetne őket nyilvánítani, nem bizonyítható. Jubal, ha jártál volna a Fészekben, tudnád, hogy nincs az az ügynökség, amely rejtett kamerát tudna oda becsempészni. Hát nyugodj meg. Nagy hírverés után a vádakat el fogják ejteni és még többen tódulnak oda, mint korábban. 
– Hmmm! Anne, Mike maga rendezi meg, hogy üldözzék? 
Anne meghökkent. 
– Ez sosem jutott volna eszembe, Jubal. Tudod, hogy Mike nem tud hazudni. 
– Ki beszél itt hazugságról? Mi van akkor, ha igaz pletykákat terjeszt? Amelyeket a bíróságon nem lehet bizonyítani? 
– Szerinted Mike tenne ilyesmit? 
– Nem tudom. Azt viszont tudom, hogy a hazugság legcselesebb formája, amikor kellő mennyiségű igazat mondunk, aztán elhallgatunk. Nem ez lenne az első eset, mikor valaki megszervezi a saját üldöztetését a reklám érdekében. No jó, megfeledkezem erről addig, amíg nem tisztázzuk a dolgot. Még mindig te vagy az ügyeletes? 
– Ha megígéred, hogy nem csiklandozod Abby állat, és nem gügyögsz neki, akkor idehozom. Másként szólnom kell Dorcasnak, hogy keljen föl. 
– Hozd Abby-t. Megpróbálok rendesen társalogni vele – vadonatúj módszer: a fiú találkozik a lánnyal. 
– No látod, főnök, ez jó téma lenne. Vajon eddig miért nem jutott senkinek eszébe? Rögtön jövök. – És kisietett. 
Jubal uralkodott magán – alig egy percig gügyögött Abby-nek, csak amíg az arcára tudta csalni azt a mennyei mosolyt, aztán Anne kényelmesen elhelyezkedett, hogy a kisded szophasson. 
– Cím – kezdte Jubal. – “A lányok pont olyanok, mint a fiúk, csak még inkább.” Kezdheted. IV. Henry M. Havershamet igen nagy gonddal nevelték. Abban a hitben élt, hogy csupán kétfajta lány létezik: akik a jelenlétében vannak, és akik nincsenek. Az utóbbiakat sokkal jobban kedvelte, kivált ha távol is maradtak. Új bekezdés. Nem volt bemutatva annak az ifjú hölgynek, aki az ölébe pottyant, és nem gondolta volna, hogy az olyan mindennapi katasztrófa, mint a hivatalos bemu... Te meg mit akarsz? 
– Főnök... – mondta Larry. 
– Tűnj el, zárd be az ajtót és... 
– Főnök! Mike temploma leégett! 
Rohantak Larry szobájába, Jubal fél hosszal maradt csak le Larry mögött a kanyarban, Anne pedig – keblén az ötkilónyi plusszal – gyorsan beérte őket. Dorcas futott be utolsónak: őt a lárma ébresztette föl. 
–...tegnap éjfélkor. A szekta templomának ez volt a főbejárata, így festett közvetlenül a robbanás után. Az Újvilág Hálózat híreit hallották. Nézzék továbbra is a mi adásunkat, ha értesülni kívánnak mindenről, ami izgalmas. És most néhány szót szponzorainkról... – A kép eltűnt, helyette félközeli jelent meg egy csinos háziasszonyról, majd ráközelített a kamera. 
– A francba! Húzd ki azt a szart, Larry, és told át a dolgozószobába! Anne... nem, Dorcas. Hívd Bent. 
Anne tiltakozott. 
– Tudod jól, hogy a templomnak sosem volt telefonja. Hogy hívhatná? 
– Akkor küldjön valakit oda és... nem, a templomban nem lehet senki... hm, hívd az ottani rendőrfőnököt. Nem, az ügyészt. Az utolsó hír az volt, hogy Mike börtönben van? 
– Úgy van. 
– Remélem, még most is ott van... és a többiek is. 
– Én is. Dorcas, vedd át Abby-t. Majd én intézkedem. 
Amikor a dolgozószobába értek, a telefon csörgött, és jelezte, hogy kapcsolják be a zavaróberendezést is. Jubal szitkozódott, és elhatározta, hogy bárki lett légyen is az, elküldi a fenébe. 
Ben Caxton volt az. 
– Szia, Jubal. 
– Ben! Mi a fene van? 
– Látom, ismered a híreket. Ezért hívlak. Minden rendben. 
– És a tűz? Megsérült valaki? 
– Nincs kár. Mike üzeni... 
– Nincs kár? Most láttam a képet, teljes... 
– Jaj, az... – legyintett Ben. – Jubal, figyelj, kérlek. Még másokat is kell hívnom. Nem csak téged kell megnyugtatnunk. De Mike mondta, hogy először téged hívjalak. 
– Hát... jól van, uram. 
– Senki nem sérült meg, egy karcolás sincs senkin. Van ugyan pár milliós anyagi kár. A ház már tele volt emlékekkel, Mike úgyis ott akarta hagyni. Igen, tűzbiztos volt – de elegendő benzinnel és dinamittal bármit föl lehet gyújtani. 
– Gyújtogatás, mi? 
– Jubal, kérlek. Nyolcunkat letartóztattak, jószerivel csak a Kilencedik kört tudták elkapni. Mike néhány órán belül mindenkit szabadlábra helyeztetett óvadék ellenében, kivéve önmagát. Ő még sitten van... 
– Rögtön ott leszek! 
– Nyugi. Mike üzeni, hogy gyere, ha akarsz, de nincs szükség segítségre. Egyetértek vele. A tűz akkor ütött ki, amikor a templom üres volt, mindent lemondtunk a letartóztatások miatt. Szóval üres volt az egész, kivéve a részeket. Mike kivételével mi mind a Legbelső Szentélyben voltunk, vízszertartást tartottunk az ő tiszteletére, amikor a robbantás meg a gyújtogatás történt, így áttettük az összejövetel színhelyét egy biztonsági Fészekbe. 
– Ahogy kinézett, szerencsétek volt, hogy ki tudtatok jutni. 
– Nem sikerült, Jubal. Mind halottak vagyunk... 
– Micsoda? 
– Hivatalosan meghaltunk, vagy eltűntünk. Tudod, az épületet senki sem hagyta el a katasztrófa után... egyetlen ismert kijáraton sem. 
– Hm... “egérút”? 
– Jubal, Mike-nak megvannak a maga módszerei, de ezekről nem beszélek telefonon. 
– Azt mondtad, börtönben van. 
– Valóban. Ott is van. 
– De... 
– Ennyi elég. Ha eljönnél, ne menj a templomba. Az kaput. Nem mondom meg, hol vagyunk... és nem onnan hívlak. Ha jössz – bár nem látom semmi értelmét, semmit sem tudsz tenni –, gyere úgy, ahogyan egyébként jönnél – mi majd megtalálunk. 
– De... 
– Ennyi. Isten veletek, Anne, Dorcas, Larry, persze te, Jubal és a bébi. Igyatok mélyen. Te vagy Isten. – A képernyő elsötétült. 
Jubal káromkodott. 
– Tudtam! Mindig ez van, ha a vallással vacakolnak. Dorcas, hívj taxit. Anne, nem... előbb szoptasd meg a gyereket. Larry, csomagolj össze nekem. Anne, elviszem a vastartalék javát, és Larry majd holnap föltölti a készletet. 
– Főnök – tiltakozott Larry –, mindnyájan megyünk. 
– Az biztos – helyeselt élénken Anne. 
– Csillapodj, Anne. Csukd be a szád, Dorcas. Ilyen helyzetben nőknek nincs beleszólása. A város a tűzvonal, és megtörténhet bármi. Eszetekbe ne jusson a bankba menni. Nem lesz szükségetek kész pénzre, mert nem mozdultok innen, amíg vissza nem jövök. Valaki itt nagyon keményen játszik, és éppen elegendő kapcsolat van e között a ház és a között a templom között, hogy az a valaki itt is keménykedjen. Larry, egész éjjel égjenek a reflektorok, a kerítést kapcsold be, ne habozz lőni, ha szükséges. És nagyon gyorsan pucoljon mindenki a pincébe, ha muszáj – Abby bölcsőjét már most vigyétek le. Indulás... át kell öltöznöm. 
Fél óra múlva Jubal egyedül volt a lakosztályában. Larry fölszólt: 
– Főnök! Most száll le a taxi. 
– Rögtön megyek – válaszolta Jubal, és az Elbukott Kariatida felé fordult. A szeme könnyes volt. Lágyan mondta! 
– Te megpróbáltad, ugye, kicsi? De az a kő mindig túl nehéz volt... túlságosan nehéz bárkinek. 
Gyöngéden megérintette az eltorzult alak kezét, sarkon fordult és kiment. 

XXXV.

A TAXIVAL az történt, amit Jubal a szerkentyűktől várt: meghibásodott, és a garázsba kellett mennie, hogy megjavítsák. Jubal így New Yorkban kötött ki, a céltól távolabb, mint eredetileg. Meg kellett állapítania, hogy menetrend szerinti géppel előbb ér oda, mint bármi mással. Több órás késéssel érkezett, közben idegenekkel volt összezárva, és sztereót nézett. 
Látta Short főpüspök nyilatkozatát, amelyben szent háborút hirdetett az antikrisztus, azaz Mike ellen, és sok-sok képet a teljesen lerombolt épületről – el nem tudta képzelni, hogyan juthatott ki onnan bárki élve. Augustus Greaves aggodalommal beszélt az egészről... de rámutatott, hogy minden szomszédvitában az egyik fél szokott gyúanyaggal szolgálni – és kétértelmű megfogalmazásában az úgynevezett marsbeli embert tartotta felelősnek. 
Aztán Jubal végre a városi leszállópálya betonján állt – izzadva téli ruhájában, megállapította, hogy a pálmafák még mindig olcsó tollseprűkre emlékeztetnek, kedvetlenül pillantott a távoli tengerre, és arra gondolt, hogy az a mocskos, bizonytalan massza tele van grapefruithéjjal és emberi ürülékkel – és azon töprengett, hogy mit csináljon. 
Egyensapkás férfi lépett hozzá. 
– Taxit, uram? 
– Huh, igen. – Elmegy egy szállodába, odahív újságírókat, akik majd hírül adják, hol tartózkodik. 
– Erre, uram. – A sofőr egy viharvert sárga taxihoz kísérte. Amikor betette Jubal mögé a bőröndjét, halkan mondta. – Vizet kínálok neked. 
– Mi? Sose szomjazz. 
– Te vagy Isten. – A sofőr becsukta az ajtót, és beült a helyére. 
Egy nagy tengerparti szálloda egyik szárnyánál szálltak le egy kis, négyszemélyes parkolóba. A szálloda leszállópályája másik szárny tetején volt. A pilóta automatikával hazaküldte a gépet, megfogta Jubal bőröndjét, és mutatta az utat. 
– Az előcsarnokon át nem tudtál volna bejönni – mondta –, mivel ezen az emeleten az előcsarnok tele van kobrákkal. Szóval, ha lemennél az utcára, előbb kérdezd meg valakitől, merre gyere vissza. Tőlem, vagy bárkitől – Tim vagyok. 
– Én meg Jubal Harshaw. 
– Tudom, Jubal fivér. Erre. Vigyázz. – Hatalmas luxus lakosztályba léptek, onnan átmentek egy fürdőszobás hálószobába. – Ez a tiéd – mondta Tim. Letette Jubal bőröndjét, és távozott. Az asztalon Jubal vizet, poharakat, jégkockát és brandy-t talált – a kedvenc fajtáját. Gyorsan kevert magának egy italt, belekortyolt, sóhajtott, és levette téli zakóját. 
Egy nő lépett be egy tálca szendviccsel. A ruhájáról Jubal azt hitte, a szállodai szobalányok egyenruhája, mert nem emlékeztetett azokra a sortokra, melltartókra és szarongokra, amelyek inkább többet mutatnak, semhogy takarnának, ahogyan ezen a fürdőhelyen szokás. Ám a nő rámosolygott, és megszólalt. 
– Igyál mélyen, és sose szomjazz, fivérünk – letette a tálcát, bement a fürdőszobába, megengedte a fürdővizet, majd ellenőrizte a fürdőszoba berendezését. – Szükséged van valamire, Jubal? 
– Nekem? Nem, dehogy, minden remek. Ben Caxton itt van? 
– Igen. Azt mondta, nyilván előbb még akarsz fürödni, és kényelembe akarod helyezni magad. Ha bármire szükséged lenne, csak szólj. Bárkinek. Vagy nekem. Patty vagyok. 
– Ó! Foster arkangyal élete. 
Patty elmosolyodott, és egyszeriben sokkal fiatalabbnak látszott harmincasnál, amennyinek Jubal saccolta. 
– Igen. 
– Nagyon szeretném látni. Érdekel az egyházi művészet. 
– Most? Nem, grokkolom, hogy inkább fürödnél. Hacsak nincs szükséged segítségre. 
Jubalnak eszébe jutott, hogy tetovált japán barátnője többször is ugyanezt az ajánlatot tette. De most csak le akarta mosni az izzadságot, nyári ruhába akart bújni. 
– Nem, köszönöm, Patty. De látni akarom, amikor neked alkalmas. 
– Bármikor. Nem kell sietni. – És kiment, nem sietve, de igen gyorsan. 
Jubal tartózkodott a hosszas fürdőzés gyönyörétől. Gyorsan átnézte, mit csomagolt össze Larry, és dühösen látta, hogy nyári hosszúnadrágot nem tett be. Végül szandált, sortot és tarka inget vett, amitől úgy nézett ki, mint egy festékkel lelocsolt emu, nagy nyomatékkal a szőrös, vézna lábakon. Csakhogy Jubalt az ilyesmi már régen nem izgatta; megteszi, ameddig nem kell az utcára mennie... vagy a bíróságra. Vajon kölcsönviszonyban vannak-e az itteni jogászok Pennsylvania jogász szövetségével? 
Jókora nappaliba ért, amely a szállodai szobák személytelen stílusában volt berendezve. Többen néztek itt egy akkora sztereót amekkorát Jubal legföljebb moziban látott. Az egyik fölpillantott. 
– Szia, Jubal – és elindult hozzá. 
– Szia, Ben. Mi a helyzet? Mike még mindig börtönben van? 
– Dehogy. Kijött nem sokkal azután, hogy veled beszéltem. 
– Kitűzték már a kihallgatás időpontját? 
– Nem úgy van az, Jubal – mosolygott Ben. – Mike-ot nem engedték ki, csak eljött. 
Jubal elkomorodott. 
– Hülyeség volt. Most nyolcszor nehezebb lesz. 
– Jubal, mondtam, hogy ne aggódj. Rólunk azt hiszik, meghaltunk – Mike pedig eltűnt. Ezzel a várossal végeztünk, nem számít. Máshová megyünk. 
– Mike-ot ki fogják adni. 
– Sose félj. Nem fogják. 
– Hát... hol van? Beszélnem kell vele. 
– Néhány szobányira alattunk. De visszahúzódott meditálni. Azt üzente neked, hogy ne csinálj semmit. Beszélhetsz vele, ha ragaszkodsz hozzá , Jill ki tudja hívni a transzból. De nem javaslom. Nem kell sietni. 
Jubal rettenetesen szeretett volna már beszélni Mike-kal – és jól letolni őt, amiért ilyen csávába mászott –, de Mike-ot zavarni, transzban még rosszabb volt, mint Jubalt megzavarni diktálás közben; a fiú mindig akkor jött ki az önhipnózisból, amikor már “grokkolta a teljességet”, bármi lett légyen is az – és ha mégsem, akkor mindig ismét visszavonult. Olyan értelmetlenség lett volna fölzavarni, mint egy téli álmot alvó medvét. 
– Jól van. De beszélni akarok vele, ha fölébred. 
– Fogsz. Most lazíts, és mosd ki a tagjaidból az út fáradalmait. – Ben a sztereónál ülők felé terelte Jubalt. Anne fölpillantott. 
– Hello, főnök. – Odébb húzódott. – Ülj le. Jubal leült mellé. 
– Megkérdezhetem, hogy te mi a fenét keresel itt? 
– Amit te – semmit. Jubal, kérlek, ne légy szigorú. Mi éppúgy idetartozunk, mint te. De annyira földúlt voltál, hogy nem vitatkoztunk veled. Szóval csillapodj, és nézd, mit beszélnek rólunk. A sheriff bejelentette, hogy minket, szajhákat kikerget a városból. – Mosolygott. – Engem még sosem kergettek ki a városból. A szajhát ilyenkor kocsin viszik? Vagy gyalog kell mennem? 
– Nem hinném, hogy erre van szabály. Mind eljöttetek? 
– Igen, de ne izgulj. Larry meg én már egy éve megállapodtunk a McClintock fiúkkal – minden eshetőségre. Ők tudják, hogyan működik a fűtés, hol vannak a kapcsolók meg minden; minden rendben. 
– Hmmm! Azt kezdem hinni, hogy csak lakó voltam ott. 
– Elvártad tőlünk, hogy minden működjön, de téged ne zavarjunk vele. Azért disznóság, hogy nem utazhattunk együtt. Mi már több órája megérkeztünk – nyilván bajba kerültél. 
– Úgy volt. Anne, ha egyszer hazamegyek, soha többé ki nem teszem onnan a lábamat... és kihajítom a televifont, és szétverem a ricsajládát. 
– Igenis, főnök. 
– Most komolyan gondolom. – Az óriás ricsajládára pillantott. – Ezeknek a reklámoknak sosincs vége? Hol a keresztlányom? Csak azt ne mondd, hogy McClintock hülye fiaira hagytad! 
– Dehogy. Itt van. Saját dajkája van, hála Istennek. 
– Látni akarom. 
– Majd Patty megmutatja. Kifárasztott – egész úton bömbölt. Patty, drágám! Jubal látni akarja Abby-t. 
A tetovált nő sietség nélkül végigrohant a szobán. 
– Hogyne, Jubal. Nincs semmi dolgom. Erre. 
– A gyerekek az én szobámban vannak – magyarázta Patricia, miközben Jubal igyekezett lépést tartani vele –, hogy Mézeskalács szemmel tarthassa őket. 
Jubalt kissé meglepte, amikor meglátta, mire gondolt Patricia. A boa úgy feküdt az ágyon, hogy testrészével két szögletes fészket alkotott – iker fészket, mert a kígyó hosszú teste két bölcsőnyi méretű kuckót formázott, és mindkettőben egy-egy bébitakaró és egy-egy bébi volt. 
A kígyó-dajka kíváncsian emelte föl a fejét, amikor beléptek. Patty megsimogatta. 
– Jól van, drágám. Jubal atya látni akarja őket. Simogasd meg egy kicsit, hogy grokkoljon, és a legközelebb megismerjen. 
Jubal gügyögött kedvenc barátnőjének, s amikor Abby fölkacagott, és rugdalódzhi kezdett, megsimogatta a kígyót. Sosem látott ennél szebb boát – Mézeskalács hosszabb volt minden más fogságban tartott boa constrictornál. A keresztcsíkjai élesen kirajzolódtak, farkának élénkebb színe igen mutatós volt. Irigyelte Patty-tól kék masnis kedvencét, és sajnálta, hogy nem lesz ideje közelebbről megbarátkozni vele. 
A kígyó macskaként dörzsölte a fejét Jubal kezéhez. Patty fölvette Abby-t. 
– Mézeskalács, miért nem szóltál? Rögtön szól, ha begabalyodnak, vagy segítségre van szükségük, mert ő nem sokat tud kezdeni velük, legföljebb visszalökdösi őket, ha ki akarnak mászni. De egyszerűen nem grokkolja, hogy a pisis babát tisztába kell tenni. Mézeskalács ebben nem lát semmi rosszat. Abby sem. 
– Tudom. Azért hívjuk “Ős-hűségesnek”. Ki a másik cukorfalat? 
– Fatima Michele. Azt hittem, tudod. 
– Ők is itt vannak? Azt hittem, Beirutban maradtak. 
– Igen, valahonnan messziről jöttek. Maryam mondta is nekem, de számomra semmit sem jelent; sosem jártam sehol. Én úgy grokkolom, minden hely egyforma – ott is emberek élnek. Nem akarod megfogni Abigailt, amíg megnézem Fatimát? 
Jubal boldogan átvette a babát, és biztosította afelől, hogy ő a legszebb kislány a világon, majd ugyanezt közölte Fatimával. Mindkét esetben őszintén beszélt, és a lányok hittek neki – Jubal megszámlálhatatlan alkalommal mondta ugyanezt a Harding kormány uralkodásától kezdve, mindig komolyan gondolta, és mindig hittek neki. 
Nem szívesen távozott, miután megsimogatta Mézeskalácsot, és neki is elmondta ugyanazt. Fatima mamájába futottak. 
– Főnök szivi! – Megcsókolta Jubalt, megpaskolta a pocakját. Látom, nem éheztettek. 
– Nem nagyon. Smúzoltam a lányoddal. Angyali baba, Miriam. 
– Jó kisbaba, igaz? Rióban akarjuk eladni. 
– Azt hittem, Jemenben többet fizetnek. 
– Szarházi szerint nem. El kell adnunk, hogy helyet csináljunk. – A hasára tette a kezét. – Érzed? Most fiút csinálunk, nincs időnk lányokra. 
– Maryam – korholta Patricia. – Nem szabad így beszélni. 
– Elnézést, Patty. A te gyerekedről nem fogok így beszélni. 
– Patty néni úrinő, és grokkolja, hogy én nem vagyok az. 
– Én is úgy grokkolom, te kis ördögfióka. De ha Fatima eladó, én a legmagasabb piaci ár kétszeresét adom érte. 
– Patty nénivel tárgyalj; nekem csak néha engedik meg, hogy lássam. 
– És nem vagy nagyon hasas, tehát az is megeshet, hogy mégis meg akarod tartani Fatimát. Hadd nézzek a szemedbe. Hmmm... elképzelhető. 
– Aha. Mike nagyon alaposan grokkolta, és azt mondta Szarházinak, hogy fiút csinált. 
– Hogy képes Mike ezt grokkolni? Én még abban sem vagyok biztos, hogy viselős vagy. 
– Pedig az, Jubal – bizonygatta Patricia. Miriam komolyan nézett Jubalra. 
– Még mindig a régi szkeptikus vagy, főnök? Mike már akkor grokkolta, amikor még Beirutban voltunk, és Szarházi meg én azt sem tudtuk, vajon megfogant-e. És Mike fölhívott minket. És Szarházi bejelentette az egyetemen, hogy kutatóévet veszünk ki. És itt vagyunk. 
– És mit csináltok itt? 
– Dolgozunk. Keményebben, mint ahogyan te dolgoztattál, főnök. Az uram rabszolgahajcsár. 
– Mit csináltok? 
– Marsnyelvi szótárt írnak – mondta Patty. 
– Marsnyelv-angol szótárt? Az nehéz lehet. 
– Dehogy! – Miriam szinte megbotránkozott. – Az lehetetlen lenne. Marsnyelvi szótárt marsnyelven. Ilyen még nem volt, a marslakóknak nincs szükségük ilyesmire. Én csak irodai munkát végzek – legépelem, amit ők csinálnak. Mike és Szarházi – főként Szarházi – kidolgozott egyfajta fonetikus átírást, nyolcvanegy jelből áll. Így hát átalakítottunk egy I.B.M. gépet, egyszerre használjuk mindkét – alsó és felső – betűkészletét, és már vakon gépelek marsnyelven. Főnök, drágaságom, titkárnőként már kutyaütő vagyok, így is szeretsz? Ha amikor azt kiáltod, “ügyeletes”, nem vagyok jó semmire? Főzni még tudok... és azt mondják, másfajta tehetsége is van. 
– Majd marsnyelven diktálok. 
– Abban biztos vagyok. Majd ha Mike és Szarházi megdolgoztak. Grokkolom. Mi, Patty? 
– Helyesen beszélsz, fivérem. 
Visszamentek a nappaliba, Caxton csatlakozott hozzájuk, javasolta, hogy keressenek valami nyugodtabb helyet, majd egy folyosón egy másik nappaliba vezette Jubalt. 
– Úgy látom, ez az emelet nagyrészt a tiétek. 
– Az egész – felelte Ben. – Egybenyitottunk négy lakosztályt – a főtitkárit, az elnökit, a királyit és a tulajdonosit –, amelyek csak a mi leszállópályánkról közelíthetők meg... vagy a nem túlságosan biztonságos előcsarnokon át. Arra figyelmeztettek? 
– Igen. 
– Egyelőre nincs szükségünk valami sok helyre, de majd lesz: egymás után érkeznek az emberek. 
– Ben, hogy bujkálhattok ennyire nyíltan? A szállodai személyzet elárulhat. 
– A személyzet nem jön föl ide. Tudod, ez a szálloda Mike tulajdona. 
– Annál rosszabb. 
– Dehogy, hacsak nem a mi vitéz rendőrfőnökünktől kapja a fizetését Mr. Douglas. A szálloda minimum négy közbeiktatott fedőszerv segítségével Mike-é, és Douglas sosem érdeklődik, hogy Mike mit miért csinál. Azt hiszem, Douglas már engem sem gyűlöl, amióta Os Kilgallen átvette a rovatomat, de nem akarja kiadni a kezéből az ügyeket. Tehát a bejegyzett tulajdonos a Kilencedik Körünk egyik titkos tagja. És a tulaj igényt tart erre az emeletre az egész szezonra, és az igazgató nem kérdezi, miért – meg akarja tartani az állását. Jó rejtekhely. Ameddig Mike nem grokkolja, hogy hová megyünk. 
– Ezek szerint Mike számított ilyen helyzetre. 
– Biztos vagyok benne. Két héttel ezelőtt Mike kiürítette a fiókák fészkét – kivéve Maryamot és a gyerekét; Maryamra szükség van. A gyerekes szülőket Mike más városokba küldte – szerintem olyan helyekre, ahol templomokat akar nyitni –, és amikor eljött az idő, csak vagy tucatnyian voltunk, akiket át kellett költöztetni. Ment is könnyedén. 
– De alig sikerült megmentenetek a bőrötöket. És odaveszett minden személyi tulajdonotok. 
– Ó, ami fontos volt, azt mind kimentettük. Például Szarházi nyelvi szalagjait meg a spéci írógépet, amelyet Maryam használ – még a te förtelmes Madame-Tussaud-képmásodat is. És Mike elhozott némi pénzt meg ruhaneműt is. 
– Azt mondod, Mike? – csodálkozott Jubal. – De hiszen börtönben volt. 
– A teste börtönben volt, összegömbölyödve, transzban. De Mike velünk volt. Te érted? 
– Nem grokkolom. 
– Telepátia. Mike jobbára Jill fejében volt, de mind együtt voltunk. Jubal, nem tudom elmagyarázni; ezt csinálni kell. Amikor megtörtént a robbanás, Mike idehozott minket. Aztán visszament, és kimentette a kevésbé fontos dolgokat. 
Jubal a homlokát ráncolta. 
– Teleportálás, természetesen – mondta türelmetlenül Caxton. – Mit olyan nehéz grokkolni ezen? Te mondtad nekem, hogy tartsam nyitva a szememet, és ismerjem föl a csodát, ha csodát látok, így tettem, és csodákat láttam. Csakhogy ezek nem nagyobb csodák, mint mondjuk a rádió. Grokkolod a rádiót? Vagy a sztereovíziót? Vagy a komputereket? 
– Én? Nem. 
– Én sem. De grokkolhatnám, ha venném az időt és a fáradságot, hogy megtanuljam az elektronika nyelvét; mindez nem csoda, csak bonyolult. A teleportálás is egyszerű, ha megtanultad a nyelvét – a nyelv az, ami nehéz. 
– Ben, te is tudsz teleportálni tárgyakat? 
– Én? Azt nem tanítják az óvodában. Én tiszteletbeli segédlelkész vagyok, mert az először elhivatottak közé tartozom, de a színvonalam körülbelül a Negyedik Körnek felel meg. A testemen is csak most kezdek uralkodni. Egyedül Patty alkalmaz rendszeresen teleportálást... és abban sem vagyok biztos, hogy Mike nem segít neki. Ó, Mike azt mondja, Patty képes rá, ám Patty rendkívül naiv és alázatos ahhoz képest, amilyen zseniális, és úgy érzi, mindenben Mike-tól függ. Pedig nem. Jubal, tudod mit grokkolok? Tulajdonképpen nincs is szükségünk Mike-ra. Te is lehetnél a marsbeli ember. Vagy én. Mike olyan mint az első ember, aki fölfedezte a tüzet. A tűz mindig is ott volt – és miután ő megmutatta a többieknek, már mindenki tudta használni... akinek volt annyi sütnivalója, hogy ne égesse meg magát. Tudsz követni? 
– Többé-kevésbé grokkolom. 
– Mike a mi Prométheuszunk, de semmi több. Mike ezt mindig hangsúlyozza. Te vagy Isten, én vagyok Isten, ő Isten – minden, ami grokkol. Mike ember, akárcsak mi. Különb ember, ez igaz mert holmi csekélyebb ember, aki megtanulta azt, amit a marslakók tudnak, az ő helyében valami fölkapaszkodott istenke szerepében tetszelegne. Mike fölötte áll az ilyen csábításnak. Prométheusz, de semmi több. 
– Prométheusz nagy árat fizetett azért, hogy elhozta az embereknek a tüzet – mondta lassan Jubal. 
– Ne hidd, hogy Mike nem! Hetente hétszer napi huszonnégy órán át próbál minket megtanítani arra, hogy amikor a gyufával játszunk, ne égessük meg magunkat. Jill és Patty kissé könnyítettek a terhein, rávették, hogy hetente vegyen ki egy szabad éjszakát, már jóval azelőtt, hogy én beálltam. – Caxton mosolygott. – De Mike-ot nem lehet megállítani. Ez a város tele van játéktermekkel amelyek jobbára illegálisak, mert itt tiltja a törvény a szerencsejátékot. Mike pedig azzal töltötte a szabad éjszakáit, hogy a lebujokat járta, játszott – és nyert. Próbálták kizsebelni, próbálták megölni, próbálkoztak altatóval és izompacsirtákkal de Mike mégis arra a hírnévre tett szert, hogy ő a legszerencsésebb fickó a városban... és ez még több embert hozott a templomba, így megpróbáltak Mike-ot kizárni – hiba volt. A kártyacsomagok összeragadtak, a kerekek nem forogtak, a kockák mindig vakot mutattak. Végül megbékéltek Mike-kal... csak arra kérték, álljon odébb, ha már nyert pár lepedőt. És ha udvariasan kérték, Mike így is tett. 
Aztán Caxton még hozzátette. 
– Szóval immár még egy hatalmi csoport van ellenünk. Nemcsak a fosteriták meg a többi egyház, hanem a szervezett bűnözők és a városi vezetés is. Szerintem a templomot profik robbantották föl – nem hinném, hogy a hülye fosteriták lettek volna. 
Amíg beszélgettek, emberek jöttek be, mentek ki, alkottak csoportokat. Jubal valami teljesen szokatlant érzett bennük: sietségtől mentes lazaságot, amely ugyanakkor dinamikus feszültség volt. Senki nem látszott izgatottnak, senki nem sietett... mégis mindent céltudatosan tettek, még az olyan nyilvánvalóan nem előre megfontolt cselekedeteket is, amikor véletlenül találkoztak egymással, és üdvözlésképpen megcsókolták egymást. Jubal úgy érezte, mintha minden egyes mozdulatukat koreográfus tervezte volna meg. 
A nyugalom és a növekvő feszültség – vagy inkább “várakozás” gondolta, mert ezek az emberek nem beteges értelemben voltak feszültek – valamire emlékeztette Jubalt. Sebészet? Amikor a mester sebész operál, se zaj, se fölösleges érzelmek nincsenek. 
Ekkor beugrott. Nagyon régen, amikor még vegyi anyaggal hajtott rakétákat használtak arra, hogy az első embereket küldjék az űrbe, egy őrházban nézett végig egy visszaszámlálást. Most visszaidézte ugyanazt a fojtott beszédet, az igen változatos, de koordinált cselekvéseket, ugyanazt az egyre fokozódó, örömteli várakozást. Ezek az emberek “a teljességre várnak”, ez biztos. De mire? Miért ilyen boldogok? A templomukat, amelyet maguk építettek lerombolták, mégis olyanok, mint a gyerekek karácsony előtt. 
Jubal észrevette, hogy a meztelenséget, amely annyira megzavarta a fészekben tett első látogatásakor, itt nem gyakorolják, bár a hely kellően elzárt. Ha előfordult is, nem vette észre; annyira eltöltötte ez az egyedülállóan családias légkör, hogy már mindegy volt, föl van-e öltözve valaki, vagy sem. 
Amikor mégis észrevette, nem a bőrön akadt meg a szeme, hanem a legsűrűbb, leggyönyörűbb fekete hajzuhatagon, amelyet valaha is látott, s ez egy fiatal nőt ékesített, aki bejött, beszélt valakivel, komolyan Jubalra nézett, majd kiment. Jubal követte a tekintetével, elismeréssel szemlélve az éjfekete hajzuhatagot. Csak a nő távozása után jött rá, hogy nem viselt mást királynői hajzatán kívül... és hogy fivérei közül nem ő az egyetlen ilyen viseletben. 
Ben elkapta a tekintetét. 
– Ő Ruth – mondta. – Új főpapnő. Az urával a túlsó parton jártak, azt hiszem, azért, hogy új templomot alapítsanak ott. Örülök hogy visszajöttek. Úgy látom, itthon lesz az egész család. 
– Gyönyörű haja van. Kár, hogy nem maradt tovább. 
– Miért nem hívtad ide? 
– Mi? 
– Ruth bizonyára azért jött be, hogy téged lásson – most érkezhettek. Nem vetted észre, hogy meglehetősen magunkra hagynak minket? 
– De... igen. – Jubal fölkészült arra, hogy le kell ráznia a túlzottan bizalmaskodókat – és rá kellett jönnie, hogy oktalanul félt. Udvariasan bántak vele, ám inkább a macska, mint a túlzottan barátságos kutya udvariasságával. 
– Rettenetesen izgatja őket, hogy itt vagy, és látni akarnak... de túlságosan tisztelnek és félnek. 
– Engem? 
– Jaj, hát mondtam már a múlt nyáron. Mítosz vagy, nem egészen valódi, nagyobb az emberszabásúnál. Mike azt mondta nekik, te vagy az egyetlen emberi lény az ismeretségi körében, aki “teljességgel tud grokkolni” a marsnyelv ismerete nélkül. A legtöbben azt hiszik, hogy úgy olvasol a gondolataikban, mint Mike. 
– Micsoda baromság! Remélem, kiábrándítottad őket? 
– Ki vagyok én, hogy leromboljak egy mítoszt? Ha az ember ilyesmit tesz, akkor sem vallja be. Egy kicsit félnek tőled – te csecsemőket eszel reggelire, és ha ordítasz, megremeg a föld. Mindegyik örülne, ha magadhoz hívnád... de nem erőszakolják rád magukat. Tudják, hogy még Mike is vigyázzban áll, ha te szólsz. 
Jubal az ötletet egyetlen kurta szóval vetette el. 
– Persze – hagyta rá Mike. – Mike-nak is vannak vakfoltjai. Mondtam neked, hogy ember. De te vagy a védőszent, ez már rajtad ragadt. 
– Hát... ott egy ismerős, most jött be. Jill! Jill! Fordulj meg, drágám! 
A nő habozva megfordult. 
– Dawn vagyok. De köszönöm. – Odalépett, és Jubal azt hitte, meg fogja csókolni őt. Ám a lány féltérdre ereszkedett, megragadta Jubal kezét, és azt csókolta meg. – Jubal atya. Köszöntünk, és mélyen iszunk belőled. 
Jubal elkapta a kezét. 
– Jaj, az ég szerelmére, gyermekem! Kelj föl, és ülj le. Sose szomjazz. 
– Igen, Jubal atya. 
– Mi? Szólíts Jubalnak – és tedd közhírré, hogy nem veszem jónévem, ha úgy bánnak velem, mint valami leprással. A családom kebelében vagyok – legalábbis remélem. 
– Ott vagy... Jubal. 
– Tehát elvárom, hogy Jubalnak szólítsanak, és vízfivérként kezeljenek – se többet, se kevesebbet. Aki tisztelettel mer közeledni hozzám, tanítás után bennmarad az iskolában. Grokkolod? 
– Igen, Jubal – mondta a lány. – Szóltam nekik. 
– Micsoda? 
– Dawn úgy érti – magyarázta Ben –, hogy megmondta Patty-nek, Patty pedig továbbadja mindenkinek, aki hallja – a belső fülével –, azok pedig közlik azokkal, akik még kissé süketek, mint például én. 
– Igen – mondta Dawn –, csak nem Patty-nek szóltam, hanem Jill-nek, mert Patty kiment valamiért, amit Michael akar. Jubal, nézted a sztereót? Nagyon izgalmas. 
– Mi? Nem. 
– A szökésre gondolsz a börtönből, Dawn? 
– Igen, Ben. 
– Még nem beszéltünk róla. Jubal, Mike nem egyszerűen megszökött, és hazajött, de olyan csodát mutatott nekik, amelyen elrágódhatnak. Távoztában kifordított a helyéről minden rácsot és ajtót a megyei börtönben... aztán itt a közelben is, az állami börtönben – és lefegyverezte a rendőrséget. Részint, hogy munkát adjon nekik... részint mert Mike utálja, ha valakit bezárnak bármilyen okból. Igen nagy helytelenségnek grokkolja. 
– Stimmel – helyeselt Jubal. – Mike szelíd. Bántaná, ha bárkit bezárnának. Egyetértek. 
Ben a fejét rázta. 
– Mike nem szelíd, Jubal. Bárkit gondolkodás nélkül képes megölni. Ám Mike a végletes anarchista – az embert bezárni nagy helytelenség. Az én szabadsága – és tökéletes személyes felelősség az énért. Te vagy Isten. 
– Hol itt a konfliktus, uram? Megölni valakit esetleg szükségszerű. De bezárni? Az sérti az integritását – és a tiédet is. 
– Mike-nak igaza van – nézett Jubalra Ben. – Te teljességben grokkolsz, ahogyan ő. Én nem egészen... még csak tanulom. – A lányhoz fordult. – Hogy fogadják, Dawn? 
– Mint a fölbolydult darazsak. – A lány kuncogott. – A polgármester tombol. Segítséget követelt az államtól és a szövetségtől, és meg is kapja; rengeteg csapatszállító járművet láttunk leszállni. De mihelyt kiléptek belőle, Mike levetkőztette őket – nemcsak a fegyvereik tűntek el, de még a cipőjük is –, és mihelyt a jármű kiürült, eltűnik az is. 
– Azt grokkolom, hogy Mike transzban marad, ameddig föl nem adják – mondta Ben. – Hogy ennyi részlettel boldoguljon, ahhoz majdnem az örökkévalóság idősíkján kell maradnia. 
Dawn elgondolkodott. 
– Nem hiszem. Nekem muszáj lenne, ahhoz is, hogy a tizedét megcsináljam. De grokkolom, hogy Michael képes lenne megcsinálni úgy is, ha közben fejen állva biciklizne. 
– Hmmm... nem tudhatom. Én még csak a homokozónál tartok. – Ben fölállt. – Ti, csodatevők néha csöppnyi fájdalmat okoztok nekem, édesem. Megyek, nézem a sztereót. – Megcsókolta a lányt. Szórakoztasd Jubal papit; szereti a kislányokat. – Caxton kifelé indult, és egy csomag cigaretta követte, belebújt az egyik zsebébe. 
– Ezt te csináltad? – kérdezte Jubal. – Vagy Ben? 
– Ben. Mindig elhagyja a cigarettáját; a dobozok nem győzik üldözni fészekszerte. 
– Hmmm... egész ügyesen homokozik. 
– Ben sokkal gyorsabban fejlődik, mint bevallja. Igen szent ember. 
– Hümm. Dawn, te vagy az a Dawn Ardent, akivel a Foster szentélyben találkoztam, igaz? 
– Jaj, hát emlékszel rám! – Úgy örült, mintha egy nyalókát kapott volna. 
– Persze. De megváltoztál. Sokkal szebb lettél. 
– Valóban – mondta egyszerűen a lány. – Összetévesztettél Gilliannel. Ő is sokkal szebb. 
– Hol az a gyerek? Rögtön látni akarom. 
– Dolgozik. – Dawn elhallgatott. – De szóltam neki, és rögtön jön. 
Ismét szünetet tartott. – Én váltom föl. Ha megbocsátasz. 
– Eredj, gyerekem. 
Dawn kiment, és dr. Mahmoud ült le Jubal mellé. 
Jubal epés pillantást vetett rá. 
– Lehetett volna benned annyi udvariasság, hogy tudatod velem, hogy az országban vagytok, hogy ne egy kígyó közvetítésével kelljen megismerkednem a keresztlányommal. 
– Jaj, Jubal, de mindig átkozottul sietsz. 
– Uram, ha az ember... – Jubalt két kéz szakította félbe, amelyek befogták szemét. Egy hang azt kérdezte: 
– Na, ki vagyok? 
– Belzebub? 
– Találgass tovább. 
– Lady Macbeth? 
– Ez már jobb. Harmadikra vagy kitalálod, vagy büntetést fizetsz. 
– Gillian, hagyd abba, gyere inkább, ülj mellém. 
– Igen, atyám – engedelmeskedett a lány. 
– És ne merj atyámnak szólítani, csak otthon. Uram, éppen ott tartottam, hogy ha az ember annyi idős, mint én, bizonyos dolgokban szükségszerűen siet. Minden egyes napkelte becses drágakő... mert talán sosem követi napnyugta. 
Mahmoud mosolygott. 
– Jubal, csak nem hiszed azt, hogy ha a gépezeted megszűnik ketyegni, a világ sem forog tovább? 
– De igen, uram – a magam szemszögéből nézve. – Miriam ült le némán Jubal másik oldalára; az öregember átkarolta. – Mert meg lehet, hogy a te ronda pofádra nem vagyok kíváncsi... sem a volt titkárnőm valamivel elfogadhatóbb képére... 
– Főnök – suttogta Miriam –, ki akarsz ütni? Én finoman gyönyörű vagyok; ez a legmagasabb körök véleménye. 
– Csönd legyen... szóval, egy-egy új korosztály már más kategóriába tartozik. Minthogy ti egy képeslapra sem méltattatok, kis híján nem láthattam Fatima Michele-t. És ebben az esetben a kísértetem visszajárt volna. 
– És ebben az esetben – mutatott rá Miriam – láthattad volna Micky-t, amint sárgarépapürét ken a hajára. Undorító látvány. 
– Képletesen beszéltem. 
– Én nem. A lányom zabálós, de nagyon disznó. 
– Miért beszéltél képletesen, főnök? – kérdezte Jill. 
– Mi? Mert a “szellem” vagy “kísértet” fogalmat csak amolyan beszédbeli fordulatként használom. 
– Több annál – állította Jill. 
– Lehet. De inkább találkozom csecsemőkorú hajadonokkal elevenen. És inkább vagyok eleven magam is. 
– Hiszen éppen ezt mondom, Jubal – szólt közbe dr. Mahmoud. Nem fogsz meghalni. Mike grokkolt téged. Azt mondja, még sok-sok éved van. 
– Háromjegyű szám nem lesz, ezt már régen eldöntöttem – rázta a fejét Jubal. 
– Miféle háromjegyű? – kérdezte ártatlanul Miriam. – Amelyet Matuzsálem használt. 
– Ne légy illetlen – rázta meg a vállát Jubal. 
– Szarházi úgy tartja, az a jó, ha a nő illetlen, csak ne hallják. 
– Az urad helyesen beszél. Azon a napon, amikor az órám háromjegyű számot mutat, testetlenedni fogok, akár marsbeli stílusban, akár a magam durvább módján. Ezt nem vehetitek el tőlem. Atomokká válni a legjobb a játékban. 
– Grokkolom, hogy helyesen beszélsz, Jubal – mondta lassan Jill –, valóban az a legjobb a játékban. De egyhamar ne számíts rá. Még nem jött el a teljességed. Allie éppen egy hete csinálta meg a horoszkópodat. 
– A horoszkópomat? Jaj, Istenem! Ki az az Allie? Hogy merészelte? Mutassátok meg nekem! Isten bizony, kirúgom. 
– Attól tartok, nem teheted, Jubal – szólt közbe Mahmoud –, minthogy a szótárunkon dolgozik. És hogy ki ő? Madame Alexandra Vesant. 
– Becky? – örült meg Jubal. – Ő is itt van, ebben a diliházban? 
– Igen, Becky. Azért nevezzük Allie-nek, mert van egy másik Becky-nk. És ne szidd a horoszkópjait. Becky a Látás birtokában van. 
– Marhaság, Szarházi. Az asztrológia ostobaság, te is tudod. 
– Persze. Még Allie is tudja. És a legtöbb csillagjós nehézkes csaló. Allie mégis serényebben gyakorolja, mint azelőtt, marsbeli matematikát és marsbeli asztronómiát alkalmazva – amelyek sokkal fejlettebbek a miénknél. Ő így grokkol. De lehet akár egy tál víz, egy kristálygömb vagy csirkebél. Az eszköz nem számít. Mike azt tanácsolta neki, hogy használja csak a megszokott jelképeit. A lényeg: Becky a Látás birtokosa. 
– Mit értesz te “Látáson”, Szarházi? 
– A képességet, hogy valaki többet grokkoljon a mindenségből, mint melletted az az alak. Mike-nál ez a marsbeli ismeretektől van; Allie kiképzetlen fél-adeptus volt. Hogy éppen az asztrológiának nevezett értelmetlen jelképrendszert használta, az mindegy. A rózsafüzér is értelmetlen – a muzulmán rózsafűzér, nem bírálom a versenytársainkat. – Mahmoud a zsebébe nyúlt, rózsafüzért vett elő, morzsolni kezdte. – Ha pókerezés közben az segít, hogy megfordítod a kalapodat, akkor az segít. Nem számít, hogy a kalapnak nincs bűvös hatalma. 
Jubal nézte az iszlám kegytárgyat, és megkockáztatott egy kérdést. 
– Te még mindig igazhitű vagy? Azt hittem, teljesen Mike egyházának a tagja lettél. 
Mahmoud eltette a gyöngyöket. 
– Mindkettő. 
– Mi? Szarházi, a kettő nem összeegyeztethető. 
– Csak a felszínen. Mondhatjuk úgy is, hogy én fölvettem Maryam hitét, és ő az enyémet. De, Jubal, szeretett fivérem, változatlanul Isten szolgája vagyok, alárendelve az Ő akaratának... és mégis elmondhatom: “Te vagy Isten, én vagyok Isten, ami grokkol, mind Isten”. A próféta sosem állította, hogy több próféta már nem jön utána, sem azt, hogy elmondott már mindent, amit el lehet mondani. Hogy alávetem magam Isten akaratának, nem jelenti azt, hogy robot vagyok, amely képtelen a választásra, és így a bűnre. Ebbe az alávetésbe beletartozhat – és beletartozik – a felelősség azért, ahogyan én, te, mindannyian formáljuk a mindenséget. Rajtunk múlik, hogy mennyei kertet csinálunk-e belőle... vagy elpusztítjuk. – Mosolygott. – “Istennel minden lehetséges”, ha szabad kölcsönöznöm – kivéve a Lehetetlent. Isten nem menekülhet el önmaga elől. Sosem mondhat le totális felelősségéről... mindörökre alá kell vetnie magát a tulajdon akaratának. Az iszlám megmarad... Isten nem háríthatja át a felelősséget. Mert az az Övé... és az enyém... a tiéd... Mike-é. 
Jubal nagyot sóhajtott. 
– Szarházi, a teológiától mindig míszem lesz. Hol van Becky? Húszegynéhány éve csak egyetlen egyszer láttam. Az nem sok. 
– Találkozni fogtok. De most nem hagyhatja abba. Diktál. Megmagyarázom. Mostanáig minden egyes nap egy részét telepatikus kapcsolatban töltöttem Mike-kal – csupán néhány percet, de úgy kimentett, mint egy nyolcórás munkanap. Aztán rögtön szalagra diktáltam mindazt, amit Mike a fejembe töltött. A szalagokat aztán a marsnyelvben járatos emberek leírták. Majd Maryam legépelte a különleges írógépen, és a példányt Mike vagy én – Mike csak akkor, ha ideje volt rá, de nagyon be van fogva – kézzel kijavítottuk. 
De most Mike azt grokkolja, hogy el fog küldeni minket Maryammal, hogy fejezzük be a munkát – pontosabban azt grokkolta, hogy mi fogjuk ennek a szükségszerűségét grokkolni. Tehát Mike hónapokra, évekre elegendő szalagot készít, hogy elvihessem, és fonetikusan átírhassam. Aztán rengeteg szalagunk van Mike marsnyelven tartott előadásaival, amelyeket át kell írni majd, ha a szótár elkészül. 
Azt kell hinnem, hogy Maryam meg én hamarosan elmegyünk, mert annak ellenére, hogy rengeteg a dolga, Mike változtatott a módszeren. Itt nyolc hálószobában van magnó. Akik képesek rá – Patty, Jill, jómagam, Maryam, Allie barátnőd és mások –, fölváltva használják ezeket a hálószobákat. Mike transzba visz minket, aztán óráknak tartó percekig tölti belénk a nyelvet – meghatározásokat, kifejezéseket, fogalmakat –, és mi nyomban lediktáljuk, amit átadott nekünk, ameddig még friss. De nem mindenki tudja csinálni. Jó kiejtés kell hozzá, megfelelő képesség a telepatikus kapcsolatra és a tanultak teljes átadására. Samnél például minden megvan, a kiejtést kivéve – Isten tudja, hogyan, de ő a marsnyelvet is bronxi kiejtéssel beszéli. Szóval nem használhatjuk, mert rengeteg lenne a hiba. Allie tehát most ezt csinálja – diktál. A tökéletes emlékezéshez szükséges fél transzban van, és ha kizökkentenénk belőle, mindent elfelejtene. 
– Grokkolom – felelte Jubal –, bár kissé megdöbbentő számomra elképzelni Becky Vesey-t mint Mars-médiumot. Persze az egyik legjobb mentalista volt a szakmában; olyan megfejtésekre volt képes, hogy a balekokat a hideg rázta. Szarházi, ha azért mégy el, hogy békességben és nyugalomban dolgozhass, miért nem jöttök haza? Az új szárnyban rengeteg hely van. 
– Talán hazamegyünk. Várakozás van. 
– Életem – mondta kedvesen Miriam –, én nagyon örülnék ennek a megoldásnak – ha Mike kitesz minket a Fészekből. 
– Ha azt grokkoljuk, hogy elhagyjuk a Fészket. 
– Az ugyanaz. 
– Helyesen beszélsz, egyetlenem. De soha nem eszünk. Fölöttébb nem marsbeli éhséget érzek. A Fészekben jobb volt a kiszolgálás. 
– Nem várhatod el Patty-től, hogy a rohadt szótáradon dolgozzon, gondoskodjon mindenki kényelméről, teljesítse a Mike-tól kapott megbízatásokat, és mégis nyomban étel legyen az asztalon, ha megéhezel, szerelmem. Jubal, Szarháziból sosem lesz pap – teljesen a gyomra rabja. 
– Hát igen. De én is az vagyok. 
– Ti viszont segíthetnétek Patty-nek – mondta a feleségének Mahmoud. 
– Ez igazságtalan volt. Tudod jól, hogy megteszünk mindent, ha hagyja, Tony pedig szinte senkit nem enged be a konyhájába. – Miriam fölállt. – Gyere, Jubal, nézzük meg, mi fő a konyhán. Tony-nak hízelegni fog, ha meglátogatod a konyháját. 
Jubal ment, megismerkedett Tony-val, aki meglehetősen bizalmatlan volt, amíg meg nem tudta, ki a vendég, de aztán büszkén mutatta meg a birodalmát, miközben buzgón szidta a gazembereket, akik elpusztították az “ő” konyháját a Fészekben. Közben egy fakanál egyedül kevergette a spagettiszószt. 
Nem sokkal később Jubal visszautasította, hogy a hosszú asztalnál a főhelyre üljön, máshová ült. Az asztal másik végén Patty ült, a főhely pedig üres maradt... Jubal mégis kénytelen volt elnyomni magában az érzést, hogy a marsbeli ember ott ül, és mindenki látja, kivéve őt. 
Az asztal túloldalán dr. Nelson foglalt helyet. 
Jubal rájött, hogy ő csodálkozna a legjobban, ha dr. Nelson nem lenne ott. Odabiccentett neki. 
– Szia, Sven. 
– Szia, doki. Sose szomjazz. 
– Igyál mélyen. Te mi vagy itt? A csapat főorvosa? 
– Orvostanhallgató – rázta a fejét Nelson. 
– Aha. És tanultál valamit? 
– Azt tanultam, hogy nincs szükség orvostudományra. 
– Ha engem kérdezel, ezt én is megmondhattam volna. Vant láttad mostanában? 
– Vagy ma késő este, vagy holnap reggel érkezik. Tegnap szállt le a hajója. 
– Mindig idejön? – érdeklődött Jubal. 
– Amolyan levelező hallgató. Nem sok időt tölthet itt. 
– Jó lesz találkozni vele. Legalább egy éve nem láttam. – Jubal a jobbján ülő férfival kezdett beszélgetni, amíg Nelson az ő jobb oldalán ülő Dorcasszal elegyedett szóba. Jubal az asztalnál ugyanazt a feszült várakozást érezte, amelyet korábban is, csak még felfokozottabban. Semmi konkrétumot nem tudott kipuhatolni – kedélyes, családi vacsora volt ez, laza, bizalmas légkörben. Egyszer egy pohár vizet adtak körül. Amikor a pohár Jubalhoz ért, ivott belőle, majd továbbadta a balján ülő lánynak, aki szemlátomást rémültebb volt, semhogy beszélni merjen vele. 
– Vizet kínálok neked – mondta. 
– Köszönöm a vizet, aty... Jubal – hebegte a lány. Többet nem lehetett kiszedni belőle. Amikor a pohár az asztalfőn lévő üres helyre ért, vagy egy ujjnyi víz volt még benne. A pohár fölemelkedett, megdőlt, a víz eltűnt belőle, majd a pohár visszaereszkedett a térítőre. Jubal úgy vélte, a Legbelső Szentély vízszertartásának volt részese... amelyet talán az ő tiszteletére rendeztek – bár csöppet sem emlékeztetett azokra a bacchanáliákra, amelyekről úgy hitte, az ilyen szertartást kísérik. Talán azért, mert idegen környezetben voltak? Vagy csak ő képzelt bele olyasmiket a nem túlzottan részletes elbeszélésekbe, amit tulajdonképpen elvárt volna? 
Esetleg az iránta érzett tiszteletből fogták vissza magukat? Ez látszott a legvalószínűbbnek – és nagyon bosszantotta. Azt mondta magának, örül, hogy nem kell visszautasítania olyan fölkérést, amelyet nem kíván, s amelyet bármely életkorában elutasított volna, lévén másfajta ízlése. Mégis, a fene vigye... “Senki ne beszéljen korcsolyázásról; nagymami már túlságosan öreg és törékeny, nem lenne udvarias. Hilda, te dobd be a dominózást, és mind lelkendezni fogunk nagymami imádja a dominót. Majd máskor korcsolyázunk. Oké, srácok?” Jubal undorodott ettől – szinte szívesebben ment volna korcsolyázni, akár egy törött csípő árán is. 
A jobbján ülő férfi segített megfeledkeznie a dologról. Jubal megtudta, hogy a fickó neve Sam. 
– Ez a visszaesés csak látszólagos – bizonygatta Sam. – A tojás már megérett, hogy kikeljen, hamarosan szétszóródunk. Persze lesznek problémáink, hiszen egyetlen társadalom sem tűri, hogy az alapkoncepcióit büntetlenül kétségbe vonják. Mi pedig kétségbe vonunk mindent, a tulajdon szentségétől a házasság szentségéig. 
– A tulajdont is? 
– Ahogyan ma értelmezik. Eddig Michael csupán néhány csaló szerencsejátékost haragított magára. De mi lesz akkor, ha emberek ezreit, tízezreit, százezreit lesz képtelen távoltartani bármiféle páncélterem, s csupán az önfegyelmükön múlik majd, hogy ne vegyenek el mindent, amit csak akarnak? Persze ez a fegyelem erősebb minden törvényes tilalomnál – de ezt egyetlen bankár sem grokkolhatja addig, amíg maga végig nem járja a fegyelem tövises útját, de addigra már nem lesz bankár. Mi lesz a tőzsdével, ha a megvilágosodottak tudni fogják, merre mozdulnak el az árfolyamok? 
– Te tudod? 
– Nem érdekel – rázta a fejét Sam. – De Saul, az a nagydarab zsidó ott, az unokafivérem – grokkolja a tőzsdét, Allie-vel. Michael figyelmeztette őket, hogy egyszerre sose kaszáljanak túl nagyot, ráadásul tucatnyi fedőnevet használnak – de a látók bármennyi pénzt tudnak keresni bármivel – ingatlan, részvény, lóverseny, szerencsejáték, amit akarsz –, ha a még föl nem ébredettekkel kelnek versenyre. Nem, a pénz és a tulajdon nem fog eltűnni, Michael mindkettőt hasznosnak tartja –, csak a fejük tetejére állnak, és az embereknek meg kell tanulniuk az új játékszabályokat (a maguk bőrén, ahogyan nekünk), másként reménytelenül kirekesztettek lesznek. Mi lesz a Holdvállalattal, ha a tömegközlekedés általános módja a Föld és a Hold között a teleportáció lesz? 
– Vegyek? Vagy adjak el? 
– Sault kérdezd. Lehet, hogy a mai céget fogja fölhasználni továbbra is, de az is megeshet, hogy csődbe juttatja. Elképzelhető az is, hogy egy-két évszázadig még fönnmarad. De gondolj csak bármilyen szakmára. Hogyan taníthatja a tanár azt a gyereket, aki többet tud nála? Mi lesz az orvossal, ha az emberek egészségesek lesznek? Mi lesz a ruhaiparral, ha nem lesz szükség ruhára, s a nőket sem érdekli majd annyira a cicoma (teljesen sosem mondanak majd le róla), és senkit nem izgat majd, ha csupasz a feneke? Miféle megoldást találnak a mezőgazdaság kérdésére, ha a gyomoknak meg lehet majd mondani, hogy ne nőjenek, s a termést be lehet takarítani a Nemzetközi Betakarító segítsége nélkül? Bárhová nyúlsz, a tan mindent megváltoztat. Vegyük például azt a változást, amely meg fogja ingatni mind a házasságot – mai formájában –, mind a tulajdont. Tudod-e, Jubal, mennyit költenek ebben az országban évente a népesedés szabályozását elősegítő szerekre és eszközökre? 
– Van róla némi fogalmam, Sam. Majdnem egy milliárdot csupán a szájon át alkalmazható fogamzásgátlókra... és fél milliárdot a hasznavehetetlen új “találmányokra”. 
– Ja, persze, hiszen orvos vagy. 
– Csak mellékesen. 
– Mi lesz ezzel az iparággal – és a moralisták éles fenyegetőzésével –, ha a nő csak akkor fogan meg, ha akar, ha immúnis a betegségekre, csak a saját feje után megy... ha az orientációja úgy változik meg, hogy a közösülést akkora szenvedéllyel kívánja, amekkoráról Kleopátra nem is álmodott, ám az a férfi, aki megkísérelné megerőszakolni, olyan gyorsan meghal, ha a nő úgy grokkolja, hogy a fickó azt sem tudja, mi történt vele? Persze a gyógyszeripar csak a kisebb áldozatok közé fog tartozni – de még hányféle iparnak, intézménynek, magatartásformának, előítéletnek és hülyeségnek kell eltűnnie? 
– Nem grokkolom teljességében – vallotta be Jubal. – Személy szerint mindez nemigen érint. 
– Egyetlen intézmény lesz, amelyet nem ér károsodás. A házasság. 
– Igazán? 
– De mennyire. Inkább megtisztul, megerősödik, és elviselhetővé válik. Elviselhetővé? Eksztatikussá! Látod ott azt az asszonyt azzal a hosszú, fekete hajjal? 
– Igen. Már megcsodáltam a haját. 
– Tudja, hogy a haja gyönyörű, s lám, ez a haj legalább fél méternyit nőtt, amióta beléptünk az egyházba. A feleségem. Nem sokkal több, mint egy esztendeje úgy éltünk, mint a marakodó kutyák. Ő féltékeny volt... én közömbös. Unott. Mindketten untuk, csak a srácaink tartottak minket össze, meg a feleségem birtoklási vágya. Tudtam, hogy sosem engedne elmenni botrány nélkül... különben sem lett volna bátorságom új házasságnak nekivágni az én koromban. Tehát megragadtam minden kínálkozó lehetőséget a félrelépésre, ha tehettem, és elvihettem szárazon – az egyetemi tanárnak sok kísértéssel kell szembenéznie, de a biztonságos lehetőség kevés –, Ruth pedig némán tűrt, és megkeseredett. Nem is tűrt mindig némán. És akkor idejöttünk. – Sam boldogan elvigyorodott. – És beleszerettem a feleségembe. A legkedvesebb barátnőm. 
Sam csak Jubalhoz beszélt, hangját elnyomta a zaj. Az aszszonya meglehetősen távol ült. De ekkor fölpillantott, és csengő hangon mondta: 
– Ez túlzás, Jubal. Legföljebb hatodik vagyok nála. 
Az ura odakiáltott. 
– Ne nézz bele a gondolataimba, gyönyörűm. Ez férfi duma. Szenteld Larry-nek az osztatlan figyelmedet. – És egy zsömlét hajított Ruth-hoz játékosan. 
Ruth félúton megállította a péksüteményt, és visszaküldte. 
– Éppen annyi figyelmet szentelek Larry-nek, amennyit kíván... egyelőre. Jubal, ez a vadállat nem engedte, hogy befejezzem. A hatodik hely csodás! Mert mielőtt beléptünk ebbe az egyházba, a nevem nem is szerepelt a listán. Húsz éve nem voltam ilyen előkelő helyen Samnél. 
– A lényeg az – folytatta halkan Sam –, hogy most sokkal inkább partnerok vagyunk, mint odakint voltunk, és az itteni képzésünk juttatott minket idáig, amelynek csúcspontja az osztozás és közelkerülés a többiekkel, akik ugyanebben a képzésben részesültek. A csoportban végül mindenki megtalálja a társát, a legtöbbször a “törvényes” házastársa személyében. Néha nem... és ha nem, a változtatás szívfájdalom nélkül történik, és az “elvált” házasok jobb és melegebb viszonyba kerülnek egymással, mint valaha, ágyban és azon kívül egyaránt. Veszteség nincs, csak nyereség. Különben is hülyeség ez a férfi-nő párosodás. Dawn és Jill például úgy dolgoznak együtt, mint egy akrobata duó. 
– Hmmm... Azt hittem, ők Mike feleségei. 
– Nem jobban, mint bármelyikünkéi. Vagy mint Mike a többieknek. Mike-nak annyi a dolga, hogy csupán azt tudja megoldani, hogy mindenkinek jusson belőle. – Sam hozzátette. – Ha valaki Mike felesége, inkább Patty az, de ő is annyit dolgozik, hogy a kapcsolatuk inkább lelki, mint testi. Mike-nak és Patty-nek egyaránt kevesebb jut, amikor párnacsatára kerül sor. 
Patty még Ruth-nál is messzebb ült. Fölpillantott, és oda szólt.
– Sam, drágám, én csöppet sem érzem magam megrövidítve. 
– Hogyan? – Majd Sam keserűen hozzátette. – Ebben az egyházban csupán az a rossz hogy az ember abszolút nem lehet magában! 
Erre a fivérek töméntelen aprósággal célozták meg, amelyeket sorra visszafordított, anélkül, hogy a kezét fölemelte volna... amíg telibe nem találta egy teli tányér spagetti, amelyet – Jubal látta – Dorcas röpített az arcába. 
Egy pillanatig Sam úgy nézett ki, mint egy autóbaleset áldozata, aztán az arca máris tiszta volt, de még a Jubal ingére csöppent spagettiszósz is eltűnt. 
– Ne adj neki többet, Tony; elpocsékolta az adagját, maradjon csak éhen. 
– Bőven van még a konyhában – felelte Tony. – Sam, jól áll neked a spagetti. Finom a szósz, igaz? – Dorcas tányérja ellebegett, majd megrakva röpült vissza a lány elé. 
– Nagyon finom – helyeselt Sam. – Megnyaltam a szám szélét. Miből van? Vagy ne kérdezzem? 
– Pirított rendőrből – felelte Tony. 
Senki sem nevetett. Jubal kíváncsi lett volna, vajon vicc-e ez a vicc. Aztán eszébe jutott, hogy a fivérei sokat mosolyognak, de ritkán nevetnek – ráadásul a rendőr jó kaja. Ez a szósz mégsem készülhetett emberhúsból, azaz “hosszú disznóból”, ahogyan mondani szokás, mert nem volt disznó íze. Inkább marha. 
Jubal témát változtatott. 
– Azt szeretem a legjobban ebben a vallásban... 
– Vallás? – csodálkozott Sam. 
– Akkor mondjunk egyházat. 
– Igen – helyeselt Sam. – Ellátja az egyház összes funkcióját, és a kvázi-teológiája fölveszi a versenyt számos valláséval. Azért léptem be, mert megrögzött ateista voltam – most pedig főpap vagyok, és nem tudom, micsoda. 
– Azt mondtad, zsidó vagy. 
– Rabbik hosszú sorának leszármazottja. Ezért lettem ateista. Most nézz rám. De Saul meg a feleségem, Ruth vallásos értelemben zsidók – beszélj csak Saullal, méglátod, ez sem hátrány. Ruth, miután sikerült átlépnie a határt, sokkal gyorsabban haladt előre mint én. Sokkal előbb lett papnő, mint én pap. De ő spirituális fajta, az ivarmirigyeivel gondolkodik. Nekem csak a nehezebb út járható: én a fejemmel gondolkodom. 
– A tan – ismételte Jubal. – Ezt szeretem benne. Abban a hitben, amelyben én nevelkedtem, senkinek nem kellett tudnia semmit. Csak gyónj, és meg leszel váltva, máris ott vagy biztonságban Jézus karjaiban. Az ember olyan ostoba lehet, hogy a birkákat sem képes megszámolni... mégis Isten kiválasztottjának tekintheti magát, akire örök boldogság vár, mert “megtért”. Még a Bibliát sem szükséges forgatnia, és nem kell tudnia semmit. Ez az egyház nem fogadja el a “megtérést”, ha jól grokkolom... 
– Helyesen grokkolod. 
– Először a szándék szükséges, majd hosszú, kemény tanulás következik. Ezt hasznosnak grokkolom. 
– Több mint hasznos – helyeselt Sam. – Nélkülözhetetlen. A fogalmak nem tanulhatók meg a nyelv nélkül, és az így kialakuló tudás rendkívül áldásos – mindent megtanulsz attól kezdve, hogy hogyan élj ellenségeskedés nélkül, addig, hogy hogyan járj a feleséged kedvében –, s mindez a fogalmi logikából származik... abból hogy végre megérted, ki vagy, miért vagy itt, hogyan működsz – és ezek szerint viselkedsz. A boldogság az, amikor egy lény úgy működik, ahogyan működnie kell... csakhogy az angol szavak üresek, nem mondanak semmit. A marsnyelvben megtalálod a működőképes utasítások egész rendszerét. Említettem már, hogy rákom volt, amikor beléptem ide? 
– Mit? Nem.
– Én sem tudtam. Michael grokkolta, elküldött röntgenre, hogy én is tudomást szerezzek róla. Aztán dolgozni kezdtünk rajta. Gyógyulás a hit segítségével. “Csoda.” A kórházban “spontán felszívódást” emlegettek, ami – grokkolom – azt jelenti, hogy “meggyógyultam”. 
– Szakmai mellébeszélés – bólogatott Jubal. – Néhány esetben a rák elmúlik, és nem tudjuk, miért. 
– Én tudom, hogy az enyém miért múlt el. Akkoriban kezdtem uralkodni a testemen. Mike segítségével kijavítottam a hibát. Ma már segítség nélkül is képes vagyok rá. Akarod, hogy megállítsam a szívemet? 
– Kösz, Mike-nál gyakran láttam. Nagyra becsült kollégám, Zsémbes Nelson sem lenne itt, ha te a “hittől” gyógyultál volna meg. A test tudatos irányításáról van szó, grokkolom. 
– Bocs. Mindannyian tudjuk, hogy grokkolsz. 
– Hmmm... Nem nevezhetem Mike-ot hazugnak, mert nem az. De elfogult velem szemben. 
Sam a fejét rázta. 
– Egész vacsora alatt beszélgettem veled. Magam akartam megbizonyosodni, mindegy, mit beszél Mike. Te grokkolsz. Kíváncsi lennék, mire vinnéd, ha vennéd a fáradságot, hogy megtanuld a nyelvet. 
– Semmire. Öregember vagyok, nem sokat tudnék már adni. 
– Fönntartom a véleményemet. Az összes többi először elhivatottnak meg kellett tanulnia a nyelvet, hogy igazán előbbre jussanak. Még az a három is, akiket magadnál tartottál, komoly tanításon esett át, ha nagy néha velünk voltak, szinte az egész időt transzban töltötték. Mindenki, téged kivéve... mert neked nincs szükséged rá. Hacsak nem az a célod hogy törölköző nélkül töröld le az arcodról a spagettiszószt, de grokkolom, hogy ez nem igazán izgat. 
– Inkább csak nézem. 
A legtöbben már fölálltak az asztaltól, minden formaság nélkül Ruth ment oda hozzájuk. 
– Itt akartok ülni egész éjjel? Vagy röpítsünk ki titeket az edényekkel együtt? 
– A magam részéről papucsférj vagyok. Gyere, Jubal. – Sam megcsókolta a feleségét. Átmentek abba a szobába, ahol a sztereo volt. 
– Van valami újdonság? – kérdezte Sam. 
– A főügyész kijelentette – mondta valaki –, hogy a mai katasztrófa a mi művünk... de azt nem ismerte el, hogy fogalma sincs, hogyan csináltuk. 
– Szegény fickó. Falábba harapott, és most fáj a foga. 
Kerestek egy csöndesebb szobát, és Sam folytatta. 
– Mint említettem, hasonló problémákra még számíthatunk, és lehet még rosszabb is, mielőtt meg tudjuk győzni a közvéleményt. De Mike nem siet. Bezárjuk a Minden Világok Egyházát – máris be van zárva. Most majd megindítjuk az Egy Hit Gyülekezetét – és megint elbukunk. Akkor valahol másutt megalapítjuk a Nagy Piramis Szentélyét – özönleni fognak az ostoba, kövér tyúkok és a végére sok lesz, aki nem lesz már sem ostoba, sem kövér –, és amikor az Orvosi Kamara és helyi ügyészség és újságok és politikusok már a sarkunkban lesznek, ismét másutt megalapítjuk a Keresztelők Testvériségét. És mindegyikben kialakul majd egy kemény mag azokból, akiknek nem eshet bántódása. Mike nem egészen két éve kezdte, amikor még önmagában sem bízott, és mindössze három kiképzetlen papnő volt a segítségére. És ma van egy szilárd Fészkünk, és immár sokat tudó zarándokaink, akikkel később kapcsolatba léphetünk. Eljön majd az idő, amikor erősebbek leszünk annál, semhogy üldözhetnének. 
– Hát – jegyezte meg Jubal –, Jézus is meglehetősen nagy fölfordulást csinált mindössze tizenkét tanítvánnyal. 
Sam boldogan vigyorgott. 
– Zsidó fiú volt. Kösz, hogy szóba hoztad. A törzsemből ő csinálta a legnagyobb karriert – mindnyájan tudjuk, akkor is, ha manapság nem mindenki beszél róla. Zsidó fiú volt, aki jót tett, és akire ezért büszke vagyok. És ne feledd, kérlek, hogy Jézus sem egyetlen nap alatt akarta megcsinálni. Létrehozott egy egészséges szervezetet, és hagyta fejlődni. Mike is türelmes. A türelem annyira része a tannak, hogy már nem is türelem: automatizmus. Soha nem szabad izzadni. 
– Bármilyen helyzetben ésszerű magatartás. 
– Nem magatartás. A tan működési elve. Jubal, grokkolom, hogy fáradt vagy. Szeretnél ismét fáradatlan lenni? Vagy lefekszel inkább? Ha nem, a fivéreink egész éjjel beszélni akarnak majd veled. Mi nem sokat alszunk, tudod. 
Jubal ásított. 
– Veszek egy hosszú, forró fürdőt, és nyolc órát alszom. Majd holnap beszélgetek a fivéreinkkel... és máskor is. 
– Sokszor – helyeselt Sam. 
Jubal megtalálta a szobáját, nyomban ott termett Patty, aki megeresztette a fürdővizet, egyetlen kézmozdulat nélkül ágyat vetett, az ágy mellé varázsolta Jubal kedvenc italait, kevert egy pohárral, és a poharat a kád szélére helyezte. 
Jubal nem kergette ki az asszonyt, aki olyan “öltözékben” érkezett, amely látni engedte az összes képeit. Jubal ismerte eléggé azt a szindrómát, amely a test teljes tetováltatásához vezet, hogy tudja: Patricia megsértődne, ha nem mutatna érdeklődést a képei iránt. 
Ideges sem volt, mint Ben a hasonló helyzetben; levetkőzött és fanyar büszkeséggel fedezte föl, hogy ez sem számított, bár már évek óta nem engedte meg senkinek, hogy meztelenül lássa őt. Patty-nek szemlátomást csöppet sem számított; ő csak a víz hőmérsékletét ellenőrizte, mielőtt engedte belelépni Jubalt. 
És ott maradt, és minden képről elmesélte, mit ábrázol meg hogy milyen sorrendben kell nézni őket. 
Jubal kellő áhítatot és tiszteletet mutatott, ugyanakkor az elfogulatlan műkritikus szerepét játszotta. Magában be kellett ismernie, hogy életében nem látott pompásabb tetoválásokat, s hogy ezekhez viszonyítva egykori japán barátnője úgy festett, mint holmi ócska rongyszőnyeg, ha a legfinomabb bokharához hasonlítják. 
– Kissé megváltoztak – magyarázta Patrícia. – Nézd meg például a szent születés jelenetét – a hátsó fal kissé meghajolt, az ágy majdnem úgy fest, mint egy szülőasztal. De biztos vagyok benne, hogy George nem bánja. Amióta ő az égbe szállt, nem ért hozzám tű... s ha csodás változások történnek, szentül hiszem, hogy az ő keze van benne. 
Jubal úgy vélte, hogy Patty kissé lökött, de aranyos... és szívből szerette a kissé lökött embereket. No persze csak a nem túlzottan lökötteket. Patty mindenesetre úgy szállította a szekrénybe Jubal levetett ruháit, hogy hozzájuk sem ért. Nyilvánvaló bizonyítéka volt annak, hogy az embernek nem muszáj normálisnak lennie ahhoz, hogy a tant elsajátítsa: a fiú szemlátomást bárkit meg tudott tanítani rá. 
Jubal megérezte, mikor akar elmenni Patty, s azzal az ötlettel küldte el, hogy búcsúzzon el helyette éjszakára a keresztlányaitól, mert ő elfelejtette. 
– Fáradt voltam, Patty. 
Az asszony bólintott. 
– Nekem pedig dolgoznom kell a szótáron. – Gyorsan és szívélyesen megcsókolta Jubalt. – Ezt elviszem a babáinknak. 
– És simogasd meg Mézeskalácsot. 
– Persze. Mézeskalács grokkol téged, Jubal. Tudja, hogy szereted a kígyókat. 
– Helyes. Sose szomjazz, fivérem. 
– Te vagy Isten, Jubal. – És elment. Jubal elfeküdt a kádban, és meglepetten tapasztalta, hogy nem fáradt, s a csontjai sem sajognak. Patty orvosság volt... két lábon járó boldogság. Arra gondolt, milyen jó is lenne, ha nem volnának kétségei – majd arra, hogy mégis csak leginkább önmaga szeret lenni, öreg, különc és szibarita. 
Végül beszappanozta magát, lezuhanyozott, és megborotválkozott, hogy reggel ne kelljen. Aztán becsukta az ajtót, eloltotta a mennyezeti lámpát, és lefeküdt. Körülnézett, olvasnivalót keresett, és bosszúsan látta, hogy sehol semmi, mert ez a “bűn” volt a kedvenc időtöltése, így csak ivott még egyet, és eloltotta az éjjeliszekrény lámpáját is. 
A Patty-vel való beszélgetés szemlátomást fölébresztette, és pihentette. Akkor is ébren volt még, amikor belépett Dawn. 
– Ki az? – kérdezte Jubal. 
– Dawn vagyok, Jubal. 
– A fenébe is, hiszen bezártam az ajtót! No, menj szépen innen gyermekem... Hé! Nem mész az ágyamból?! 
– Ahogy akarod, Jubal. De előbb el kell mondanom valamit. 
– Mit? 
– Régóta szeretlek. Majdnem olyan régen, mint Jill. 
– De hiszen... Ne beszélj ostobaságokat, és vidd innen a kis fenekedet. 
– Úgy lesz, Jubal – felelte alázatosan a lány. – De előbb figyelj rám. El kell mondanom valamit a nőkről. 
– Ne most. Majd reggel. 
– Most, Jubal. 
– Beszélj – sóhajtott Jubal. – És maradj ott, ahol vagy. 
– Jubal... szeretett fivérem. A férfiaknak nagyon fontos, hogy mi nők, hogy nézünk ki. Ezért szépek próbálunk lenni, és ez jó dolog. Mint tudod, én sztriptíz-táncosnő voltam. Az is jó dolog volt, hogy engedtem: hadd élvezzék a férfiak azt a szépséget, amely én voltam nekik. És számomra jó dolog volt tudni, hogy a férfiaknak szüksége van arra, amit adni tudok. 
De, Jubal, a nők nem férfiak. Minket az érdekel, hogy mi az a férfi. Ez lehet olyan csacsiság is, hogy vajon gazdag-e. Máskor meg az, hogy jó-e. És te jó vagy, Jubal. Ám az a szépség, amelyet mi látunk benned, nem ugyanaz, mint amelyet te látsz bennünk. Te gyönyörű vagy, Jubal. 
– Az Isten szerelmére! 
– Azt hiszem, helyesen beszélsz. Te Isten vagy, én is Isten vagyok – és szükségem van rád. Vizet kínálok neked. Megengeded-e, hogy megosszam veled, és közelebb kerüljek hozzád? 
– Hm, nézd, kislány, ha jól értem az ajánlatodat... 
– Grokkolod, Jubal. Osszuk meg mindenünket, amink csak van. Önmagunkat. Az énünket. 
– Gondoltam. Drágaságom, neked bőven van mit megosztanod de nekem... sajnos sok-sok esztendőt késtél. Őszintén sajnálom, hidd el. Köszönöm. Mélységesen. És most menj, és hagyd aludni a vén embert. 
– Majd alszol, ha a várakozás betelt. Jubal... én képes vagyok neked erőt adni. De világosan grokkolom, hogy nincs rá szükség. 
(A francba... tényleg nem volt rá szükség!) 
– Nem, Dawn. Köszönöm, drágám. 
A lány letérdelt, Jubal fölé hajolt. 
– Még valamit. Jill azt tanácsolta, ha nem engednél, sírjak. Akarod, hogy a könnyeim elborítsák a melledet? És így osszuk meg a vizet? 
– El fogom fenekelni Jillt! 
– Igen, Jubal. Most sírni kezdek. – Dawn egyetlen hangot sem adott, ám hamarosan meleg, pufók könnycsepp pottyant Jubal mellkasára... majd még egy... és még egy. A lány szinte némán zokogott. 
Jubal káromkodva nyújtotta érte a kezét... és megadta magát az elkerülhetetlennek. 

XXXVI.

JUBAL FRISSEN, üdén és boldogan ébredt, megállapította, hogy esztendők óta nem érezte ilyen jól magát reggeli előtt. Már igen hosszú ideje csak úgy sikerült átvészelnie az ébredés meg az első kávé közti fekete időszakot, hogy azzal áltatta magát, majd holnap jobb lesz. 
Ezen a reggelen fütyörészett. Észrevette, abbahagyta, megfeledkezett magáról, megint elkezdte. 
Nézte magát a tükörben, fanyarul elvigyorodott. 
– Javíthatatlan vén kecske. Bármelyik percben megérkezhet a kocsi, hogy a diliházba vigyen. – Észrevett a mellkasán egy ősz szőrszálat, kitépte, otthagyta a sok-sok többi ugyanolyan fehéret, aztán folytatta a készülődést a világgal való találkozásra. 
Amikor kilépett az ajtón, Jill állt ott. Véletlenül? Jubal már nem hitt a “véletlenekben” ebben az állatseregletben; ezek olyannyira szervezetten működtek, mint valami komputer. Jill egyenesen Jubal karjába vetette magát. 
– Jubal... Jaj, úgy szeretünk! Te vagy Isten. 
A lány csókját éppoly forrón viszonozta, ahogyan az adta, hiszen minden egyéb képmutatás lett volna – s rájött, hogy Dawn és Jill csókja határozottan különbözik egymástól, de hogy miben, az körülírhatatlan. 
Jubal eltolta magától a lányt. 
– Te kisded Messalina... miféle gonosz tervet agy áltál ki ellenem? 
– Jubal, drága... csodálatos voltál! 
– Huh... honnan a fenéből tudod, hogy egyáltalán tudtam? 
Jill ártatlanul nézett a szemébe. 
– Nézd, Jubal, mindig is tudtam, hogy amikor Mike transzban van, képes bizonyos távolságra ellátni maga körül, és néha benézett hozzád... hogy megkérdezzen valamit vagy ilyesmi... és megnézte, alszol-e. 
– De hát én... egyedül aludtam! Mindig. 
– Igen, drága. Nem is erre gondoltam. Mindig el kellett magyaráznom Mike-nak olyan dolgokat, amelyeket nem értett. 
– Hmmm! – Jubal jobbnak látta nem firtatni tovább a témát. – Mégsem kellett volna ilyen cselt szőnöd ellenem. 
– Grokkolom, hogy a szíved mélyén nem így gondolod, Jubal. Azt akartuk, hogy velünk légy a Fészekben. Teljesen. Szükségünk van rád. Minthogy szemérmes és alázatos vagy jóságodban, megtettünk minden szükségest, hogy úgy üdvözölhessünk, hogy ne bántsunk meg. És nem is bántottunk meg, grokkolom. 
– Mi ez a többes szám első személy? 
– A Fészek teljes vízszertartásán vettél részt, mint grokkolod – ott voltál. Mike is fölébredt rá... és veled grokkolt, és együtt tartott mindannyiunkat. 
Jubal sürgősen ejtette ezt a témát is. 
– Szóval Mike végre ébren van. Ezért ragyog így a szemed. 
– Csak részben. Mindig örülünk, ha Mike nem alszik, az nagyon klassz... de hát sosincs teljesen távol. Jubal, grokkolom, hogy te nem grokkoltad teljességében a mi vízszertartásunkat. De a várakozás hamarosan betelik. Mike sem grokkolta kezdetben, azt hitte, csupán a megtermékenyítést szolgálja – ahogyan a Marson. 
– Nos... az elsődleges célja az. Utódok. Ami ostoba viselkedésről tanúskodik bizonyos személyeknél, például nálam, aki az ő korában már nem kíván ilyetén szaporulatot. 
– A babák is eredmény – rázta a fejét Jill –, de nem ők az elsődleges cél. A babák értelmet adnak a jövőnek, és ez jó dolog. Csakhogy egy asszony mindössze háromszor, négyszer vagy egy tucatszor foganhat életében babát... a sok ezernyi alkalomból, amikor odaadhatja magát – és ez az elsődleges célja annak, amit minél gyakrabban kellene tennünk, holott ha csupán az utódok létrehozása lenne a célja, akkor elegendő lenne csupán néhány alkalom. A lényeg az osztozás egymáson, a közelkerülés, örökké és mindig. Jubal, Mike grokkolta ezt, mivel a Marson a két dolog – a tojások megtermékenyítése meg az osztozás-közelkerülés – tökéletesen elkülönülnek egymástól... és azt is grokkolta, hogy a mi módszerünk a jobb. Micsoda boldogság, hogy nem marslakónak születtem... hanem emberi lénynek... ráadásul nőnek! 
– Gyermekem, te viselős vagy? – nézett rá vizsgálódva Jubal. 
– Igen, Jubal. Úgy grokkoltam, hogy a várakozás véget ért, és immár nekem is szabad. A Fészek nagyobb részének nem kellett várnia, de Dawnnak meg nekem dolgunk volt. Ám amikor ennek a csúcspontnak a jövetelét grokkoltam, grokkoltam azt is, hogy a csúcspont után várakozás következik – ahogyan látni fogod. Mike nem fogja egyik napról a másikra újjáépíteni a templomot, így a főpapnőnek van ideje fölépíteni egy bébit. A várakozás mindig betelik. 
Ebből a fellengzős zagyvaságból Jubalt csak a tény érdekelte... azaz Jill hite a dolog lehetségességében. Kétségtelen, hogy a lánynak bőven lett volna alkalma megfoganni. Jubal úgy határozott, hogy odafigyel, és szükség esetén hazaviszi Jillt. Mike szupermen-módszerei igazán kiválóak, de az sem árt, ha kéznél a modern orvosi fölszerelés. Nem engedheti meg, hogy Jill esetleg belehaljon a szülésbe még ha veszekednie kell is a kölykökkel. 
Eszébe jutott, hogy esetleg más is viselős lehet még, de aztán nem hozta szóba. 
– Hol van Dawn? És hol van Mike? Borzasztóan nagy a csönd. Sehol nem látott senkit, sehol egy hang... mégis egyre erősebben érezte azt a boldog várakozást a levegőben. Arra számított, hogy a szertartás után – amelynek tudtán kívül a résztvevője volt majd fölenged a feszültség, de a légkör feszültebb volt, mint valaha. Egyszerre az jutott eszébe, amikor nagyon kicsike volt, és élete első cirkuszi fölvonulását várta... és egyszerre valaki elkiáltotta magát: “Ott jönnek az elefántok!”. 
Jubal úgy érezte, ha csak egy picit magasabb lenne, meglátná az elefántokat az izgatott tömeg mögött. Csakhogy itt nem volt tömeg. 
– Dawn kérte, hogy csókoljalak meg a nevében, mert most úgy három óra hosszat dolga lesz. És Mike is foglalt – ismét visszavonult. 
– Ó. 
– Ne légy már ennyire csalódott, rövidesen szabad lesz. Különleges erőfeszítést tesz, hogy szabad legyen a kedvedért... és mind szabadok legyünk. Duke egész éjjel a várost járta nagy sebességű magnókért a szótárhoz, és most mindenki, aki képes rá, ezzel foglalkozik, marsnyelvű hangképeket rögzít, aztán Mike készen lesz vele, és foglalkozhat a vendégeivel. Dawn most kezdett diktálni; én befejeztem egy adagot, kijöttem hozzád, hogy jó reggelt kívánjak, aztán megyek vissza az utolsó adagomért, s talán valamivel tovább elmaradok, mint Dawn. És itt van Dawn csókja. Az első az enyém volt. – Átkarolta Jubal nyakát, és mohón megcsókolta, majd végül kinyögte. – Jó ég! Miért vártunk ilyen sokáág? De viszlát egy kis időre. 
Jubal talált néhány embert az ebédlőben. Duke fölpillantott, derűsen intett, aztán folytatta a jóízű falatozást. Nem úgy nézett ki, mint aki fönn volt egész éjjel – mert nem is egész éjjel volt fönn, hanem már két napja. 
Becky Vesey követte Duke pillantását, és fölkiáltott: 
– Szia, vén kecske! – megragadta Jubal fülét, maga mellé húzta és odasúgta: – Mindig is tudtam... de miért nem jöttél el vigasztalni, amikor a professzor meghalt? – Hangosan folytatta. – Ülj le, kapsz valamit enni, és elmeséled, mostanában miben sántikálsz. 
– Egy pillanat, Becky. – Jubal megkerülte az asztalt. – Hello, Kapitány, jól utaztál? 
– Semmi vész. Ma már sétagalopp az egész. Azt hiszem, még nem találkoztál a feleségemmel. Drágám, ennek az egésznek az alapítója, a páratlan és egyedülálló Jubal Harshaw – kettő már sok lenne belőle. 
A kapitány felesége magas, színtelen asszony volt, a tekintetében azoknak az asszonyoknak a nyugalma, akik jól tudják, milyen lehet az özvegy sors. Fölállt, megcsókolta Jubalt. 
– Te vagy Isten. 
– Te vagy Isten. – Ideje lenne már hozzászoknia a szertartáshoz – a francba, ha elégszer elmondja, talán végül megszűnnek a fönntartásai, és el is hiszi... bár immár meglehetősen barátságosan hangzott a köszöntés, és a kapitányné karja sem volt kellemetlen a nyaka körül. Ettől az asszonytól még Jillnek is lenne mit tanulnia a csókolás területén. Ez az asszony – hogy is mondta Anne? – a csóknak szentelte a teljes figyelmét, nem gondolt semmi másra. 
– Nyilván nem kell csodálkoznom, Van – mondta Juhai –, hogy itt talállak. 
– Aki gyakran utazgat a Marsra, nem árt, ha tud dumálni a bennszülöttekkel. 
– Csak ezért, mi? 
– Más oka is van – mutatott egy pirítósra van Tromp. A kenyér a tenyerébe röpült. – Jó a kaja, és jó a társaság. 
– Hm, igen. 
– Jubal – kiáltotta Madame Vesant –, itt a leves! 
Jubal a helyére ment, ahol szalonnás tojás, narancslé és egyéb finomságok várták. Becky megpaskolta a combját. 
– Szép kis összejövetel, mi, öregem? 
– Térj vissza a horoszkópjaidhoz, asszony! 
– Erről jut eszembe, drágaságom, tudni akarom a születésed pontos pillanatát. 
– Három egymást követő napon születtem. Darabokban szedtek elő. 
Becky mondott egy csúnyát. 
– Majd kiderítem. 
– Hároméves koromban leégett a nyilvántartás. Nem fog menni. 
– Vannak módszerek. Akarsz fogadni? 
– Ha sokat nyaggatsz, elfenekellek. Hogy teltek az éveid, kislány?
– És szerinted? Hogy festek? 
– Egészségesen. Fenékben ugyan kissé megvállasodtál. És befestetted a hajadat. 
– Nem én. Hónapok óta nem használok hennát. Maradj csak itt, haver, és eltűntetjük a te fehér loboncodat is. Befüvesítjük a. helyét. 
– Becky, nem vagyok hajlandó megfiatalodni. Nem adom a nehezen szerzett kripliségemet, élvezni akarom. Ne szekálj, hagyj végre enni. 
– Igenis, uram. Vén kecske. 
Jubal indulni készült, amikor belépett a marsbeli ember. 
– Atyám! Jaj, Jubal! – Mike megölelte, megcsókolta. Jubal gyöngéden eltolta magától. 
– Viselkedj a korodhoz illően, fiam. Ülj le, reggelizz. Veled maradok.
– Nem reggelizni jöttem, téged kerestelek. Leülünk valahová beszélgetni. 
– Jól van. 
Egy használaton kívüli nappaliba mentek. Mike úgy rángatta maga után Jubalt kézen fogva, mint valami izgatott kisfiú a kedvenc nagyapját. Mike kényelmes fotelt választott Jubalnak, ő meg a szomszédos pamlagon terült el. A szoba nagy francia ablakai a magán leszállópályára nyíltak. Jubal fölállt, hogy a székét elfordítsa a fény felől, s kissé bosszúsan látta, hogy a szék magától elfordul. A tárgyak távolról való irányítása sok munkát és pénzt takaríthatott meg – ami a mosást illeti, ez egészen biztos volt, hiszen Jubal spagettiszószos inge annyira tisztának és üdének bizonyult, hogy ismét fölvette –, és sokkal vonzóbb, mint a mechanikus masinák vak esetlensége. Csakhogy Jubal még nem szokta meg a drótok és hullámok nélküli távirányítást, s ezért a dolog éppúgy meghökkentette, ahogyan a ló nélküli kocsik a tisztes lovakat még akkoriban, amikor Jubal született. 
Duke jött be, fölszolgálta a brandy-t. 
– Kösz, Kannibál – mondta Mike. – Te vagy az új komornyik? 
– Valakinek muszáj csinálnia, Szörnyeteg. Az összes koponya egymás kezéből kapkodja a mikrofont. 
– Pár óra múlva végeznek, és visszatérhetsz kéjsóvár kalandozásaidhoz. A melónak vége, Kannibál. Finita. Konyec. Ende. 
– Kazettán az egész rohadt marsnyelv? Szörnyeteg, nem árt majd ha megnézem, hány kondenzátor égett ki. 
– Dehogy! Csak az elsődleges tudás, amelynek a birtokában voltam – az agyam akár az üres zsák. A Szarházi féle zsenik majd elmennek a Marsra, és ott töltenek vagy száz évet, hogy megtanulják, amit én soha. De a magam melóját elvégeztem – a szubjektív időm szerint hat hét telt el azóta, hogy ma reggel ötkor befejeztük a vízszertartást –, és a nálam keményebb tagok most már befejezhetik a munkát, amíg én henyélek. – Mike nyújtózott, ásított. – Jó érzés. A melót befejezni mindig jó érzés. 
– Még be sem esteledik majd, már máson fogsz robotolni, főnök, ez a marsbeli szörnyeteg nem bír magával. Két hónapja most pihen először. Munkaelvonó-kúrára kéne vinni. Vagy gyakrabban kellene meglátogatnod minket. Jó hatással vagy rá. 
– Isten mentsen. 
– Tűnj innen, Kannibál, és ne hazudozz. 
– Még hogy hazudok! Mániákus igazmondóvá tettél, ami határozottan hátrány a lebujokban, ahol megfordulok. – Duke kiment. 
– Osszuk meg a vizet, Atyám – emelte a poharát Mike. 
– Mélyen igyál, fiam. 
– Te vagy Isten. 
– Mike, a többiektől eltűröm. De ne kezdj te is itt istenezgetni. Én már akkor ismertelek, amikor “még csak tojás” voltál. 
– Oké, Jubal. 
– Így már jobb. Mikor kezdted a piálást reggel? Ha ebben a korban kezded, tönkreteszed a gyomrod, és sosem lesz belőled olyan boldog, vén alkoholista, mint én. 
Mike a poharára pillantott. 
– Csak szertartáskor iszom. Nemigen van hatással sem rám, se a többiekre, csak ha akarjuk. Egyszer addig engedtem hatni, amíg elvesztettem az eszméletemet. Fura érzés. Grokkolom, hogy nem jó dolog, így lehet egy időre testetlenedés nélkül testetlenedni. Számomra hasonló hatású, csak utána nem kell helyrehozni semmiféle károsodást, amikor visszavonulok. 
– Az gazdaságosabb is. 
– Az italszámlánk jóformán semmi. Őszintén szólva, az egész templom fönntartása kevesebbe került, mint a te háztartásodé. A kezdeti befektetés, néhány kellék kicserélése után csak kávéra és sülire költöttünk – úgy is jól elvoltunk. 
Olyan kevésre volt szükségünk, hogy nem tudtam, mit kezdjek a beszedett pénzzel. 
– Akkor meg miért gyűjtöttetek? 
– Mit? Ó, hát muszáj pénzt szedni tőlük, Jubal. A balekok semmire sem figyelnek oda, ami ingyen van. 
– Én tudtam, csak azt nem tudtam, hogy te is tudod. 
– Ó, igen, grokkolom a balekokat, Jubal. Eleinte ingyen prédikáltam. Nem működött a dolog. Nekünk, embereknek előbb jelentős fejlődésben kell részesülnünk, csak aztán vagyunk képesek elfogadni valamit ingyen, és azt értékelni. Semmit sem kaptak ingyen a Hatodik Körig. Addigra megtanulnak elfogadni... mert elfogadni sokkal nehezebb, mint adni. 
– Hmmm... fiam, talán könyvet kellene írnod az ember lélektanáról. 
– Megtörtént. Csak marsnyelven. Szarházinál vannak a szalagok. – Mike lassan, élvezettel ivott. – Néhányan – Saul, jómagam, Sven és még páran – szeretjük a piát. Megtanultam úgy intézni, hogy csak egy kicsit hasson rám, aztán leállítom, és így boldog, közelkerülős állapotba jutok anélkül, hogy vissza kellene vonulnom. – Ismét kortyolt. – Ezt teszem most is – hagyom, hogy elérjem az enyhe szalonspiccet, hogy jól érezzem magam veled. 
– Fiam, forgatsz valamit a fejedben – nézett Mike szemébe Jubal. 
– Igen. 
– Szeretnéd kibeszélni? 
– Igen. Atyám, mindig nagyon jó dolog veled lenni, még akkor is, ha semmi sem nyugtalanít. De te vagy az egyetlen emberi lény, akivel úgy beszélhetek, hogy tudom róla, hogy grokkol, de nem borul ki. Jill... Jill mindig grokkol – de ha valami bánt engem, őt még jobban bántja. Dawn ugyanilyen. Patty... nos, Patty mindig el tudja venni a fájdalmamat, de megtartja magának. Nekik túlságosan könnyen okoz fájdalmat minden, így nem oszthatom meg velük teljesen azt, amit magam sem tudok grokkolni és dédelgetni, mielőtt megosztanám. – Mike eltöprengett. – A gyónásra szükség van. A katolikusok tudják ezt, azért van seregnyi erős emberük, akik képesek elviselni. A fosteritáknál a tömeges gyónás a divat, ők kibeszélik, körbeadják, föloldják a dolgokat. Nekem is be kell vezetnem a gyónást a kezdeti megtisztításnál – ó, van nálunk is, de spontán jön, amikor a zarándoknak már nincs is szüksége rá. Ehhez erős emberekre van szükségünk. A “bűn” ritkán valódi helytelenség csakhogy a bűn az, amit a bűnös bűnnek grokkol – és ha az ember a bűnössel grokkol, neki is fájhat. Tudom. 
Mike nyíltan folytatta. 
– A jóság nem elegendő, a jó dolgokból sosincs elég. Ez volt az első hibám, mert a marslakóknál a jóság és a bölcsesség azonos. De nálunk nem. Vedd például Jillt. A jósága tökéletes volt már amikor találkoztunk. Belülről azonban teljesen össze volt zavarodva – s én kis híján elpusztítottam őt és magamat is –, mert én éppúgy össze voltam zavarodva, mielőtt egyenesbe tudtuk hozni a dolgokat. Jill végtelen türelme (amely ezen a bolygón nem általános) mentett meg minket... ameddig megtanultam, hogyan kell embernek lennem, és ő megtanulta, hogy mit tudok. 
De a jóság magában sosem elegendő. A jóságnak kemény, hideg bölcsességre van szüksége, hogy jót tudjon cselekedni. A jóság bölcsesség nélkül mindig gonoszát művel. – Mike józanul hozzátette. – Ezért van szükségem rád, Atyám, túl azon, hogy szeretlek. Szükségem van a bölcsességedre és az erődre... mert gyónnom kell. 
– Az ég szerelmére, Mike – mondta zavartan Jubal –, ne csinálj műsort belőle. Csak mondd el, mi bánt. Majd találunk kiutat. 
– Igen, Atyám. 
De Mike nem folytatta. Végül Jubal megkérdezte. 
– Kiborít a templomod lerombolása? Meg tudom érteni. De anyagilag jól állsz, újjá tudod építeni. 
– Dehogy, az egyáltalán nem számít! 
– Micsoda? 
– A templom olyan napló volt, amelynek már teleírtuk az oldalait. Az új ideje jött el, nem azé, hogy a már teli lapokra írjunk ismét. Az élményeket, tapasztalatokat a tűz nem képes elpusztítani... és gyakorlati szempontból, hosszú távon még jó is az ilyen látványos kiűzetés. Az egyházakat a mártíromság és az üldöztetés virágoztatja föl, az a legjobb propagandájuk. Tudod, Jubal, az utóbbi néhány nap tulajdonképpen kellemes lazítás volt számomra a hosszú munka után. Semmi baj nem történt. – Megváltozott az arca. – Atyám... csak mostanában tudtam meg, hogy kém voltam. 
– Ezt meg hogy érted, fiam? 
– Az öregek küldtek ide. Hogy kikémleljem a népünket. 
Jubal elgondolkodott. Végül azt mondta: 
– Mike, tudom, hogy zseni vagy. Olyan dolgokat tudsz, amilyeneket én nem, de nem is láttam még. Csakhogy az ember lehet zseni, és lehetnek ugyanakkor téveszméi is. 
– Tudom. Hadd magyarázzam el, s majd te eldöntőd, bolond vagyok-e, vagy sem. Azt tudod, hogyan működnek a biztonsági erők megfigyelő műholdjai. 
– Nem. 
– Nem a részletekre gondolok, amelyek Duke-ot érdekelnék, hanem az általános elvre. Keringenek a Föld körül, adatokat gyűjtenek, és elraktározzák. Egy bizonyos idő után az Égi Szemet “befogják”, s az kiadja az összegyűjtött adatokat. Ezt tették velem. Tudod, hogy mi, fészekbeliek telepátiát használunk. 
– Kénytelen vagyok ezt hinni. 
– Szóval így van. Ám most négyszemközt beszélünk, különben sem hinném, hogy bárki venné a bátorságot, hogy megpróbáljon téged “leolvasni”. Nem is biztos, hogy sikerülne. A kapcsolat még tegnap éjjel is Dawn agyán keresztül állt fönn, nem veled. 
– Ez némileg vigasztal. 
– Ebben a tudományban “én csak tojás vagyok”, az öregek azonban mesterek. Tartották velem a kapcsolatot, de magamra hagytak, nem törődtek velem – aztán bekapcsoltak, és mindaz, amit láttam, hallottam, tettem, éreztem és grokkoltam kiáradt, méghozzá hozzájuk. Nem azt állítom, hogy kitörölték a tudatomból, csak hogy “lejátszották a szalagot”, másolatot készítettek róla. Csakhogy éreztem, amikor bekapcsoltak, de mielőtt leállíthattam volna, már véget is ért. Aztán elvágták a kapcsolatot, még tiltakozni sem tudtam. 
– Nos... meglehetősen aljas módon használtak föl... 
– Az ő mércéjükkel mérve nem. Magam sem tiltakoztam volna ellene... örömmel, önként vállalkoztam volna rá... ha akkor tudom már, mielőtt eljövök a Marsról. De nem akarták, hogy tudjam; azt akarták, hogy minden zavaró mellékhatás nélkül grokkoljak. 
– Azt akartam még mondani – folytatta Jubal –, hogy ha végre megszabadultál a tudatod förtelmes fölhasználásától, akkor mi baj történt? Szerintem kézenfogva sétálhattál volna egy marslakóval az utóbbi két és fél évben, s mindössze megbámultak volna. 
Mike nagyon józan képet vágott. 
– Jubal, hallgass meg egy történetet. Hallgasd végig. – És elmesélte a Sol hiányzó ötödik bolygójának a pusztulását, az ötödikét, amelyből csupán aszteroidák maradtak. – Nos, Jubal? 
– A vízözönről szóló mítoszokra emlékeztet. 
– Nem, Jubal. A vízözönben nem lehetsz bizonyos. De biztos lehetsz-e Pompeji és Harculaneum pusztulásában? 
– Igen. Azok megállapított tények. 
– Jubal, hogy az ötödik bolygót az öregek pusztították el, épp oly bizonyos, mint a Vezúv kitörése – és sokkal részletesebb adatok maradtak fönn róla. Nem mítosz. Tény. 
– Jó, tegyük föl. És most attól tartasz, hogy a Marsbeli öregek ugyanígy szándékoznak bánni ezzel a bolygóval? Megbocsátod nekem, ha azt mondom, hogy ezt nemigen tudom elhinni? 
– Ugyan, Jubal, hiszen nem kellenek hozzá az öregek. Csupán a fizikát kell ismerni, az anyag szerkezetét – és azt a módszert, amelyet a te szemed láttára én is többször használtam. Egyszerűen először csak grokkolnod kell, amit akarsz, és már meg is teheted. Én is meg tudom tenni, most rögtön. Mondjuk vegyünk egy száz mérföldes átmérőjű darabot a Föld magja körül – a szükségesnél ez lényegesen nagyobb, de gyorsan és fájdalommentesen akarjuk csinálni, már csak azért is, hogy Jill kedvében járjunk. Kitapintjuk a helyét és a méretét, gondosan grokkoljuk az összetételét... – Az arca kifejezéstelenné vált, a szeme kezdett kifordulni. 
– Hé! – kiáltott rá Jubal. – Hagyd abba! Nem tudom, képes vagy-e rá, vagy sem, de nem akarom, hogy megpróbáld! 
A marsbeli ember arca ismét normális lett. 
– De hiszen én sosem tenném meg. Számomra helytelen lenne – én ember vagyok. 
– De számukra nem lenne az? 
– Nem ám. Az öregek esetleg szépségnek grokkolják. Nem tudom. Jaj, hiszen én is tudom, hogyan kell csinálni... csak nem akarom. 
Jill is képes lenne rá, azaz ismeri a teljes módszert. De sosem lenne benne hozzá akarat; ő is emberi lény, ez az ő bolygója. A tan lényege, először is, az öntudat, aztán az önuralom. Mire egy emberi lény eljut odáig, hogy képes legyen ezzel a módszerrel elpusztítani ezt a bolygót – ne holmi nehézkes módszerrel, amilyen például a kobalt bomba –, addigra, ezt teljességében grokkolom, lehetetlenség, hogy efféle szándékot tápláljon magában. Testetlenedne. És ez véget vetne mindennemű fenyegetésnek; a mi öregeink éppúgy itt vannak köröttünk, mint az ottaniak a Marson. 
– Hmmm... fiam, ameddig azt próbáljuk kideríteni, rendben van-e nálad minden a padláson, tisztázzunk valamit. Mindig úgy beszélsz ezekről az “öregekről”, ahogyan én mondjuk a szomszéd kutyájáról. Csakhogy én nemigen tudok hinni szellemekben. Hogy néznek ki ezek az “öregek”? 
– Ahogyan a hétköznapi marslakók. 
– Akkor honnan tudod, hogy nem csupán felnőtt marslakó? Átmegy a falon vagy ilyesmi? 
– Azt minden marslakó tudja. Átmentem tegnap én is. 
– Hát akkor... csillog? Vagy ilyesmi? 
– Nem. Az ember látja, hallja, érzi őket, rendesen. Mint a sztereo képét, de tökéletesen, és közvetlenül a tudatában. Csakhogy... Nézd, Jubal, az egész kérdés ostobaság lenne a Marson, de tudom, hogy itt nem az. Ha jelen lennél, egy barátod testetlenedésénél – halálánál –, majd ennél a testéből... és aztán látnád a kísértetét, beszélnél vele, érintenéd meg minden, akkor hinnél a szellemekben? 
– Vagy bennük, vagy abban, hogy begolyóztam. 
– Rendben van. Itt hallucináció is lehet... ha helyesen grokkolom, hogy az emberek nem maradnak itt testetlenedés után. Ám a Mars esetében vagy egy egész bolygót irányít a tömeges hallucináció, vagy a magyarázat megáll a lábán... amelyet nekem adtak, amelyben megtanultam hinni. Mert a Marson a “kísértetek” képezik a lakosság legnagyobb és leghatalmasabb részét. A még elevenek, a testesek csupán az öregek favágói, vízhordói, szolgái. 
– Oké – bólintott Jubal. – Nem próbálom kettévágni a gordiuszi csomót. Akkor sem, ha mindez ellentmond az én tapasztalataimnak – no de azok csak idevalósiak, provinciálisak. Tehát attól tartasz, fiam, hogy az “öregek” megpróbálnak elpusztítani minket? 
Mike a fejét rázta. 
– Nem pontosan. Szerintem – és ez nem grokkolás, csak találgatás – két dolgot is tehetnek: vagy megpróbálják elpusztítani az emberiséget... vagy kulturálisan próbálják leigázni, a maguk képére alakítani. 
– De attól nem tartasz, hogy fölrobbantanak minket? Az meglehetősen szenvtelen álláspont lenne. 
– Nem. Ó, persze úgy is dönthetnek. Az ő mércéjükkel mérve, tudod, mi betegesek és nyomorékok vagyunk. Amiket egymással művelünk, amennyire nem értjük meg egymást, ahogyan szinte tökéletesen képtelenek vagyunk egymással grokkolni, a háborúink, a betegségeink, az éhínségeink és a kegyetlenségeink – számukra mindez téboly. Én tudom. Ezért azt hiszem, könyörületből az elpusztításunkat fogják választani. De ez csak találgatás, én nem tartozom az öregek közé. Ám ha így döntenének is, Jubal – Mike hosszan töprengett –, arra minimum ötszáz, de inkább ötezer év múlva kerül sor. 
– Akkor náluk eléggé sokáig vacakol a zsűri. 
– Jubal, a két faj között a legnagyobb különbség az, hogy a marslakók sosem sietnek – az emberek mindig. Inkább még egy vagy fél tucat évszázadig gondolkodnak valamin, hogy biztosak lehessenek benne, hogy teljességében grokkolják. 
– Ebben az esetben ne aggódj, fiam. Ha további ötszáz vagy ezer esztendő alatt sem tanul meg az emberiség a szomszédaival bánni, akkor mi nem segíthetünk rajta. Ámbár gyanítom, hogy megtanul. 
– Én is így grokkolom, de nem teljességében. De mondtam, hogy nem ez aggaszt. Inkább a másik lehetőség, hogy idejönnek, és megpróbálnak átformálni minket. Jubal, azt nem lehet. Ha megkísérelnének rávenni minket, hogy marslakóként viselkedjünk, megölne minket, de nem fájdalommentesen. Igen helytelen lenne. 
Jubal csak hosszú szünet után válaszolt. 
– Ne de, fiam, te nem éppen ezzel próbálkozol? 
Mike elkeseredett. 
– Valóban ezzel kezdtem. De most már nem ezt próbálom. Atyám, tudom, hogy csalódtál bennem, amikor belevágtam ebbe. 
– A te dolgod, fiam. 
– Igen. Az én. Minden egyes csúcspontot egymagámnak kell grokkolnom. Ahogyan neked is... és minden egyes énnek. Te vagy Isten. 
– Nem fogadom el a kinevezést. 
– Nem utasíthatod vissza. Te vagy Isten, és én vagyok isten, és minden, ami grokkol, Isten, és én vagyok minden, ami valaha voltam, amit valaha láttam, és éreztem, és tapasztaltam. Én vagyok minden, amit grokkolok. Atyám, láttam, milyen borzalmas állapotban van ez a bolygó és grokkoltam, ha nem is teljességében, hogy meg tudnám változtatni. Amit meg kellett tanítom, az iskolában nem tanítható, ezért kénytelen voltam vallásként becsempészni, holott nem az –, s a kíváncsiságuknál fogva rávenni a balekokat, hogy kóstoljanak bele. Ez részben bevált, ahogyan sejtettem is; a tant mások éppúgy el tudják sajátítani, mint én, aki marsbeli fészekben nőttem föl. A fivéreink kijönnek egymással – magad is láttad, részt vettél a szertartásban –, békében és boldogságban élnek, keserűség, féltékenység nélkül. 
Ez önmagában nagy diadal. A férfi-nő kétneműség fajunk legnagyobb ajándéka – a romantikus testi szerelem talán egyedül ezen a bolygón létezik. Ha így van, akkor a mindenség szegényebb, mint lehetne... és haloványan grokkolom, hogy mi-akik-Isten-vagyunk ezt a becses ajándékot meg fogjuk őrizni és el fogjuk terjeszteni. A testek összefonódása, miközben a lelkek összeolvadnak a megosztott eksztázisban, az adás, az elfogadás, az örvendezés egymásban – a Marson semmi sincs, ami ennek a közelébe jöhetne, és teljességében grokkolom, hogy ez az, amitől ez a bolygó olyan gazdag és csodálatos. És, Jubal, amíg az ember, a férfi vagy a nő nem élvezte a tudatok éppoly szoros összekapcsolódását, amilyen a testeké, éppoly szűz és magányos, mintha sosem közösült volna. De grokkolom, hogy te ezt átélted; vonakodásod, hogy beérd kevesebbel, ezt bizonyítja... különben is, közvetlenül tudom. Te grokkolsz. Mindig is grokkoltál. Anélkül, hogy szükséged lett volna a grokkolás nyelvére. Dawn elmondta, hogy éppoly mélyen behatoltál a tudatába mint a testébe. 
– Huh... a hölgy túloz. 
– Lehetetlenség, hogy Dawn ne az igazat mondja erről. És bocsáss meg – mi is ott voltunk. Az ő tudatában, bár a tiédben nem... és te ott voltál velünk, megosztottad magad velünk. 
Jubal nem mondta el, hogy az egyetlen helyzet, amelyben úgy érezte, képes gondolatot olvasni, éppen ez a helyzet volt... s akkor sem gondolatokról, inkább érzelmekről volt szó. Egyszerűen csak keserűség nélkül sajnálta, hogy nem fiatalabb fél évszázadnyival, mert akkor Dawn neve elől el lehetne hagyni azt a “Miss”-t, ő pedig a sebei ellenére merészen megkockáztatna még egy házasságot. És azt is, hogy nem cserélte el az előző éjszakát az összes hátralévő éveiért. Mike-nak, lényegében, igaza volt. 
– Folytasd. 
– A nemi egyesülésnek ilyennek kellene lennie. De ahogyan lassan grokkoltam, nem ilyen. Helyette van közöny és gépiesen végrehajtott aktus és erőszak és csábítás és a rulettnál nem jobb, de tisztességtelenebb játék, prostitúció és cölibátus, önként és kényszerből, félelem és bűntudat és gyűlölet és erőszak és gyermekek, akiket úgy nevelnek, hogy a nemiség “rossz” és “szégyenletes” és “állati”, olyasmi, amit mindig titkolni kell, amiben sosem szabad megbízni. Ezt a bájos, tökéletes dolgot, a férfi-nő kettősséget a feje tetejére állították, kiforgatták, elrondították. 
És mindezen rossz dolgok, Jubal, a “féltékenység” szükségszerű következményei. El sem akartam hinni. Még mindig nem grokkolom teljességében a “féltékenységet”, mert számomra elmebajnak tetszik. Amikor első ízben megismertem ezt az eksztázist, az első gondolatom az volt, hogy meg akartam osztani, nyomban meg akartam osztani az összes vízfivéreimmel – a nőkkel közvetlenül, a férfiakkal meg úgy, hogy a nőket rábeszélem a minél gyakoribb osztozásra. Ha eszembe jutott volna egyáltalán, hogy magamnak tartsam meg az öröm ezen biztos forrását, megrémített volna a gondolat. De nem is voltam képes ilyesmire gondolni. És mindennek szükségszerű következményeként, a legcsekélyebb vágyat sem éreztem arra, hogy szeretkezni próbáljak olyan nővel, akit már addig is nem szerettem, akiben addig nem bíztam – Jubal, én képtelen vagyok testileg szeretni olyan nőt, akivel nem osztottam meg a vizemet. És ez a jellemző az egész Fészekre. A testi impotencia – ha a lelkek nem olvadnak össze éppúgy, mint a testek. 
Jubal éppen arra gondolt búsan, hogy milyen pompás rendszer is ez – angyaloknak, amikor a magán-leszállópályára jármű szállt le odakinn. Jobban meg akarta nézni, de a jármű máris továbbröppent. 
– Baj van? – kérdezte. 
– Nem – felelte Mike. – Kezdik gyanítani, hogy itt vagyunk, pontosabban, hogy én itt vagyok. A többieket halottnak hiszik. Mármint a Legbelső Szentély tagjait. A többi köröket nem zaklatják... – Elvigyorodott. – Jó pénzt kapnánk ezekért a szobákért. Kell a hely Short püspök úr csapatainak. 
– Nem lenne ideje elköltöztetni a családot?
– Jubal, ne aggódj. A járgánynak nem volt ideje jelentést tenni, még rádión sem. Vigyázok. Már nem gond, hiszen végre Jill is megértette, hogy nincs semmi helytelen abban, hogy ha olyan embereket testetlenítek, akikben rosszaság van. Korábban bonyolult módszerekkel kellett védekeznem. De Jill most már tudja, hogy csak úgy cselekszem, ahogyan teljességgel grokkolom. – A marsbeli ember kamaszosan vigyorgott. – Tegnap éjjel segített a tisztogatásban... és nem is először. 
– Miféle tisztogatásban? 
– A börtönből való szökésem utómunkáiban. Nem minden rabot engedhettem szabadon; néhányan gonoszak voltak. Tehát megszabadultam tőlük, mielőtt eltűntettem a rácsokat meg az ajtókat. Csakhogy az utóbbi hónapokban lassan grokkoltam ezt a várost... és a legkomiszabbak nem is voltak börtönben. Én vártam, listát készítettem, minden esetben megbizonyodtam teljességgel, így hát most, amikor elhagyjuk ezt a várost, már ők sem élnek itt. Testetlenedtek, és visszaküldettek a sor végére, hogy kezdjék előröl. Egyébként éppen ennek a grokkolása változtatta át Jill finnyásságát lelkes helyesléssé: amikor végre teljességében grokkolta, hogy embert megölni lehetetlen – hogy amit teszünk, csupán annyi, mint amikor a bíró kiküldi egy időre a pályáról a játékost “fölösleges durvaságért”. 
– Nem félsz Istent játszani, te gyerek? 
Mike szégyentelenül vigyorgott. 
– De hiszen Isten vagyok. És te is Isten vagy... és az a gazfickó, akit eltávolítók, az is Isten. Jubal, azt mondják, egy veréb sem hullhat le Isten tudta nélkül. S ez így is van. Talán ezt angolul a legjobban csupán úgy lehet megfogalmazni, hogy Isten kénytelen odafigyelni a verébre, mert a Veréb is Isten. És amikor a macska rajtaüt a verében, a macska is, a veréb is Isten, s mind a ketten az Ő akaratát teljesítik. 
Újabb légi kocsi szállt lefelé, és tűnt el. Jubal nem szólt semmit. 
– A tegnap esti játékban hányat tűntettél el? 
– Úgy négyszázötvenet. Nem számoltam. Ez nagyobbacska város. De egy darabig meglehetősen tisztességes lesz. Persze meg nem gyógyul – a tan nélkül gyógyulás nem lehetséges. – Mike elszomorodott. – És ezért kell kéréssel fordulnom hozzád, Atyám. Attól tartok, félrevezettem a fivéreinket. 
– Hogyan, Mike? 
– Túlságosan optimisták. Tudják, milyen jó nekünk, milyen boldogok vagyunk, milyen erősek, egészségesek, tudatosak – milyen mélyen szeretjük egymást. És most azt hiszik, grokkolják, hogy csupán idő kérdése, ameddig az egész emberi faj eljut ebbe az áldott állapotba. Ó, nem holnap – néhányuk úgy grokkolja, hogy kétezer év csupán egy pillanat ilyen küldetésnél. De idővel. Eleinte én is így hittem, Jubal. Én vezettem félre őket is. 
Csakhogy, Jubal, kihagytam a számításból a leglényegesebbet. 
Az emberek nem marslakók. 
Újra meg újra elkövettem ezt a hibát... helyesbítettem, és megint elkövettem. Ami a marslakóknál beválik, az emberi lényeknél nem föltétlenül válik be. A fogalmi logika, amely csak marsnyelven fejthető ki, működik mindkét faj esetében. A logika változatlan... de az adatok eltérőek, így az eredmény is más. 
Nem értettem, hogy amikor az emberek éheznek, miért nem jelentkeznek néhányan önként, hogy lemészárolják őket, s a többi jóllakhasson. A Marson ez magától értetődik, és megtiszteltetés. Nem értettem, miért olyan becsesek a kisdedek. A Marson a mi két kislányunkat kilöknék a szabadba, hogy éljenek, vagy pusztuljanak el – tíz nimfa közül kilenc pusztul el életének első évadjában. A logikám helyes volt, de félreértettem az adatokat: itt a kisdedek nem versenyeznek, csak a felnőttek; a Marson a felnőttek sosem versengenek, kisded korukban kigyomlálták már őket. De a verseny és a kirostálás így vagy úgy megtörténik... másként a faj hanyatlani kezd. 
De hogy jól tettem-e, amikor mindkét oldalon megpróbáltam megszüntetni a versenyt? Az utóbbi időben grokkolni kezdtem, hogy az emberi faj ezt semmikeppen nem fogja engedni. 
Duke dugta be a fejét. 
– Mike? Kinéztél? A szálloda körül tömeg gyülekezik. 
– Tudom – felelte Mike. – Mondd meg a többieknek, hogy a várakozás még nem telt be. – Ismét Jubalhoz fordult. – “Te vagy Isten.” Ez nem a derű vagy a remény üzenete, Jubal. Ez dac, és a személyes felelősség elfogulatlan, merész vállalása. – Szomorúnak látszott. – De ezt ritkán sikerült megértetnem. Csak nagyon kevesen, az itt lévő fivéreink éltettek meg, és fogadták el az édessel együtt a keserűt is, álltak föl, és itták be – grokkolták. A többiek, százak és ezrek vagy verseny nélküli díjnak fogták föl “megtérésnek” –, vagy oda se bagóztak. Bármit mondtam is, ragaszkodtak az elképzelésükhöz, hogy Isten valami rajtuk kívül létező dolog. Amely arra vágyik, hogy a keblére fogadjon és dédelgessen minden tunya hülyét. Egyszerűen nem voltak hajlandók megérteni, hogy nekik maguknak kell erőfeszítést tenniük... s hogy a bajukért is maguk felelősek. 
A marsbeli ember a fejét csóválta. 
– A kudarcaim száma annyira meghaladja a sikereimét, hogy magam sem tudom, vajon a teljes grokkolás nem azt mutatja-e majd, hogy tévúton jártam... hogy ennek a fajnak meg kell oszlania, hogy muszáj gyűlölniük egymást, harcolniuk, szüntelenül boldogtalannak lenniük, hadban állniuk még önnön magukkal is... csak hogy megessen a rostálás, a gyomlálás, amelyre minden fajnak szüksége van. Mondd meg, Atyám! Te mondd meg nekem. 
– Mike, honnan a csudából veszed, hogy én tévedhetetlen vagyok? 
– Talán nem vagy az. De valahányszor meg kellett tudnom valamit, te mindig képes voltál megmondani – és a teljesség mindig az mutatta, hogy helyesen szóltál. 
– A fenébe is, kikérem magamnak ezt az istenítést! De egy dolgot tudok, fiam. Mindig arra biztattál mindenkit, hogy sosem kell sietni: “a várakozás betelik”, szoktad mondani. 
– Így igaz. 
– Most megsérted a tulajdon szabályodat. Vártál egy csöppet marsbeli mércével mérve – nagyon keveset –, s máris be akarod dobni a törölközőt. Bebizonyítottad, hogy a rendszered egy kis csoportnál bevált – és ezt örömmel igazolhatom: sosem láttam még ilyen boldog, egészséges, vidám embereket. Ennyivel is beérhetnéd ilyen röpke idő alatt. Gyere vissza, ha majd ezerszer ennyien lesznek, mind szorgos, boldog és nem féltékeny, s akkor beszéljünk a dologról ismét. Tisztességes ajánlat? 
– Helyesen szólsz, Atyám.
– Még nem fejeztem be. Azért tör a frász, mert százból kilencvenkilencet nem tudták elkapni, s a faj nem tud meglenni mostani disznóságai nélkül, félő tehát, hogy kigyomlálják. No de a fene vigyen, gyerekem, te már megtetted a gyomlálást – vagyis inkább az elfuseráltak tették meg, amikor nem hallgattak rád. Azt tervezted, hogy megszűnteted a pénzt és a tulajdont? 
– Dehogy! A Fészekben nincs rá szükségünk, de... 
– Egyetlen egészséges családnak sincs szüksége reá. Ám amikor odakinn kell boldogulnod másokkal, szükség van rá. Sam meséli, hogy a fivéreink nem hogy elfordultak volna a világtól, hanem vastagabbak mint valaha, így van? 
– Igen. Mihelyt grokkolod, a pénzkeresés egyszerű dolog. 
– Most találtál föl egy újabb üdvöt: “Áldottak a lelki gazdagok, mert sok suskát fognak keresni.” És hogy boldogulnak a mieink más területeken? Jobban vagy rosszabbul az átlagnál? 
– Természetesen jobban. Tudod, Jubal, ez a tan nem hit; módszer csupán, amelynek segítségével bármely területen jobban működhet az ember. 
– Magad válaszoltál, fiam. Ha mindaz igaz, amit mondasz – s én nem ítélek, csak kérdezek, és te válaszolsz –, akkor a verseny nemhogy nem szűnt meg, de élesebb, mint valaha. Ha a lakosság egy százalékának egy tizede képes fölfogni a hírt, akkor neked csupán annyi a dolgod, hogy megmutasd nekik – és néhány nemzedék múltán az ostobák kihalnak, s a te tanaid tudóié lesz a Föld. És bármikor következzék is be ez – ezer vagy tízezer esztendő múlva –, ráérsz a fejedet akkor törni az újabb akadályon, amellyel arra kényszerítheted őket, hogy még magasabbra ugorjának. De ne légy elkenődve, amiért csupán egy maroknyian váltak egyik napról a másikra angyallá. Én abban sem bíztam, hogy egynek sikerülhet. Azt hittem, csak hülyét csinálsz magadból, amikor prédikátornak próbálod kiadni magad. 
Mike sóhajtott, mosolygott. 
– Attól kezdtem félni, hogy cserben hagytam a fivéreimet. 
– Még mindig jobban örülnék, ha mondjuk Kozmikus Fülcsiga vagy valami hasonló nevet adtál volna ennek az egésznek. De nem a név számít. Ha nálad az igazság, bizonyítani is tudod. A beszéd semmit sem bizonyít. Mutasd meg az embereknek. 
Mike nem felelt. A szemhéja lecsukódott, tökéletesen mozdulatlan volt, az arca kifejezéstelen. Jubal idegesen fészkelődött, attól tartott, hogy többet mondott a kelleténél, s a fiút visszavonulásra késztette. 
Aztán Mike kinyitotta a szemét, s boldogan elvigyorodott. 
– Mindent megvilágítottál, Atyám. Immár készen állok megmutatni nekik – grokkolom a teljességet. – A marsbeli ember fölállt. A várakozás véget ért. 

XXXVII.

JUBAL meg a marsbeli ember bementek oda, ahol a nagy sztereokészülék állt. Az egész Fészek ott volt, azt nézte. Sűrű, zaklatott tömeget láttak, amelyet alig tartottak vissza a rendőrök. Mike rájuk pillantott, s ünnepélyesen boldognak látszott. 
– Eljöttek. Itt a teljesség. – Még jobban megnövekedett az az elragadtatott várakozás, amelyet Jubal az érkezése pillanatától érzett, de nem mozdult senki. 
– Jókora rumli van, drágám – mondta Jill. 
– Mindenre készek – tette hozzá Patty. 
– Fölöltözöm hozzá – közölte Mike. – Van valami ruha ebben a lebujban, Patty? 
– Rögtön, Michael. 
– Fiam – mondta Jubal –, nekem nem tetszik ez a csűrne. Okos dolog szerinted szóba állni velük? 
– Persze – mondta Mike. – Azért jöttek, hogy engem lássanak... hát lemegyek hozzájuk. – Szünetet tartott, ameddig egy ruhadarab eltakarta az arcát. Nyaktörő sebességgel, és teljesen fölöslegesen, öltöztette több nő egyszerre: a ruhadarabok maguktól tudták, hová menjenek rajta. – Ez a meló nemcsak előjogokkal jár, de kötelezettségekkel is... a sztárnak meg kell jelennie az előadáson... grokkolsz engem? A balekok elvárják. 
– Mike tudja, mit csinál, főnök – mondta Duke. 
– Hát... én nem bízom a csürhében. 
– A tömeg nagyobb része kíváncsiskodókból áll, mint mindig. Ó, van köztük néhány fosterita meg mások, akiknek sérelmei vannak, de Mike kezelni tud bármilyentömeget. Majd meglátod. Igaz, Mike? 
– Úggggy van, Kannibál. Szedd be a zsozsót, aztán adj műsort nekik. Hol a kalapom? Nem mehetek ki a déli napsütésbe kalap nélkül. – Drága panamakalap lebegett elő sportos színű szalaggal, és Mike fejére telepedett. A fiú kackiásan félrecsapta. – No ugye! Jól nézek ki? – A szokásos, a kívülállók szertartásain viselt öltözéke volt rajta: pompásan szabott, kifogástalanul vasalt fehér öltöny, hozzá illő cipő, hófehér ing, remek, vakító sál. 
– Már csak az aktatáska hiányzik – mondta Ben. 
– Grokkolod? Patty, van? 
Jill lépett Mike-hoz. 
– Ben csak viccelt, drágám. Tökéletesen festesz. – Megigazította Mike nyakkendőjét, megcsókolta a fiút – s Jubal is érezte a csókot. – Eredj, beszélj velük. 
– Aha. Ideje felhomályosítani őket. Anne? Duke? 
– Minden készen, Mike. – Anne az igaz tanúk fehér köntösét viselte, amely méltóságot kölcsönzött neki. Duke éppen ellenkezőleg, lezserül volt fölöltözve, a szájából égő cigaretta lógott, hátratolt kalapján SAJTÓ föliratú cédula, a nyakában tucatnyi fényképezőgép, kamera, szerkentyű. 
A négy legfelső szinten lévő lakosztály közös előcsarnoka felé indultak. Csak Jubal követte őket. A többi harmincvalahány ember a sztereo előtt maradt. Mike megállt az ajtónál. Asztal állt ott, rajta egy kancsó víz, poharak, egy tál gyümölcs meg egy gyümölcskés. 
– Jobb, ha nem jössz tovább – figyelmeztette Jubalt Mike –, vagy Patty-nek kell visszakísérnie a kedvencei között. 
Mike töltött magának egy pohár vizet, s egy részét megitta. 
– A prédikálásnál az ember megszomjazik. – Átadta a poharat Anne-nek, aztán fogta a kést, és vágott egy darabka almát. Jubal úgy látta, mintha Mike az egyik ujját vágta volna le... de megoszlott a figyelme, mert Duke éppen átadta neki a poharat. Mike keze nem vérzett, s Jubal már hozzászokott a kézügyességi trükkökhöz. Elvette a poharat, kortyolt, s ekkor vette észre, mennyire kiszáradt a torka. 
Mike megragadta a kezét, rámosolygott. 
– Ne izgulj. Csak pár perc az egész. Később találkozunk, Atyám. – Kimentek az őrködő kobrák közt, s az ajtó becsukódott. Jubal visszament a többiekhez, kezében a pohárral. Valaki elvette tőle, de észre sem vette, mert a készülék képeit figyelte. 
– Most hol vannak, Patty? – kérdezte valaki. 
– A csőben ereszkednek alá. Mike kissé előbbre, Duke megállt, hogy elkapja Anne-t. Beléptek az előcsarnokba. Michaelt észrevették, fényképezik. 
A sztereó képe egyetlen, óriás, derűs arccá alakult. 
– Önök az Újvilág Hálózat mobil hírkopóinak adását látják, akik mindig ott vannak, ahol a dolgok történnek. Boldog ünnepeket! Most tudtuk meg, hogy a hamis messiás, akit marsbeli emberként is ismernek, most bújt elő rejtekhelyéről a gyönyörű Szentpéterváron, a Városban, ahol megvan minden, amitől az ember dalra fakad. Tegnap szökött meg a börtönből, nagy erejű robbanóanyagok felhasználásával, amelyet fanatikus hívei csempésztek be neki. Csakhogy a városunk köré vont feszes kordonnal, úgy látszik, már nem képes megbirkózni. Nem tudjuk még... ismétlem... nem tudjuk még, maradjanak hát, mert így mulat a nép... de most hadd szóljon a helyi szponzor, mert csak neki köszönhető, hogy látható e bűnöző... 
...Köszönjük! Boldog ünnepeket önnek és minden derék embernek, aki nézi adásunkat. Micsoda mesés árak! Elképesztő olcsóság! Jöjjenek és nézzék meg személyesen az Elíziumi Mezőket, amelyeken most parcelláznak lakótelkeket a korlátozott számú kivételezetteknek. A földet az Öböl meleg vizétől sikerült elhódítani, és minden telek garantáltan fél méterrel a dagály legmagasabb szintje fölött fekszik, s csupán egy kis előle... – ó, majd később, barátaim – hívják az Öböl kettő-nyolc-kettő-nyolcat! és köszönöm önnek, Jick Morris az Elíziumi Mezőktől! De mintha történne valami, emberek! Igen, azt hiszem... 
(– Most lépnek ki a főbejáraton – mondta csöndesen Patty. A tömeg még nem vette észre Michaelt.) 
– Talán még nem... de hamarosan. Most a fönséges Sans Souci Hotelnak, az Öböl ékkövének a főbejáratát látják, amelynek a vezetése semmiképpen nem felel ezért az üldözött szökevényért, s amely kezdettől együttműködött a hatóságokkal ahogyan Davis rendőrfőnök úr állítja most kiadott nyilatkozatában. S amíg arra várunk, hogy meglássuk, mi fog történni, megemlítenék néhány adatot ennek a Marson nevelkedett félig-ember szörnyetegnek a különös pályafutásából... 
Az élő képet régebbi bevágások váltották föl: a Követ indítása sok-sok évvel korábban, a Bajnok könnyed, erőfeszítésmentes lebegése a Lyle-hajtómű segítségével, marslakók a Marson, a Bajnok diadalmas visszatérése, rövidke részlet az ál “marsbeli emberrel” készített interjúból – “Mi a véleménye a földi lányokról?... Hűha – még rövidebb snitt a palotában tartott konferenciáról, a filozófiai doktorátus nagy hírveréssel kísért átadása – mindez szélsebes kommentár kíséretében. 
– Ihatsz valamit, Patty? 
– Michael a lépcső tetején van, a tömeg tőle legalább ötven méternyire, mert nem eresztik a hotel területére. Duke csinált pár képet, Mike pedig most vár, amíg Duke optikát cserél. Semmi sietség. 
A sztereo is folytatta, félközeliben mutatva a tömeget, részletezve. 
– Ugye tudják, barátaim, hogy ez a páratlan közösség ma különleges állapotban van. Valami különös történt, és ezek az emberek nincsenek vicces hangulatban. A törvényeiket kigúnyolták, a biztonsági erőiket lekezelték, hát dühösek, méghozzá joggal. Az állítólagos antikrisztus fanatikus követői mindent elkövettek, hogy minél nagyobb zűrzavart teremtsenek, s így mentsék ki vezetőjüket az igazságszolgáltatás hálójából. Bármi megtörténhet – bármi! 
A bemondó megemelte a hangját. 
– Igen, most kijön... az emberek felé tart! – A kép most Mike-ra vágott, aki egyenesen a kamera felé ment. Anne és Duke mögötte, egyre inkább lemaradva. – Ez az! Ez az! A finálé! 
Mike továbbra is a kamera felé lépegetett, csöppet sem sietősen, mígnem már életnagyságban látszott a sztereóban, mintha ott lenne a szobában a vízfivéreivel. Megállt a fű szélén a szálloda előtt, néhány lépésnyire a tömegtől. 
– Hívtatok? 
Moraj volt a válasz. 
Az égbolton felhők úsztak. Ebben a pillanatban a nap éppen előbújt az egyik mögül, és fénybe bontotta Mike-ot. 
A fiú ruhája eltűnt. Ott állt a tömeg előtt ez a csodaszép ifjú, egyedül a szépségébe öltözve, s olyan szép volt, hogy Jubalnak belesajdult a szíve, s arra gondolt, hogy az agg Michelangelo bizony lemászott volna a magas állványról, hogy ezt a szépséget megörökítse a még meg sem született nemzedékek számára. 
– Nézzetek rám – mondta szelíden Mike. – Az ember fia vagyok. 
A képernyőn most tíz másodperces reklám következett. Kánkántáncosok sora dalolt. 

Gyertek, lányok, vidámabban! 
Pancsoljunk a finom habban! 
Énekeljük hangosabban! 
Legjobb a Szerelem Szappan! 

A készüléket fodros hab bontotta el lányos kacagás közepette, majd ismét a hírműsor következett. 
– Isten verjen meg! – egy féltégla röpült Mike bordái közé. A fiú arcát a támadó felé fordította. 
– Hiszen magad is Isten vagy. Csak magadat átkozhatod... és sosem menekülhetsz tenmagad elől. 
– Istenkáromló! – A kő a bal szeme fölött találta el, ömleni kezdett a vére. 
– Aki ellenem küzd – mondta nyugodtan Mike –, önmaga ellen harcol... mert te vagy Isten... és én vagyok Isten... és minden, ami grokkol, Isten – és nincs másik. 
Újabb kövek találták el, több sebből vérzett. 
– Halljátok az Igazságot. Nem kell gyűlölködnötök, nem kell harcolnotok, nem kell félnetek. Az élet vizét kínálom nektek... – Hirtelen egy kancsó víz jelent meg a kezében, csillogott a napsütésben. – ...megoszthatjátok, amikor csak akarjátok... s aztán békében és boldogságban élhettek együtt tovább. 
A kancsót kő találta el, és szétzúzta. Egy másik szájon találta Mike-ot. 
Összeroncsolt, vérző ajakkal mosolygott rájuk, egyenesen a kamerába nézett, az arcán vágyakozó gyöngédség. A sztereo meg a nap fény valamiképpen arányló glóriát font a feje köré. 
– Ó, fivéreim, annyira szeretlek benneteket! Igyatok mélyen. Igyatok és kerüljetek közel vég nélkül. Ti vagytok Isten. 
Jubal suttogott: 
– Te vagy Isten. 
Ötmásodperces reklám következett. 
– Cahuenga Barlang! Éjszakai mulató valódi Los Angeles-i füstköddel! Mindennap frissen importáljuk. Hat egzotikus táncosnő. 
– Lincseljük meg! Nigger-nyakravalót a gazembernek! – Nagyöbű puska dördült közelről, és könyöktől levitte Mike jobb karját. Szelíden ereszkedett alá a kéz, majd megállapodott a hűvös fűben, és hívogatva szétnyílt. 
– Adj neki a másik csőből is, Shortie – és célozz jobban! – A tömeg nevetett, tapsolt. Tégla zúzta be Mike orrát, újabb kövek festettek vérkoronát a fejére. 
– Az Igazság egyszerű, ám az Ember Útja nehéz. Először meg kell tanulnotok uralkodni magatokon. Áldott, aki ismeri magát, és parancsol magának, mert övé a világ, és szeretet, boldogság és békesség jár vele, bármerre menjen is. – Újabb lövés dördült, majd még kettő. A közelről leadott negyvenötös golyó Mike szívét ütötte át, eltörte a hatodik bordát a szegycsont közelében, és jókora sebet hagyott; az öregszemű sörét meg a másik golyó a bal sípsontját találták el, mintegy tizenkét centiméternyivel a térdkalács alatt, a szárkapocscsont fehéren ütötte át a vörösen vérző húst. 
Mike kissé megtántorodott, elnevette magát, és tovább beszélt, tisztán és sietség nélkül. 
– Te vagy Isten. Csak ezt tudd, és megnyílik az Út. 
– Isten verje meg... vessetek már véget ennek... ez hiába veszi az Úr nevét... Gyerünk, emberek! Végezzünk vele! – A csőcselék előretódult az elöl álló, bunkós hangadó vezetésével, kövekkel és ököllel ütötték Mike-ot, aztán, amikor már a földön volt, megtaposták. És Mike egyre csak beszélt, miközben szétrugdosták a bordáit, összetaposták pompás testét, összetörték a csontjait, letépték az egyik fülét. Végül valaki elkiáltotta magát. – Hátra! Hadd öntsuk rá a benzint! 
A csürhe kissé szétnyílt, s a kamera ekkor ráközelített Mike arcára és vállára. A marsbeli ember rámosolygott a fivéreire, és még egyszer azt mondta lágyan és tisztán: 
– Szeretlek titeket. – Egy óvatlan tücsök szállt le cirpelve a fűre néhány centiméternyire az arcától; Mike odafordította a fejét, a rovarra nézett, s az visszabámult rá. – Te vagy Isten – mondta Mike, és boldogan testetlenedett. 

XXXVIII.

LÁNG ÉS FÜST csapott föl, betöltötte a készüléket. 
– Hűha! – mondta tisztelettel Patty. – Ez minden idők legjobb fináléja. 
– Aha – helyeselt szakértelemmel Becky –, még a professzor se talált volna ki jobbat. 
Van Tromp halkan suttogta, mintegy önmagának: 
– Stílusos. Okos és stílusos – a kölyök stílusosan fejezte be. 
Jubal a vízfivéreire pillantott. Hát ő itt az egyetlen, aki érez valamit? Jill és Dawn egymást átkarolva ültek, de hát mindig ezt tették, ha együtt voltak, és egyikük sem látszott fölindultnak. Még Dorcas is nyugodt volt, a szeme száraz. 
A készülékben tomboló poklot a bemondó vigyorgó képe váltotta föl. 
– És most, emberek, kapcsoljuk néhány percre barátainkat az Elíziumi Mezőkről, akik... – Patty kikapcsolta. 
– Anne és Duke jönnek visszafelé – mondta. – Áteresztem őket az előcsarnokon, aztán ebédelhetünk. – Indult kifelé. 
Jubal megállította. 
– Patty? Te tudtad, mit fog csinálni Mike? 
Az asszony meglepődött. 
– Tessék? Dehogy, Jubal. Meg kellett várni a teljességet. Egyikünk sem tudta. – Sarkon fordult, és kiment. 
– Jubal... – Jill nézte őt. – Jubal, szeretett atyánk... kérlek, hagyd ezt abba, és grokkold a teljességet. Mike nem halott. Hogy is lenne halott, ha egyszer senkit sem lehet megölni? És távol sem lehet tőlünk, akik már grokkoltuk őt. Te vagy Isten. 
– Te vagy Isten – ismételte színtelenül Jubal. 
– Így már jobb. Gyere, ülj ide Dawn meg közém. 
– Nem. Hagyjatok. – Vakon a szobájába ment, bezárta maga mögött az ajtót, nekidőlt, két kézzel markolta az ágy támláját. Fiam, édes fiam! Bárcsak inkább én haltam volna meg helyetted! Annyi minden van, amiért élhetett volna... és ez a vén marha, akit túlságosan tisztelt, teledumálta a fejét, belekergette ebbe a szükségtelen, hasztalan mártíromságba. Ha Mike valami nagyot adott volna nekik – mint a sztereo vagy a bingo –, de ő az Igazságot adta. Legalábbis az Igazság egy darabkáját. És ugyan kit érdekel az Igazság? Jubal nevetett a könnyei közt. 
Aztán egy idő múlva mindkettővel fölhagyott, mind a szívszaggató zokogással, mind a keserű kacagással, és kutatni kezdett az útitáskájában. Nála volt, ami kellett; a neszesszerjében mindig ott volt a kellő adag, amióta Joe Douglas sorsa emlékeztette, hogy minden hús múlékony. 
Most őt érte csapás, és nem bírta elviselni. Három tablettát vett be, hogy gyorsan és biztosan menjen, vízzel öblítette le, és gyorsan lefeküdt az ágyra. A fájdalom hamarosan megszűnt. 
Nagy távolból hallotta a hangot. 
– Jubal... 
– Alszom. Ne zavarjatok. 
– Jubal! Kérlek, Atyám! 
– Hm... igen, Mike? Mi az? 
– Ébredj! Még nem jött el a teljesség. Gyere, segítek. 
Jubal sóhajtott. 
– Oké, Mike. – Engedte, hogy a fürdőszobába vezessék, hogy fogják a fejét, amíg hány, elfogadta a pohár vizet, kiöblítette vele a száját. 
– Most már oké? 
– Oké, fiam. Kösz. 
– Akkor megyek dolgomra. Szeretlek, Atyám. Te vagy Isten. 
– Szeretlek, Mike. Te vagy Isten. – Jubal még egy kicsit maradt, rendbehozta magát, átöltözött, ivott egy csöpp brandy-t, hogy azt a kis keserű ízt is kimossa a gyomrából, aztán kiment a többiekhez. 
Patty egyedül volt a kikapcsolt ricsajládával. Fölpillantott. 
– Most kérsz ebédet, Jubal? 
– Igen, kösz. 
Patty odalépett hozzá. 
– Helyes. Tudod, a legtöbben ettek, és leléptek, de mindegyikük hagyott neked egy-egy csókot. Átadom, egyetlen csomagban. 
Patricia a maga szeretetével elegyítve nyújtotta át a szeretetcsomagot; Jubal a csók után sokkal erősebbnek érezte magát, mert osztozhatott az asszony ünnepélyes elfogadni-tudásában, s immár semmi keserűség nem maradt benne. 
– Gyere a konyhába – mondta Pat. – Tony elment, így akik még itt vannak, ott gyűltek össze – nem mintha Tony morgolódása korábban bárkit is elzavart volna a konyhából. – Patty megállt, a saját tarkóját próbálta megnézni. – Nem változott meg kissé az utolsó jelenet? Nem lett kicsit füstös? 
Jubal ünnepélyesen kijelentette, hogy szerinte igen. Nem látott ugyan semmiféle változást... de nem akart vitatkozni Patty mániájával. Az asszony bólintott. 
– Számítottam rá. Pompásan látok magam körül mindent – kivéve önmagamat. Még mindig két tükörre van szükségem, hogy tisztán lássam a hátamat. Mike azt mondja, hamarosan erre is képes leszek. Mindegy. 
A konyhában vagy egy tucat ember evett az asztalnál és másutt. Duke a tűzhelynél sütött valamit egy serpenyőben. 
– Szia, főnök. Húszszemélyes buszt rendeltem. Az a legnagyobb, amely le tud szállni a mi kis parkolónkba... és majdnem akkorára lesz szükségünk, a pelenkásokkal meg Patty kis kedvenceivel. Oké? 
– Persze. Hazajönnek? – Ha kevés lenne a hálószoba, a lányok kialakíthatnak ideiglenes fekhelyeket a napaliban is itt-ott – és ez a létszám hamarosan úgyis megduplázódik. Elképzelhető, hogy még ő sem alhat egyedül... de elhatározta, hogy nem harcol ezért a jogáért. Olyan barátságos érzés az a meleg test az ágy másik felén, akkor is, ha nincsenek vele aktív szándékaid. Istenemre, el is felejtettem, mennyire barátságos! Közelebb kerülni... 
– Nem mindenki. Tim vezeti majd a buszt, aztán leadja, és egy időre Texasba megy. A Kapitányt, Beatrixot és Svent New Jerseyben tesszük ki. 
Sam fölpillantott az asztalnál. 
– Ruth-nak meg nekem vissza kell mennünk a gyerekeinkhez, és Saul is velünk jön. 
– Nem jöhetnétek előbb pár napra haza? 
– Talán. Megbeszélem Ruth-szal. 
– Főnök – szólt közbe Duke –, mennyi idő alatt tudjuk föltölteni a medencét? 
– Hát április előtt sosem töltöttük föl, de az új fűtőberendezéssel, azt hiszem, bármikor föltölthetjük. – Aztán Jubal hozzátette. – De még harapós az idő – tegnap még havazott. 
– Főnök, hadd avassalak be. Ez a banda derékig érő hóban képes masírozni, anélkül, hogy észrevenné – és úszni akar. Meg aztán az olajkazánnal olcsóbban is meg lehet akadályozni, hogy befagyjon a víz. 
– Jubal! 
– Tessék, Ruth. 
– Benézünk hozzád egy-két napra. A srácoknak nem hiányzom és nekem sem hiányzik az anyaszerep, ha nincs velem Patty, hogy fegyelmezze a kölyköket Jubal, addig nem is láttál igazán, amíg nem láttad a hajamat szétterülve a vizen. 
– Megállapodtunk. De hol a Német meg a Holland? Beatrix még sosem járt otthon, annyira nem siethetnek. 
– Megmondom nekik, főnök. 
– Patty, elmaradnak a kígyóid egy darabig egy meleg, tiszta pincében? Ameddig jobb helyet nem találunk nekik? Nem Mézeskalácsra gondolok, ő egyenrangú velünk. De azt nem hinném, hogy a kobráknak át kell venniük a háztartást. 
– Persze, Jubal. 
– Hm. – Jubal körülnézett. – Dawn, tudsz gyorsírni? 
– Nincs rá szüksége – szólt közbe Anne. – Éppúgy megjegyez rögtön mindent, mint én. 
– Gondolhattam volna. És az írógéppel hogy állsz? 
– Megtanulok gépírni, ha akarod – felelte Dawn. 
– Föl vagy véve – ameddig nem keresnek valahol főpapnőt, Jill, nem felejtettünk ki senkit? 
– Nem, főnök. Kivéve azt, hogy akik már elutaztak, azok is jogot formálnak rá, hogy bármikor nálad kempingezzenek. És meg is fogják tenni. 
– Gondoltam. Kettes számú Fészek, amikor és ahogyan szükségeltetik. – Odament a tűzhelyhez, belepillantott a lábaskába, amelyet Duke kevergetett. Egy kis leves volt benne. – Hmmm... Mike? 
– Aha. – Duke vett egy kicsit a fakanállal, megkóstolta. – Egy picit sótlan. 
– Igen, Mike-ra mindig ráfért egy kis fűszerezés. – Jubal elvette a kanalat, megízlelte a levest. Duke-nak igaza volt, a lé édeskés volt, ráfért volna némi só. – De grokkoljuk olyannak, amilyen. Ki nem kapott még? 
– Csak te. Tony szigorúan utasított, hogy keverjem kézzel, szükség szerint adjak hozzá vizet, és várjalak meg. Ne hagyjam odaégni. 
– Akkor kerítsetek poharakat. Megosztjuk, és együtt fogjuk grokkolni. 
– Helyes, főnök. – Két csésze lebegett elő, és megálltak a lábas mellett. – Nagy vicc ez Mike-kal, mert mindig esküdözött, hogy túl fog élni, és engem fog fölszolgálni hálaadáskor. De az is lehet, hogy inkább velem – mert mindig fogadtunk rá, és most már nem tudom begyűjteni a nyereményemet. 
– Csak hiba folytán nyertél. Egyenlően oszd el. 
Duke úgy tett. Jubal fölemelte a csészéjét. 
– Osztozzunk! 
– Kerüljünk egyre közelebb! 
Lassan kortyolgatták a levest, elnyújtva, ízlelgetve, közben dédelgetve és dicsérve és grokkolva az adományozóját Jubal meglepődve tapasztalta, hogy bár megrohantak az érzések, valami nyugodt boldogság töltötte el, nem csiklandozták könnyek. Hogy micsoda suta és kétbalkezes kutyakölyök is volt az ő fia, amikor először látta... milyen naiv a kis hibáiban, mennyire akart tetszeni – s micsoda büszke erővé lett, anélkül, hogy elveszítette volna angyali ártatlanságát. Grokollak végre, fiam – és semmin se változtatnék! Patty várt az ebéddel. Jubal nekiült farkaséhesen, mintha a reggeli óta napok teltek volna el. Sam éppen ott tartott, hogy: 
– Azt mondom Saulnak, hogy egyáltalán nem kell változtatnunk a terveinken. Folytatjuk. Ha az áru megfelelő, az üzlet fejlődik, akkor is, ha az alapító eltávozott. 
– Ezzel nem vitatkoztam – tiltakozott Saul. – Te meg Ruth másik templomot alapíttok, mi is továbbiakat. De időre van szükségünk, amíg tőkét gyűjtünk. Ezt nem lehet elkezdeni holmi üres üzlethelyiségben; díszlet és fölszerelés kell hozzá. Ahhoz pedig pénz kell – olyanokról már nem is szólva, mint egy-két év a Marson Szarházinak és Maryamnak... és ezek csak a legalapvetőbb dolgok. 
– Jól van már! Ki vitatkozik? A teljességre várunk... és folytatjuk. 
– A pénz nem gond – mondta hirtelen Jubal. 
– Hogyan, Jubal? 
– Ügyvédként nem lenne szabad ezt mondanom... de vízfivérként azt teszem, amit grokkolok. Egy pillanat... Anne. 
– Tessék, főnök. 
– Vedd meg azt a területet. Ahol Mike-ot megkövezték. Vagy inkább egy harminc méteres átmérőjű kört körülötte. 
– Főnök, az a hely nyilvános park. A harminc méteres sugarú körbe pedig beleesik az út és a szálloda területének egy-egy darabja is. 
– Ne vitatkozz. 
– Nem vitatkozom. Csak tényeket mondok. 
– Bocs. El fogják adni. Átigazítják az utat. Ha megfelelő módon gyötörjük őket, ingyen is odaadják – majd Joe Douglas elintézi. És Douglas szerezze meg a hullaházból, ami megmaradt belőle, amikor azok a barmok nekiestek, és azon a helyen fogjuk eltemetni – mondjuk mához egy évre... és az egész város gyászolni fogja, a zsaruk pedig, akik ma nem védték meg, őrséget állnak. 
– Mit tegyünk fölé? A Bukott Kariatidát? Nem, Mike elég erős volt a maga kövéhez. A Kis Hableány jobb lenne, de nem értenék meg. Talán magát Mike-ot, amikor azt mondta: “Nézzetek rám. Az ember fia vagyok.” Ha Duke nem kapta el a pillanatot, az Újvilág biztosan – és talán akadt egy fivér, vagy akad majd, akiben rodini szikra ég, és megcsinálja rendesen, nem cicomázza túl. 
– Ott fogjuk eltemetni – folytatta Jubal –, védtelenül, hadd grokkolják a férgek meg a szelíd eső. Grokkolom, hogy ez tetszene Mike-nak. Anne, beszélni akarok Joe Douglasszal, mihelyt hazaérünk. 
– Igen, főnök. Veled grokkolunk. 
– És most a másik dologról. – Beszélt nekik Mike végrendeletéről. – Szóval amint látjátok, mindegyikőtök minimum milliomos hogy mennyivel több, annak mostanában nem néztem utána... de sokkal több, még az adók levonása után is. Nincs semmiféle megkötés, de úgy grokkolom, hogy templomokra meg hasonlókra fogjátok költeni. Persze jachtokat is vehettek, ha akartok. Ja, igen! Joe Douglas intézi továbbra is a pénzügyeket, ha valaki meg akarná sokszorozni a tőkéjét, változatlan fizetéssel... de grokkolom, hogy Joe már nem sokáig tart ki, s ekkor az irányítás Ben Caxtonra száll. Ben? 
– Futhat a nevemen – vont vállat Caxton. – De grokkolom, hogy szerződtetek egy igazi üzletembert, bizonyos Sault. 
– Akkor el van boronálva. Várni kell egy kicsit, de senki nem meri majd kikezdeni a végrendeletet; Mike tökéletesen szerkesztette meg. Majd meglátjátok. Mikor juthatunk ki innen? Rendezve van a számla? 
– Jubal – mondta szelíden Ben –, ez a szálloda a miénk. 
Nem sokkal később a levegőben voltak, a rendőrség beavatkozása nélkül – a város éppoly gyorsan lecsillapodott, amilyen gyorsan föllángolt. Jubal elöl ült Szarházi Mahmouddal, és lazított. Megállapította, hogy nem fáradt, nem boldogtalan, még az sem izgatja, hogy minél előbb hazaérjen a szentélyébe. Mahmoud terveiről beszélgettek, hogy a Marsra akar menni, hogy minél mélyebben elsajátítsa a nyelvet... miután – Jubal ezt örömmel hallotta – befejezte a szótárat, ami legalább egy évet vesz majd igénybe, amíg ellenőrzi a fonetikus átírást. 
– Azt hiszem – zsémbelt Jubal –, muszáj leszek megtanulni magam is azt a rohadt nyelvet, hogy megértsem, mit fecsegtek körülöttem.
– Ahogy grokkolod, fivérem. 
– De az ördög vigyen, nekem nem kell rendszeres órarend! Úgy fogok dolgozni, ahogy nekem tetszik, ahogyan mindig is tettem. 
Mahmoud egy percig hallgatott. 
– Jubal, a templomban azért voltak osztályok meg órarend, mert csoportokkal dolgoztunk. De ott is volt, akire külön odafigyeltünk. 
– Az kell nekem is. 
– Anne például sokkal előbbre tart, mint elárulta neked. Az ő tökéletes emlékezetével pillanatok alatt tanult, telepatikus kapcsolatban Mike-kal. 
– Hát nekem nincs olyan memóriám – és Mike sincs. 
– Nincs, de Anne van. És bármennyire nyakas vagy is, Dawn telepatikus kapcsolatba tud hozni Anne-nel – ha engeded. A második leckénél pedig már Dawnra se lesz szükséged; Anne meg fogja tudni oldani egyedül. És marsnyelven fogsz gondolkodni napokon belül, naptári idővel mérve – persze szubjektív időben ez jóval több, de kit izgat? – Mahmoud Jubalra vigyorgott. – Élvezni fogod a bemelegítő gyakorlatokat. 
– Aljas, komisz, kéjsóvár arab vagy – vicsorgott rá Jubal –, ráadásul elcsábítottad az egyik legjobb titkárnőmet. 
– Amiért örökké az adósod maradok. De nem veszítetted el őt sem teljesen! Ő is leckéket akar adni neked. Ragaszkodik hozzá. 
– Menj a francba, keress másik helyet. Gondolkodni akarok. 
Valamivel később Jubal elkiáltotta magát. – Ügyeletes!
Dorcas ment oda, és ült le mellé, kezében a gyorsíró fölszereléssel. Mielőtt munkához láttak, Jubal alaposan szemügyre vette a lányt. 
– Gyermekem, boldogabbnak látszol, mint valaha. Sugárzol. 
– A Dennis nevet akarom adni neki – felelte álmodozva Dorcas. Jubal bólintott. 
– Helyes. Nagyon helyes. – Akkor is helyes, ha ez a lány nem biztos az apa személyében, gondolta magában Jubal. – Van kedved dolgozni? 
– Ó, igen! Pompásan érzem magam. 
– Kezdheted. Sztereodráma. Piszkozat. Munkacím: “A Smith nevű marslakó”. Nyitókép: ráközelítés a Marsra, konzerv vagy már kész felvételek fölhasználásával, vágatlan snitt, majd a Követ eredeti leszállóhelyének makettje áttünéssel. Tipikus, mozgó marslakók, konzerv vagy új felvételek. Vágás közelire: űrhajó belső. Nőbeteg fekszik a... 

XXXIX.

A SOL harmadik bolygójáról hozandó ítélet sosem volt kétséges. A negyedik bolygó öregjei nem voltak mindentudók, s a maguk módján éppoly provinciálisak voltak, mint az emberek. A maguk helyi értékei szerint grokkolva – még ha sokkal magasabb szintű logika segítségével is –, teljesen bizonyos volt, hogy idővel gyógyíthatatlan “helytelenséget” fognak fölfedezni a harmadik bolygó buzgó, nyughatatlan, harcias lényeiben, olyan helytelenséget, amelyet ki kell gyomlálni, mihelyt grokkolták, dédelgették és meggyűlölték. Ám mire megszületik majd ez a döntés, addigra szinte a lehetetlennel lesz egyenlő, hogy az öregek el tudják pusztítani ezt a bonyolult fajt. A kockázat annyira csekély volt, hogy akik a harmadik bolygóval foglalkoztak, egy eon töredékét se vesztegették rá. Foster semmikeppen sem. 
– Digby! 
Az asszisztense fölpillantott. – Tessék, Foster. 
– Különleges küldetésre megyek néhány eonnyi időre. Szeretném, ha megismernéd az új főnököddel. – Foster kiszólt. – Mike, bemutatom Digby arkangyalt, az asszisztensedet. Ő tudja, hogy mit hol találsz a műteremben, és meglátod, milyen kitartóan visz keresztül mindent, amit kitalálsz. 
– Ó, biztosan jól kijövünk majd – mondta Michael, és Digby-hez fordult. – Nem találkoztunk már valahol? 
– Nem emlékszem – felelte Digby. – No persze annyi a lehetséges hely és idő... – Vállat vont. 
– Mindegy. Te vagy Isten. 
– Te vagy Isten – válaszolta Digby. 
– Elég az udvariaskodásból – szólt rájuk Foster. – Töméntelen munkát hagytam itt nektek, és nem áll a rendelkezésetekre az egész örökkévalóság, hogy elvacakoljatok vele. Naná, hogy “te vagy Isten” – de hát ki nem az? 
Foster távozott, Mike pedig hátratolta a glóriáját, és munkához látott. Már most látta, hogy sok mindent meg kell változtatnia... 

Vége