Stephen King: A tízórai emberek

  1 

  Pearson sikoltani próbált, de a döbbenet megnémította, és végül csak valami halk, fojtott hang tört fel a torkából - a rosszat álmodó ember nyögése. Nagy lélegzetet vett, hogy megint megpróbálja, ám egy kéz megragadta a bal karját a könyöke fölött - olyan erővel, mint egy acélfogó -, és megszorította. 
   
  - Hiba lenne - közölte a kézhez tartozó hang. Alig egy árnyalattal volt több a suttogásnál, s Pearson közvetlenül a bal füle mellett hallotta. - Nagy hiba. Higgye el nekem. 
   
  Pearson körülnézett. Az a valami, ami arra késztette - nem, kényszerítette -, hogy felsikoltson, időközben bement a bankba, csodálatosképpen nem tartóztatták fel, és Pearson úgy érezte, most már körülnézhet. Egy krémszínű öltönyt viselő, jóképű fekete fiatalember ragadta meg. Pearson nem ismerte, mégis megismerte: látásból a legtöbb tagját ismerte annak a fura kis zoológiai alrendnek, amelyet gondolatban már csak Tízórai Embereknek nevezett... és feltételezte, hogy ugyanígy azok is ismerik őt. 
   
  A jóképű fekete fiatalember gyanakvóan figyelte. 
   
  - Látta azt a...? - kérdezte Pearson. Hangja magas volt, nyafogó, idegborzoló, merőben más, mint a szokott magabiztos beszédhangja. 
   
  A jóképű fekete fiatalember elengedte Pearson karját, mert többé-kevésbé megbizonyosodott róla, hogy már nem fogja vad sikolyokkal megrémíteni az Első Bostoni Kereskedelmi Bank előtti téren tartózkodókat és közlekedőket; Pearson nyomban kinyújtotta a kezét, és megmarkolta a fekete fiatalember csuklóját. Úgy tetszett, nem tud meglenni a másik érintése nélkül, amely megnyugtatja. A jóképű fekete fiatalember nem is igyekezett elhúzódni, épp csak lenézett egy pillanatra Pearson kezére, aztán a tekintete visszatért Pearson arcára. 
   
  - Úgy értem, látta ezt? Iszonyatos! Még ha csak smink is az egész, vagy valamiféle álarc, amit az illető viccből rakott fel... 
   
  De nem volt smink, és nem volt álarc. Az a a valami a sötétszürke Andre Cyr öltönyében és az ötszáz dolláros cipőjében nagyon közel került Pearsonhoz, amikor elhaladt, majdnem olyan közel, hogy megérinthesse (Isten őrizz!, tette hozzá magában önkéntelen borzadállyal), és tudta hogy az bizony nem volt smink, sem álarc. Azon a hatalmas dudoron ugyanis, amit Pearson fejének vélt, mozgásban volt a hús, a különböző részek különböző irányokba tartottak, akárcsak az egzotikus gázokból álló gyűrűk a világűr némely óriása körül. 
   
  - Barátom - kezdte a krémszínű öltönyt viselő jóképű fekete fiatalember -, magának arra lenne szüksége... 
   
  - Mi volt ez? - vágott a szavába Pearson. - Soha életemben nem láttam ilyet! Ez olyasmi volt, amit nem is tudom, talán mutatványosbódéban láthat csak az ember... vagy... vagy... 
   
  A hangja már nem is a szokott helyről, a fejéből jött. Úgy rémlett neki, valahonnan felülről hallja - mintha verembe vagy szakadékba esett volna, s ez az éles, idegesítő hang valaki másé volna, valakié, aki fentről beszél hozzá. 
   
  - Figyeljen ide, barátom... 
   
  De volt egyéb is. Amikor Pearson alig néhány perccel ezelőtt kilépett a forgóajtón, ujjai közt egy még meg nem gyújtott Marlboróval, borús volt az idő - mi több, esőre állt. Most viszont nemcsak hogy ragyogott minden, hanem túlságosan is ragyogott. Annak a csinos szőkének a piros szoknyája, aki vagy húsz méterrel odébb az épület mellett állt (cigarettázva és egy kartonkötésű könyvet olvasva), úgy harsogott, akár egy sziréna; az arra jövő kézbesítőfiú sárga inge úgy szúrt, akár a darázs fullánkja. Az emberek arca olyan domború volt, mint a kislánya, Jenny kedvenc kihajtós "térhatású" könyveiben a szereplők arca. 
   
  És az ajka... nem érezte az ajkát. Elzsibbadt, mint egy kiadós novocaininjekció után. 
   
  Pearson odafordult a krémszínű öltönyt viselő jóképű fiatalemberhez, és ezt mondta: - Nevetséges, de azt hiszem, el fogok ájulni. 
   
  - Nem, nem fog - mondta a fiatalember olyan határozottan, hogy Pearson hitt neki, legalábbis egyelőre. A kéz ismét megmarkolta a karját a könyöke felett, de ezúttal nem szorította annyira. - Menjünk át oda... le kell ülnie. 
   
  A bank előtti tágas téren számos kör alakú márványszigetecske volt, mindegyik körülbelül egy méter magas, benne a késő nyár/kora ősz egy-egy virágfajtája. A legtöbb ilyen elegáns virágtartó szélén Tízórai Emberek ültek, némelyek olvasva, mások beszélgetve, ismét mások a Commercial Street járdáin zajló forgalmat, a gyalogosok áradatát szemlélve, de valamennyien egy füst alatt azt is művelve, ami Tízórai Emberekké tette őket, aminek szándéka magát Pearsont is le- és kihozta ide. A Pearsonhoz és új ismerőséhez legközelebb eső márvány virágágyásban bíborvörös rózsák pompáztak, és Pearson, aki most érzékenyebben reagált mindenre, csodálatosan élénknek találta ezt a színt. A körkörös peremen senki sem ült, valószínűleg azért, mert már tíz perccel múlt tíz, és az emberek kezdtek visszaszállingózni az épületbe. 
   
  - Üljön le - mondta a krémszínű öltönyt viselő fekete fiatalember, de Pearson, bár nagyon igyekezett, végül is inkább lezökkent, mint leült. Az egyik pillanatban még állt a vörösesbarna márványszigetecske mellett, aztán valaki kihúzta a rögzítő csapokat a térdéből, s a feneke máris összeütközésbe került a márvánnyal. Keményen. 
   
  - Most hajoljon le - mondta a fiatalember, aki szintén leült mellé. Arca barátságos maradt egész együttlétük alatt, de a szeme egyáltalán nem volt barátságos; tekintete ide-oda cikázott, újra meg újra átfésülte a teret. 
   
  - Minek? 
   
  - Hogy a vér visszakerüljön a fejébe - felelte a fekete fiatalember. - De ne úgy csinálja, hogy észrevegyék. Úgy csinálja, mintha csak a virágokat szagolgatná. 
   
  - Ugyan kik vennék észre? 
   
  - Csinálja csak, jó? - A fiatalember hangjában szemernyi ingerültség érződött. 
   
  Pearson lehajolt, és mély lélegzetet vett. Ezek a virágok nem olyan illatosak, mint amilyen szépek, állapította meg - szaguk a gyomnövényekére, sőt egy kicsit a kutyavizeletre emlékeztetett. De azért mintha valamelyest tisztult volna a feje. 
   
  - Sorolja el az államokat - hangzott a következő utasítás. A fekete fiatalember keresztbe vetette a lábát, kisimította a nadrágját, hogy az éle megmaradjon, és a belső zsebéből elővett egy csomag Winstont. Pearson ekkor fedezte fel, hogy a saját cigarettája eltűnt; biztosan első ijedtségében ejtette el, megpillantva azt a szörnyeteget a drága öltönyében, amint átvágott a tér nyugati részén. 
   
  - Az államokat - visszhangozta bambán. 
   
  A fekete fiatalember bólintott, előszedett egy öngyújtót, amely valószínűleg korántsem volt olyan drága, mint amilyennek első pillantásra látszott, és meggyújtotta a cigarettáját. - Kezdje ezzel, és haladjon nyugat felé - mondta. 
   
  - Massachusetts... New York, gondolom... vagy Vermont, ha északon kezdjük... New Yersey... - Kissé kihúzta magát, és több önbizalommal folytatta: - Pennsylvania, Nyugat-Virginia, Ohio, Illinois... 
   
  A fekete fiatalember felhúzta a szemöldökét. - Nana, Nyugat-Virginia? Biztos benne? 
   
  Pearson halványan elmosolyodott. - Egész biztos vagyok benne, igen. De lehet, hogy Ohiót és Illinois-t felcseréltem. 
   
  A fekete fiatalember megrántotta a vállát, jelezvén, hogy ez nem számít, és elmosolyodott. - Mindenesetre már nincs az az érzése, hogy el fog ájulni - látom, hogy nincs -, és ez fődolog. Akar egy cigit? 
   
  - Köszönöm - mondta Pearson hálásan. Nemcsak akart egy cigit; úgy érezte, nagy szüksége van rá. - Volt egy, de elvesztettem. Hogy hívják magát? 
   
  A fekete fiatalember Pearson szájába dugott egy Winstont, felkattintotta és odatartotta az öngyújtóját. - Dudley Rhinemann-nek. De szólítson csak Duke-nak. 
   
  Pearson nagyot szippantott, és a forgóajtók felé nézett, melyeken át az Első Kereskedelmi homályos mélységeibe és ködös magasságaiba vezet az út. - De nem hallucináltam, ugye? - kérdezte. - Amit láttam... azt maga is látta, igaz? 
   
  Rhinemann bólintott. 
   
  - Maga nem akarta, hogy az illető tudja, hogy látom - mondta Pearson. Lassan beszélt, igyekezve világosan kifejezni magát. Hangja visszatért régi helyére, és már ettől is ugyancsak megkönnyebbült. 
   
  Rhinemann megint bólintott. 
   
  - De mi lett volna a módja, hogy ne lássam? És hogy ő nem tudja? 
   
  - Miért, látott maga valaki mást is, aki üvöltözni akart, aki majd szörnyethalt ijedtében, mint maga? - kérdezte Rhinemann. - Vagy egyáltalán: látta, hogy bárki is úgy nézi, mint maga? Például én? 
   
  Pearson megcsóválta a fejét. Most már nemcsak félelmet érzett; most már semmit sem értett. 
   
  - Amennyire lehetett, maguk közé álltam, és nem hiszem, hogy észrevette magát, de egy-két másodpercig meleg volt a helyzet. Maga olyan képet vágott, mint aki hirtelen észreveszi, hogy a húspástétomából egér mászik ki. A jelzálogkölcsön-osztályon dolgozik, ugye? 
   
  - Ó, igen... Brandon Pearson. Elnézést. 
   
  - Én meg a számítógéprészlegnél vagyok. És nincs semmi baj. Aki az első batmanjét látja, annál ez nem csoda. 
   
  Duke Rhinemann odanyújtotta a kezét, és Pearson megrázta, az esze azonban még főképp az előbbi mondattal foglalkozott. Aki az első batmanjét látja, annál ez nem csoda - mondta a fiatalember, és Pearson, elvetve azt a képet, amely először ötlött fel benne - a Köpenyes Keresztes, amint fennen lépdel Gotham City art-deco templomtornyai közt -, rájött, hogy ez a meghatározás egyáltalán nem rossz. És más valamire is rájött, vagy talán csak újra rájött: jó, ha az ember nevet talál annak, ami megrémítette. Ettől nem múlt ugyan el a rémülete, a félelme, de sokkal kezelhetőbbé vált. 
   
  És most szántszándékkal újra lejátszotta magában, amit látott, s közben ezt gondolta: Batman, ez volt az első batmanem. 

  Amikor a forgóajtón át kijött a térre, egyvalami járt csak az eszében, az, ami mindig az eszében járt, amikor tízkor lejött: mennyire fogja élvezni, ha a nikotin első hulláma eléri az agyát. Ez tette ennek a fajzatnak, ennek a társaságnak a tagjává; ezt választotta az amulettek és egyéb csüngők vagy az arc tetoválása helyett. 
   
  Először azt a tényt állapította meg, hogy az idő még borúsabb lett, mióta nyolc óra negyvenötkor bejött, és ezt gondolta: Délután már szakadó esőben fogom elszívni a rákkeltő rudacskáimat az egész istenverte bandával együtt. Nem mintha egy kis eső miatt lemondtak volna erről, persze; a Tízórai Emberekről senki sem állíthatta, hogy nem állhatatosak. 
   
  Arra is emlékezett, hogy körüljártatta a szemét, gyorsan számba véve a jelenlevőket - olyan gyorsan, hogy ez nem is igen lehetett tudatos. Látta a piros szoknyás lányt (és megint csak azon tűnődött, hogy egy ilyen jó nő vajon az ágyban is jó-e), a dzsesszrajongó ifjú ajtónállót a másodikról, aki mindig megfordította a sapkáját, ha a vécét vagy a büfét kellett felmosnia, az idősebb férfit a szép ősz hajával és a vörös foltokkal az arcán, a keskeny arcú fiatal nőt a hosszú, sima fekete hajával és a vastag lencséjű szemüvegével. És látott másokat is, akiket többé-kevésbé szintén megismert. Egyikük természetesen a krémszínű öltönyt viselő, jóképű fekete fiatalember volt. 
   
  Ha Timmy Flanders itt lett volna, Pearson valószínűleg csatlakozik hozzá, de nem volt itt, így tehát a tér közepe felé vette útját, hogy leüljön az egyik márványszigetecskére (történetesen éppen arra, amin most ült). Innen kitűnően tanulmányozhatta volna a kis Miss Piros Szoknya lába hosszát és formáját - olcsó öncsiklandozás, az nem vitás, de meglévő kellékekkel. Pearson házassága jól sikerült, szeretette a feleségét és imádta a lányát, s a félrelépésnek még a szándéka sem fogalmazódott meg benne soha, ám a negyvenhez közeledve is fel kellett fedeznie, hogy meglehetősen heves vágyak és igények bukkannak fel a vérében, mint holmi tengeri szörnyek. És ugyan meg tudja-e állni egy férfi, gondolta, hogy egy ilyen piros szoknyát bámulva ne mélázzon azon is egy kicsit, vajon hozzáillő alsóneműt hord-e a hölgyemény alatta. 
   
  Alig tett néhány lépést, amikor az ismeretlen befordult az épület sarkánál, és elindult felfelé a tér lépcsőin. Pearson a szeme sarkából észrevette a mozgást, és rendes körülmények között nem törődött volna vele - hiszen épp a piros szoknyára koncentrált, amely rövid és szűk volt, s úgy virított, akár egy tűzoltókocsi oldala. De azért megnézte a jövevényt, mert bár csak a szeme sarkából pillantotta meg, és más dolgok kötötték le, megállapította, hogy a közeledő alakhoz tartozó arc és fej valahogy különös. Arra fordult hát, és megnézte, isten tudja, hány álmatlan éjszakát okozva magának a közeljövőben. 
   
  A cipő rendben volt; a sötétszürke Andre Cyr öltöny, amelynek anyaga olyan erősnek és megbízhatónak látszott, mint a bank alagsori páncéltermének az ajtaja, még inkább; a vörös nyakkendő szokványos volt, de nem ízléstelen. Egész öltözéke finom volt, pontosan olyan, amilyenben egy vezető bankember hétfő reggel megjelenik (és ugyan ki más jelenne meg tízkor, mint egy vezető bankember?). Csak amikor a fejhez ért az ember, akkor döbbent rá, hogy vagy megőrült, vagy olyasmi került elé, ami nincs benne a Világlexikon-ban. 
   
  De miért nem rohantak el? - tette fel most Pearson magának a kérdést, miközben egy esőcsepp a keze fejére, egy másik pedig félig elszívott cigarettájának makulátlan fehér papírjára hullott. El kellett volna rohanniuk, sikoltozva, ahogy az óriási bogarak elől rohannak el az emberek azokban az ötvenes évekbeli horrorfilmekben. Majd ezt gondolta: De hát... Én se rohantam el. 
   
  Csakhogy az ő esete más volt. Ő azért nem rohant el, mert földbe gyökerezett a lába. És ő megpróbált sikoltani, de új barátja leállította, mielőtt működésbe tudta volna hozni a hangszálait. 
   
  Batman. Az első batmane, "denevérembere". 
   
  Az év Legelőnyösebb Utcai Ruhájának széles válla és a vörös Sulka szupernyakkendő csomója fölött roppant szürkésbarna fej ült, amely nem kerek volt, hanem olyan alaktalan, mint egy baseball-labda, amit egy egész nyáron át püföltek. Fekete vonalak - talán erek - lüktettek közvetlenül a koponya felszíne alatt, értelmetlen autótérkép-kacskaringókat rajzolva rá, s azt a részt, aminek az arcnak kellett volna lennie, de nem volt az (legalábbis emberi értelemben nem), dudorok borították, amelyek úgy domborodtak ki és remegtek, mint saját szörnyű életüket élő, félig-meddig érző daganatok. Vonásai kis helyre szorultak össze és kezdetlegesek voltak - lapos, fekete, tökéletesen kerek szem, amely mohó pillantásokat lövellt arca közepéből, akár egy cápa vagy valami óriásira nőtt rovar szeme; torz fül, cimpa és kagyló nélkül. Az orr hiányzott, Pearson legalábbis nem tudta felfedezni, noha abból a tüskés bozótból, amely mindjárt a szem alatt burjánzott, két ormányforma képződmény állt ki. Ami ennek a valaminek az arcán uralkodott, az a száj volt - hatalmas fekete félhold, háromszögletű fogakkal körös-körül. Annak az élőlénynek a számára, akinek ilyen szája van, gondolta később Pearson, a táplálkozás alighanem valóságos szentség. 
   
  Ahogy rámeredt erre a rémisztő jelenségre - mely jelenség egy karcsú Bally aktatáskát tartott szépen manikűrözött kezében -, először ez villant át az agyán: Az elefántember! Most azonban belátta, hogy ez az istencsudája egyáltalán nem hasonlítható annak a régi filmnek a főszereplőjéhez, aki idétlen, bizarr külseje ellenére lényegében ember volt. Duke Rhinemann közelebb járt az igazsághoz: ez a fekete szem és fülig érő száj valóban azokat a szőrös, sivítozó állatokat juttatta eszébe, amelyek éjszaka legyekre vadásznak, nappal pedig sötét helyeken fejjel lefelé lógnak. 
   
  De mindez még nem bírta volna rá, hogy sikoltani próbáljon; ennek csak akkor érezte szükségét, amikor ez az Andre Cyr öltönyös fura szerzet elhaladt előtte, fénylő, bogarakra emlékeztető szemét már a forgóajtóra szegezve. Ebben az egy-két másodpercben voltak a legközelebb egymáshoz, s Pearson ekkor vette észre, hogy a jövevény daganatokkal teli arca valamiképp mozog a durva szálú szőrcsomók alatt. Nem tudta, hogyan lehetséges az ilyesmi, de lehetséges volt, a saját szemével látta: a pasasnak a húsa váltakozó sávokban kúszott koponyája dudorai, hajlatai körül, hullámzott végig vaskos, furkósbotfejre emlékeztető állkapcsán. A sávok közt itt-ott valamilyen nyers rózsaszínű anyag látszott, amit Pearson olyan hátborzongatónak talált, hogy gondolni sem akart rá... de most, amikor megint eszébe jutott, úgy érezte, gondolnia kell rá. 

  Újabb esőcseppek pottyantak kezére és arcára. Rhinemann, aki mellette ült az ívelt márványperemen, szippantott még egyet, aztán eldobta cigarettáját, és felállt. - Gyerünk be - mondta. - Itt az eső. 
   
  Pearson nagy szemeket meresztett rá, majd a bank felé fordította a fejét. A piros szoknyás szőkeség éppen bement, könyve a hóna alatt. Az öreg szivar a bankvezérhez illő szép fehér hajával szorosan a nyomában volt (és minden mozdulatát figyelte). 
   
  Pearson megint felnézett Rhinemannre, és ezt mondta: - Oda menjünk be? Ezt komolyan gondolja? Az a valami is bement! 
   
  - Tudom. 
   
  - Akar egy emeletes marhaságot hallani? - kérdezte Pearson, szintén elhajítva a cigarettáját. Nem tudta, hova fog most menni, valószínűleg haza, gondolta, de azt tudta, hova nem fog semmiképpen se menni: vissza a helyére az Első Bostoni Kereskedelmi Bankba. 
   
  - Hogyne - felelte Rhinemann. - Miért ne? 
   
  - Az a valami nagyon hasonlított mélyen tisztelt vezérigazgatónkra, Douglas Keeferre... A fejét nem számítva, persze. Ami az öltözködést és az aktatáskát illeti, mintha megegyezne az ízlésük. 
   
  - Micsoda meglepetés! - mondta Duke Rhinemann. 
   
  Pearson meghökkenve mérte végig. - Hogy érti ezt? 
   
  - Azt hiszem, már sejti, de mivel rosszul kezdődött a napja, hozzásegítem, hogy tudja, hogy áll ez a dolog. Ez maga Keefer volt. 
   
  Pearson bizonytalanul elmosolyodott. Rhinemann komoly maradt. Lenyúlt, két karjánál fogva felhúzta az idősebbik férfit, és oly közel hajolt hozzá, hogy alig néhány centire volt egymástól az arcuk. 
   
  - Az előbb megmentettem az életét. Elhiszi ezt nekem, Mr. Pearson? 
   
  Pearson gondolkodott egy kicsit, és rájött, hogy elhiszi. Az az idegen, denevérszerű arc a fekete szemével és a csoportosan nőtt fogaival úgy világított a tudatában, mint valami sötét jelzőtűz. - Igen. Azt hiszem, igen. 
   
  - Rendben. Akkor tegyen meg nekem annyit, hogy figyel rám egy percig. Három dolgot szeretnék elmondani magának... Hajlandó meghallgatni? 
   
  - Én... igen, persze. 
   
  - Az első: ez tényleg Douglas Keefer volt, az Első Bostoni Kereskedelmi Bank vezérigazgatója, a polgármester jó barátja, és mellesleg a Bostoni Gyermekkórház támogatására indított pénzgyűjtő mozgalom tiszteletbeli elnöke. A második: még legalább három denevér dolgozik a bankban, az egyik a maga emeletén. A harmadik: igenis vissza fog menni a munkahelyére. Mármint ha kedves az élete. 
   
  Pearson döbbenten bámult rá, pillanatnyilag képtelen volt bármit is mondani - ha megpróbálja, ugyanolyan értelmetlen nyögdécselés lett volna az eredmény, mint az imént. 
   
  Rhinemann megfogta a könyökét, és húzni kezdte a forgóajtó felé. - Gyerünk, öregem - biztatta, és a hangja furcsamód gyengéd volt. - Mindjárt zuhogni fog. Ha kint maradunk, az feltűnő lesz, és a mi helyzetünkben ez kerülendő. 
   
  Pearson először engedelmesen baktatott Rhinemann mellett, aztán eszébe jutott, hogyan rajzolódtak ki és lüktettek a kusza fekete vonalak annak a valaminek a fején. Ez a kép annyira hatott rá, hogy megtorpant - épp a forgóajtó előtt. A tér sima burkolata most már elég nedves volt ahhoz, hogy megmutasson egy másik Brandon Pearsont alatta, egy csillogó és vibráló tükörképet, amely úgy akaszkodott a sarkába, mint egy más színű denevér. - Azt... azt hiszem... nem tudom megtenni - mondta akadozva, alázatosan. 
   
  - Hogyne tudná - mondta Rhinemann. Egy pillantást vetett Pearson bal kezére. - Úgy látom, nős... gyerekei is vannak? 
   
  - Egy lányom van. - Pearson benézett a bank előcsarnokába. A forgóajtó polírozott üvegén át a tágas helyiség nagyon sötétnek látszott. Olyan, mint egy pince, gondolta. Egy denevérpince, tele félvak betegségterjesztővel. 
   
  - Azt akarja, hogy a felesége és a kislánya holnap azt olvassa az újságban, hogy a zsaruk átvágott torokkal halászták ki a papát a tengerből Boston Harborban? 
   
  Pearson kikerekedett szemmel nézett Rhinemannre. Arcán, homlokán esőcseppek loccsantak szét. 
   
  - Úgy csinálják, hogy az legyen a látszat, mintha narkósok volnának a tettesek - mondta Rhinemann. - És sikerül is nekik. Mindig sikerül. Mert helyén van az eszük, és mert jó néhány befolyásos barátjuk van. A fenébe is, ez a céljuk: a befolyás. 
   
  - Nem értem magát - mondta Pearson. - Semmit sem értek az egészből. 
   
  - Tudom, hogy egyelőre semmit sem ért. Veszélyes korszak kezdődött az életében, úgyhogy hallgasson rám, és tegye, amit mondok. Most menjen szépen vissza az íróasztalához, mielőtt keresni kezdik, és végezze mosolyogva a dolgát egész nap. Ragaszkodjon ehhez a mosolyhoz, barátom - ne engedje, hogy lehervadjon az arcáról, akármilyen mézesmázos lesz is. - Egy kis habozás után hozzátette: - Ha becsavarodik, valószínűleg kinyírják. 
   
  Az esővíz fénylő csíkokban folyt le a fiatalember sima, sötét bőrű arcán, és Pearson hirtelen észrevette, amit már az elején észrevehetett volna, ha nem éri akkora megrázkódtatás: ez az ember halálra volt rémülve, és sokat kockáztatott, amikor visszatartotta, nem engedve, hogy belezuhanjon valami szörnyű verembe. 
   
  - Tényleg nem maradhatok kint tovább - mondta Rhinemann. - Veszélyes lenne. 
   
  - Rendben van - mondta Pearson, és maga is meglepődött egy kicsit, milyen normális, nyugodt a hangja. - Menjünk vissza, folytassuk a munkát. 
   
  Rhinemann láthatólag megkönnyebbült. - Remek ember maga. És bármit lát még a nap folyamán, ne mutassa, hogy meglepődött. Érti? 
   
  - Igen - felelte Pearson. De semmit sem értett. 
   
  - Meg tudná tenni, hogy ma előbb végez, és már háromkor lelép? 
   
  Pearson gondolkodott egy-két másodpercig, aztán bólintott. - Igen. Azt hiszem, meg tudom oldani. 
   
  - Nagyon jó. Akkor találkozunk a Milk Street sarkán. 
   
  - Rendben. 
   
  - Nagyszerűen viselkedik, sorstárs - mondta Rhinemann. - Kitűnően meg fogja állni a helyét. Tehát háromkor. - A forgóajtóhoz lépett és megtolta. Pearson néhány pillanat múlva követte a példáját, úgy érezve, hogy valamiképp sikerült kint hagynia az agyát a téren... az egészet, kivéve azt a részt, amely megint cigaretta után sóvárgott. 

  Az idő csigalassúsággal vánszorgott, de minden rendben volt egészen addig, amíg ebéd után (amit két cigarettával toldott meg) vissza nem jött Tim Flandersszel. Amikor a másodikon kiléptek a liftből, Pearson első pillantása egy újabb batmanre esett... csakhogy ez a denevérember történetesen denevér-némber volt, fekete lakktopánban, fekete nejlonharisnyában és fantasztikus selyem-tweed-kosztümben - Pearson Samuel Blue-ra tippelt. Tökéletes menő szerelés, gondolta... csak a fejét ne kellett volna látni, persze, amely úgy bólogatott legfölül, mint egy mutáns, fajtatársaitól ugyancsak elrugaszkodott napraforgó. 
   
  - Helló, urak! - A behízelgő kontraalt hang valahonnan a szájnak képzelhető nyúlajkú nyílás mögül jött. 
   
  Suzanne Holding, állapította meg Pearson. Ez nem lehet igaz, mégis az. 
   
  - Helló, drága Suzy - hallotta saját hangját, és így folytatta a gondolatsort: Ha a közelembe jön... ha meg akar érinteni... sikoltani fogok. Képtelen leszek fegyelmezni magam, akármit mondott is az a srác. 
   
  - Csak nem beteg, Brand? Olyan sápadt. 
   
  - Nem nagy ügy, úgy tudom, úgy tudom, sokan megkapják - mondta Pearson, s megint elámult, milyen könnyed és természetes a hangja. - Azt hiszem, egykettőre túl leszek rajta. 
   
  - Helyes - hallatszott Suzanne Holding hangja a furcsamód mozgó húsú denevérarc mögül. - De amíg egészen rendbe nem jön, nem lesz nyelves puszi... Sőt ne is leheljen rám. Én nem engedhetem meg magamnak, hogy beteg legyek, szerdára japánokat várok. 
   
  Semmi probléma, édes bogaram - semmi probléma, hidd el nekem. 
   
  - Majd igyekszem visszafogni magam. 
   
  - Köszönöm. Tim, lejönne a szobámba, és megnézne egypár stellázsügylet összesítést? 
   
  Timmy Flanders a szexisen szemérmes Samuel Blue kosztüm dereka köré csúsztatta jobb karját, és Pearson tágra nyílt szeme láttára lehajolt, s kis csókot nyomott a denevérnémber daganatos, szőrös fizimiskájára. Timmy ott Suzanne arcát látja, gondolta Pearson, s úgy érezte, józansága hirtelen megcsúszik, mint zsíros drótkötél a csörlő dobján. Susan sima, illatos arcát - ezt látja, nem vitás, és azt hiszi, ezt csókolja meg. Ó, istenem. Ó, istenem. 
   
  - Íme! - kiáltotta Timmy, s mint egy igazi gavallér, könnyedén meghajolt a valami előtt. - Egy csók, és a szolgája vagyok, drága hölgy! 
   
  Búcsút intett Pearsonnak, s elindult a szörnyeteggel a szobája felé. Amikor elhaladtak az ivókút mellett, elengedte a "hölgy" derekát, amit eddig átölelve tartott. Annak rendje-módja szerint eljárta rövid és céltalan kis pávakakasnásztáncát - ez a rend és mód nagyjából az utóbbi tíz évben alakult ki az olyan munkahelyeken, ahol a főnök nő és a beosztottak férfiak -, és aztán már szexuálisan közömbös kollégákként mentek tovább, száraz üzleti ügyekről cserélve véleményt, semmi másról. 
   
  Csodás elemzés, Brand, gondolta Pearson szórakozottan, s elfordult. Szociológusnak kellett volna menned. Kis híján annak is ment - végtére is az egyetemen szociológia volt a melléktárgya. 
   
  Amikor belépett a szobájába, felfedezte, hogy szép lassan egész testét ellepte a verejték. Egyszerre elfelejtette a szociológiát, és csak azért szurkolt, hogy el tudjon szabadulni háromkor. 

  Két óra negyvenötkor összeszedve minden bátorságát, benyitott Suzanne Holding szobájába. Miss Holding sajátos feje, amely mintha egy másik világból került volna ide, épp a komputer kékesszürke képernyője fölé hajolt, de amikor Pearson megszólalt - "Kop-kop!" -, odafordult: a különös ábrázaton szüntelenül csúszott-kúszott a hús, a fekete szem olyan hideg mohósággal tapadt a közeledő férfira, ahogy egy cápa méri fel egy úszó lábát. 
   
  - A Vállalati Négyeseket odaadtam Buzz Carstairsnek - mondta Pearson. - Az Egyéni Kilenceseket pedig hazaviszem, ha nincs ellene kifogása. A szükséges floppy lemezek otthon vannak nálam. 
   
  - Vagyis a maga félénk módján azt közli velem, hogyha nem is engedély nélkül, de idő előtt óhajt távozni, ugye, drágám? - kérdezte Suzanne. A fekete erek kidagadtak kopasz koponyája tetején - kimondhatatlanul förtelmes látvány volt -, a vonásait körülvevő dudorok remegtek, és Pearson észrevette, hogy az egyikből sűrű, halvány rózsaszín folyadék szivárog: mintha borotvakrémbe vér keveredett volna. 
   
  Rákényszerítette magát, hogy mosolyogjon. - Kitalálta. 
   
  - Hát akkor - mondta Suzanne -, azt hiszem, ma kénytelenek leszünk a négyórai orgiánkat maga nélkül megtartani. 
   
  - Köszönöm, Suze. - Pearson sarkon fordult. 
   
  - Brand? 
   
  Pearson visszafordult - nem sok hiányzott már, hogy félelme és irtózása vak, vad pánikba csapjon át, mert hirtelen egész biztosra vette, hogy ez a mohó fekete szem átlát rajta, s hogy az a valami, ami Suzanne Holdingnak adja ki magát, ezt fogja mondani: - Elég a komédiázásból! Jöjjön beljebb, és csukja be az ajtót. Lássuk, hogy egy jó külsejű férfinak az íze is jó-e! 
   
  Rhinemann majd vár egy darabig, aztán egyedül megy el oda, ahova menni szándékozott. Valószínűleg tudni fogja, hogy mi történt, gondolta Pearson. Valószínűleg már látott ilyet. 
   
  - Igen? - mondta, és mosolyogni próbált. 
   
  Suzanne jó ideig némán szemlélte - fejének groteszk tömbje komoran ült a szexi női vezető teste fölött -, majd ezt mondta: - Látja, most, délután már egy kicsit jobban néz ki. - Szája még mindig nyitva volt, fekete szeme még mindig úgy meredt rá, mint egy Rongyos Panna babáé, amely a gyerekek ágya alól kerül elő, ám Pearson tudta, hogy bárki más csak Suzanne Holdingot látná, aki kedvesen mosolyog egyik beosztottjára, és az A-Típusú Törődésnek pontosan a kellő fokát mutatja. Aki nem Kurázsi mama ugyan, de azért érdeklik a hozzá tartozók, és foglalkozik a dolgaikkal. 
   
  - Akkor jó - mondta Pearson, de úgy érezte, hogy ez alighanem túl lanyhán hangzik. - Nagyszerű! 
   
  - Az is üdvös lenne, ha rá tudnánk venni magát, hogy abbahagyja a dohányzást. 
   
  - Hát, próbálkozom vele - mondta Pearson, és zavartan nevetett. - A zsíros drótkötél ismét megcsúszott azon az agybeli csörlődobon. Engedj el, gondolta, engedj el, te szörnyű perszóna, engedj ki innen, mielőtt valami olyan baromságot teszek, ami felett már nem lehet elsiklani. 
   
  - Ezzel automatikusan jobb kategóriába kerülne a biztosítójánál, tudja - mondta a szörnyeteg. Most egy másik daganat is felfakadt az arcán - undok kis cuppanással -, és abból is az a rózsaszínű maszat kezdett szivárogni. 
   
  - Igen, tudom - mondta Pearson. - És ígérem, komolyan gondolkozni fogok a dolgon, Suzanne. Tényleg. 
   
  - Csak rajta - mondta Miss Holding, és visszalendült komputere halványan derengő képernyője elé. Pearson egy-két pillanatig még kábán álldogált, nem tudta felfogni, hogy szerencséje volt. A "kihallgatás" végetért. 

  Amikor Pearson elhagyta az épületet, ömlött az eső, de a Tízórai Emberek - akik most természetesen Háromórai Emberek voltak, a lényegen azonban ez mit sem változtatott - ezúttal is kint lebzseltek, összebújva, mint a birkák, és tették a teendőjüket. A kis Miss Piros Szoknya és az ajtónálló, aki szerette megfordítani a sapkáját, egyedül álldogált egy átázott Boston Globe-példány alatt. Látszott rajtuk, hogy kényelmetlennek találják a helyzetet, és az újság szélein túl meg is áztak, Pearson mégis irigyelte a srácot. A kis Miss Piros Szoknya Giorgiót használt, Pearson nemegyszer érezte illatát a liftben. És persze a selymecskéi is zizegtek, amikor mozgott. 
   
  Mi a fenének gondolsz most ilyesmikre? - tette fel magának zordan a kérdést, s ugyanazon a szellemi hullámhosszon máris válaszolt: Köszönöm az érdeklődést: csak azért, hogy épelméjű tudjak maradni. Nálad minden rendben? 
   
  Duke Rhinemann a sarki virágüzlet védőtetője alatt ácsorgott felhúzott vállal, szája sarkában szintén cigarettával. Pearson odaállt melléje, az órájára nézett, és úgy döntött, hogy ő még vár egy kicsit. De azért picikét előreszegte a fejét, hogy legalább az orrával élvezhesse Rhinemann cigarettáját. Ezt nem tudatosan tette. 
   
  - A főnöknőm is közéjük tartozik - közölte Duke-kal. - Hacsak Douglas Keefer nem olyasféle szörnyeteg, aki szeret női ruhában járni. 
   
  Rhinemann bőszen vigyorgott, és nem szólt semmit. 
   
  - Maga azt mondta, még három van. Ki a másik kettő? 
   
  - Donald Fine. Őt valószínűleg nem ismeri - az értékpapírosztályon van. És Carl Grosbeck. 
   
  - Carl... az igazgatótanács elnöke? Jézusom! 
   
  - Megmondtam magának. Ezeknél a fickóknál a befolyás a fő... Hé, taxi! 
   
  Rhinemann kirohant a tető alól, és leintett egy barna-fehér kocsit, amely utas nélkül cirkált - ilyen esős délutánon ez kisebbfajta csoda. A taxi odakanyarodott a járdához, szétloccsantva a tócsákat. Rhinemann ügyesen félrehúzódott, Pearson cipője és nadrágfelhajtása viszont csupa víz lett. De a jelenlegi lelkiállapotában ez nem látszott túl fontosnak. Kinyitotta az ajtót Rhinemann előtt, aki beült, és átcsúszott a másik oldalra. Pearson is beszállt, és becsapta az ajtót. 
   
  - Gallagher bár - mondta Rhinemann. - Pontosan szemben van a... 
   
  - Tudom, hol a Gallagher - mondta a sofőr -, de addig nem megyünk sehova, amíg meg nem szabadul a rákkeltő rudacskájától, barátom. - Megkocogtatta a taxiórára szerelt táblát, EBBEN A KOCSIBAN TILOS A DOHÁNYZÁS - állt rajta. 
   
  A két férfi összenézett. Rhinemann felhúzta a vállát, - körülbelül 1990 óta ez a félig zavart, félig bosszús vállmozdulat volt a Tízórai Emberek fő "törzsi" köszöntése. Aztán minden tiltakozás nélkül kihajította negyedrészt elszívott Winstonját a szakadó esőbe. 

  Pearson mesélni kezdte Rhinemann-nek, mennyire megdöbbent, amikor kinyílt a lift ajtaja, s neki felnyílt a szeme: felfedezte, hogy valójában mi is Suzanne Holding, ám Rhinemann összeráncolta a homlokát, picit megcsóválta a fejét, és hüvelykujjával a sofőr felé bökött. - Majd később - mondta. 
   
  Pearson elhallgatott, s beérte a nézelődéssel, Belső-Boston eső csíkozta felhőkarcolóival, amelyek mellett elsuhantak. Olyan hangulatban volt, hogy az utcai élet kis jelenetei, amiket a taxi piszkos ablakán át látott, szinte teljesen le tudták kötni. Különösen a Tízórai Emberek érdekelték, akiknek kis csoportjai ott álltak minden iroda- és üzletház előtt. Ha volt fedett hely, elfoglalták, ha nem volt, ezt is elfogadták - egyszerűen felhajtották gallérjukat, két kezüket ellenzőként használva védték cigarettájukat, és füstöltek rendületlenül. Pearsonnak eszébe jutott, hogy ezeknek az elegáns toronyépületeknek talán már a kilencven százaléka nemdohányzó zóna, akárcsak az, amelyikben ő és Rhinemann dolgozik. Aztán eszébe jutott (és ez a gondolat a kinyilatkoztatás erejével hatott rá), hogy a Tízórai Emberek valójában nem is egy új törzs vagy faj, hanem egy régi megcsontosodott maradványai, afféle óhitűek, akik nem győznek menekülni egy új seprű elől, mely meg akarja tisztítani az amerikai életet az ő régi, rossz szokásaiktól. Az jellemzi és fogja össze őket, hogy nem hajlandók vagy nem tudnak lemondani a lassú öngyilkosságról; narkósok ők, az elfogadhatóság egy folytonosan zsugorodó szürke zónájának a lakói. Egzotikus társadalmi csoport, gondolta Pearson, de nem az, amely még sokáig fennmaradhat. Úgy sejtette, hogy 2020-ra, de legkésőbb 2050-re a Tízórai Emberek eltűnnek a süllyesztőben. 
   
  Egy frászt, álljon meg a menet, villant az agyába. Mi vagyunk a világ utolsó megrögzött optimistái, ennyi az egész - a legtöbben közülünk még a biztonsági övükkel se bíbelődnek, és szívesen ülnénk a puszta gumilemez mögött a baseball-stadionban, ha lebontanák azt az ostoba, francos védőfalat. 
   
  - Mi olyan mókás, Mr. Pearson? - kérdezte Rhinemann, és Pearson rájött, hogy szélesen vigyorog. 
   
  - Semmi - felelte. - Semmi, ami fontos volna. 
   
  - Oké; csak nehogy bezsongjon itt nekem. 
   
  - Azt is bezsongásnak tekintené, ha megkérném, hogy szólítson Brandonnak? 
   
  - Azt hiszem, nem - felelte Rhinemann, és látszott, fontolóra veszi az ajánlatot. - Addig, amíg maga is Duke-nak szólít, és nem jutunk el a BeeBee-ig vagy Busterig, vagy egyéb furaságokig. 
   
  - Szerintem emiatt nem kell aggódnia. Mondjak magának valamit? 
   
  - Tessék. 
   
  - Ez volt életem legmegdöbbentőbb napja. 
   
  Duke Rhinemann bólintott, de nem viszonozta Pearson mosolyát. - És még nincs vége - mondta. 

   
  2 

  Pearson megállapította magában, hogy Duke jól választott, a Gallagher pompás ötlet volt, lévén igazi bostoni különlegesség, inkább Gilley, mint Cheers, a legmegfelelőbb hely, hogy két banktisztviselő megbeszéljen olyan dolgokat, amelyek legközelebbi családtagjaikban is komoly kételyeket ébreszthettek volna épelméjűségüket illetően. A leghosszabb bár volt, amit Pearson valaha is látott - a filmeket nem számítva, persze -, egy nagy, négyzet alakú, fényes táncparkettet ölelt körül, amelyen most három pár "rázott" révetegen, miközben Marty Stuart és Travis Tritt az "Ez bizony fájni fog majd neked"-et variálta. 
   
  Ha kisebb a helyiség, maga a bár zsúfoltabb lett volna, de ezen a meglepően hosszú, mahagóniborítású versenypályán úgy "széthúzódott a mezőny", hogy a vendégek teljes biztonságban, kéretlen fültanúk nélkül társaloghattak, nem kellett alkalmas bokszot keresniük a homályos alsóbb régiókban. Pearson ennek nagyon örült. Mert nagyon is könnyű volt elképzelni, hogy a denevérnépség valamelyik tagja, sőt talán egy denevérpár a szomszéd bokszban üldögél (vagy éppen fejjel lefelé csüng), és minden szavukat figyeli. 
   
  Csak nem ezt nevezik bunkermentalitásnak, öregfiú?, gondolta. Kétségkívül hamar kialakult nálad, igaz? 
   
  Igen, valóban, egyelőre azonban nem törődött vele. Hálás volt érte, hogy minden irányban látni fog, miközben beszélgetnek... illetve Duke beszél, mert feltételezte, hogy így lesz. 
   
  - Megfelel ez a bár? - kérdezte Rhinemann, és Pearson bólintott. 
   
  Egy bárnak tűnik, elmélkedett Pearson, követve Rhinemannt a tábla alá, melyen ez állt: DOHÁNYOZNI CSAK EBBEN A RÉSZBEN SZABAD, de valójában kettő... ahogy annak idején, az ötvenes években a Mason-Dixontól délre minden egyes étkezde valójában kettő volt: egy a fehérek és egy a feketék számára. És a különbség most éppúgy megmutatkozott, mint akkor. A nemdohányzó rész fölött majdnem cineplex vetítővászon nagyságú Sony lebegett, míg a nikotingettóban csak egy öreg Zenith volt a falhoz erősítve (mellette tábla e szöveggel: HA HITELT MERÉSZEL KÉRNI, MI AZT MERÉSZELJÜK MONDANI, HOGY MENJEN A P...BA!). Maga a bárbult is piszkosabb volt itt - Pearson először azt hitte, hogy képzelődik, de amikor jobban megnézte, megbizonyosodott róla, hogy valóban kétes tisztaságú a fa, s az egymást követő fedő és egymásba fonódó karikák Hajdani Schoonerek Kíséretei. És természetesen volt itt füst is bőven, fakó, sárgás dohányfüst. Meg mert volna rá esküdni, mikor leült, hogy még a bárszékből is az lövellt ki, mint ahogy a régi moziszékekből meg pattogatott kukorica pattan elő. Az ő viharvert, füsttől ködös tévéjük hírközlője mintha cinkmérgezésben haldoklott volna; ugyanez az ürge odébb, az egészséges népség-katonaság előtt ágálva úgy festett, mint aki tíz másodperc körül futja a százat. 
   
  Üdvözöljük a busz hátsó részében, gondolta Pearson keserű humorral, amint végignézett a többi Tízórai Emberen. Eh, ne panaszkodjunk; tíz év múlva a dohányost már fel sem engedik a buszra. 
   
  - Cigaretta? - kérdezte Duke, ami talán arra vallott, hogy van némi tehetsége a gondolatolvasáshoz. 
   
  Pearson az órájára pillantott, aztán elfogadta a cigit, s hozzá a tüzet is Duke látszat-luxus öngyújtójából. Mélyen leszívta a füstöt, élvezve, hogy beáramlik a nyelőcsövébe, sőt még azt is, hogy megszédül egy kicsit. Egész természetes, hogy ez a szokás veszélyes, esetleg végzetes: ami így feldobja az embert, hogy is lehetne más? Ez a világ rendje és kész. 
   
  - És maga? - kérdezte, mert Duke visszacsúsztatta cigarettáit a zsebébe. 
   
  - Én még várhatok egy cseppet - felelte Duke mosolyogva. - Szippantottam egypárat, mielőtt beültünk a taxiba. És le kell koplalnom azt is, amit az ebédnél műsoron kívül elszívtam. 
   
  - Rövid pórázra fogja magát, mi? 
   
  - Igen. Általában egyet engedélyezek magamnak az ebédhez, de ma kettő lett belőle. Majd kitört a nyavalya maga miatt, úgy megijesztett. 
   
  - Én is be voltam rezelve rendesen. 
   
  Odajött a pincér, és Pearson megbűvölten figyelte, hogyan igyekszik elkerülni a cigarettájából felszálló keskeny füstcsíkot. Nem hinném, hogy ez tudatos nála... de ha a képébe fújnék egy kicsit, holtbiztos, hogy átugrana az én térfelemre, és bemázolna egyet. 
   
  - Mit hozhatok az uraknak? 
   
  Duke két Sam Adamst rendelt, anélkül, hogy megkérdezte volna Pearsont. Miután a pincér odébbállt, Duke megint Pearsonhoz fordult, és ezt mondta: - Ne siessen majd vele. Most nem ajánlatos berúgni. Most még becsípni sem ajánlatos. 
   
  Pearson biccentett, és amikor a pincér visszajött a sörökkel, egy ötdollárost tett a pultra. Jót húzott a sörből, aztán szippantott a cigarettájából. Sokak szerint a cigaretta evés után ízlik a legjobban, de Pearson másképp vélekedett; szíve mélyén szentül hitte, hogy Évát nem egy alma sodorta bajba, hanem egy sör és egy cigaretta. 
   
  - És maga mivel próbálkozott? - kérdezte Duke. - A tapasszal? A hipnózissal? A jó öreg amerikai akaraterővel? Ahogy elnézem magát, a tapaszra tippelek. 
   
  Ha ez a humorizálás valamiféle csavart labda akart lenni, félresikerült. Pearson a délután folyamán sokat gondolkodott a dohányzáson. - Igen, a tapasszal - mondta. - Két évig hordtam, azután kezdtem el, hogy a kislányom megszületett. Amikor megnézhettem az ablakon át a szülészeten, rögtön elhatároztam, hogy leszokom. Őrültségnek látszott, hogy továbbra is negyven-ötven cigarettára gyújtsak rá naponta, miután tizennyolc évi felelősséget vállaltam egy vadonatúj kis emberért. - Akibe abban a pillanatban beleszerettem, tette volna hozzá, de az volt az érzése, hogy Duke ezt már úgy is tudja. 
   
  - Nem beszélve arról, hogy a feleségéért egy egész életre szóló felelősséget vállalt. 
   
  - Igen, nem beszélve a feleségemről - hagyta rá Pearson. 
   
  - Meg a különböző fivérekről, sógornőkről, pénzbeszedőkrők, adófizetőkről és sportbarátokról. 
   
  Pearsonból kitört a nevetés, és bólintott. - Úgy, ahogy mondja. 
   
  - De azért nem olyan egyszerű az ügy, mi? Ha az ember nem tud aludni, és már hajnali négyre jár, ez a nagy nemeslelkűség hamar meginog. 
   
  Pearson fintort vágott. - Vagy ha az embernek fel kell mennie és néhányszor cigánykereket kell hánynia Grosbeck és Keefer és Fine meg a többi nagyfejű előtt az igazgatóság tanácstermében. Amikor először kellett ezt megtennem, anélkül, hogy felszerelhettem volna magam egy cigarettával, mielőtt bementem... hajaj, az pocsék dolog volt. 
   
  - Mégis teljesen abbahagyta, legalábbis egy időre. 
   
  Pearson ránézett - csak egy icipicit lepte meg, hogy Duke ezt is tudja -, és biccentett. - Kábé fél évre. De az agyam sose hagyta abba, ha érti, hogy gondolom. 
   
  - Persze, hogy értem. 
   
  - Így aztán szép lassan megint elkezdtem. Ez 1992-ben volt, és épp ekkor jelentek meg a lapokban egyre-másra mindenféle históriák olyanokról, akik bagóztak, amikor még hordták a tapaszt, és szívrohamot kaptak. Emlékszik, ugye? 
   
  - Naná - mondta Duke, és megkopogtatta a homlokát. - Egy egész dosszié van itt, tele a dohányzással kapcsolatos históriákkal, kedves uram, ábácésorrendbe szedve. A dohányzás és az Alzheim-kór, a dohányzás és a bélfekély, a dohányzás és a cukorbaj... s a többi. 
   
  - Választhattam tehát - mondta Pearson. Mosolygott, félénken, zavartan - úgy mosolygott, mint aki tudja, hogy balfácán módjára viselkedett, és még mindig balfácán módjára viselkedik, de azt nem tudja, hogy valójában miért. - Vagy leteszem a bagót, vagy leszedem a tapaszt. Melyik következett be? 
   
  - Az utóbbi! - vágták rá egyszerre, és harsány hahotával toldották meg, ami arra késztetett egy jól fésült vendéget a nemdohányzó "szakasz"-ban, hogy rosszalló pillantást lövelljen feléjük, mielőtt ismét a tévé hírműsorának szenteli figyelmét. 
   
  - Nehéz dió az élet, kurva nehéz, nem igaz? - mondta Duke, még mindig nevetve, s a krémszínű zakója belseje felé nyúlt, de visszahúzta a kezét, mert látta, hogy Pearson odatartja a Marlboro-csomagját, s abban már feljebb pöckölt egy cigarettát. Megint összenéztek - Duke meglepetten, Pearson mosolyogva -, s megint hangos kacajra fakadtak. Az előbbi fickó újabb pillantást menesztett feléjük, s ebben már valamivel több megrovás volt. Egyikük sem vette észre. Duke elvette a cigarettát, és rágyújtott. Tíz másodpercig se tartott az egész, de ahhoz elég volt, hogy a két férfi jó baráttá váljon. 
   
  - Én úgy füstöltem, mint egy kémény, tizenöt éves koromtól egészen addig, amíg meg nem házasodtam, vagyis '91-ig - mondta Duke. - Anyámnak nem tetszett a dolog, de azt értékelte, hogy legalább nem rockot szívok, és nem is üzletelek vele, mint minden második srác az utcánkból... a Roxburyről beszélek, ugyebár, úgyhogy nem sokat piszkált miatta. 
   
  A mézesheteinkből egyet Hawaiin töltöttünk Wendy-vel, és mindjárt aznap, mikor visszajöttünk, kaptam tőle valamit. - Duke nagyot szippantott, s az orrán át, kettős csíkban engedte ki a kékesszürke füstöt. - Gondolom, a Sharper Image katalógusban bukkant rá, de lehet, hogy egy másikban. Valami fantázianeve volt, de már nem tudom, mi; én csak Pavlov Hüvelykszorítónak hívtam ezt az istenverte vacakot. De meg voltam veszve Wendyért - és vagyok még ma is, higgye el nekem -, úgyhogy igyekeztem fékezni magam, és megtettem mindent, ami csak telt tőlem. Egyébként nem is volt olyan rossz, mint amilyenre számítottam. Ismeri ezt a szerkentyűt, amiről beszélek? 
   
  - Én ne ismerném? - mondta Pearson. - A pittyegő. Minden cigarettánál egy kicsit tovább váratja az embert. Lisabeth, az én nejem, ezzel adagolta ki nekem a szívnivalót, amikor várandós volt Jennyvel. Roppant kíméletes módszer, mondhatom: mintha egy taliga cement esne az ember fejére valamilyen állványzatról. 
   
  Duke mosolyogva biccentett, s amikor a pincér arra kóválygott, a poharaikra mutatott és ismétlést kért. Aztán megint Pearsonhoz fordult. - Attól eltekintve, hogy a tapasz helyett Pavlov Hüvelykszorítóját használtam, az én ügyem ugyanúgy végződött, mint a magáé. Mindig el tudtam érni, hogy ez a ketyere elpöntyögje a Szabadság kórusnak, vagy minek valami nyamvadt kis változatát, de a régi szokás szép csendben visszalopakodott. Azzal nehezebb elbánni, mint egy hétfejű sárkánnyal. - A pincér hozta a megrendelt söröket. Ezúttal Duke fizetett, ivott néhány kortyot, majd ezt mondta: - El kell intéznem egy telefont. Körülbelül öt perc. 
   
  - Rendben van - mondta Pearson. Körülnézett, látta, hogy a pincér ismét visszavonult a nemdohányzó rész viszonylagos biztonságába (a szakszervezetek ki fogják vívni, hogy 2005-ben már két pincér működjön itt, gondolta, az egyik a dohányzókat, a másik a nemdohányzókat szolgálja ki), és megint Duke felé fordult. - Azt hittem - mondta, halkabbra fogva a hangját -, hogy a batmanekről fogunk beszélni. 
   
  Duke néhány másodpercig szótlanul mustrálta sötétbarna szemével, majd ezt mondta: - Azokról beszéltünk, kedves kolléga. Azokról. 
   
  És mielőtt Pearson bármit mondhatott volna, Duke eltűnt a Gallagher homályos (de csaknem teljesen füstmentes) mélységeiben, ahol a nyilvános telefonok rejtőztek. 

  Már nem öt, hanem kis híján tíz perce volt távol, és Pearson azon tűnődött, hogy talán utána kellene néznie, hol marad, amikor felfigyelt a televízióra: a híradó műsorvezetője arról beszélt, milyen nagy tetszést aratott az Egyesült Államok alelnökének egyik javaslata. A Nemzeti Nevelésügyi Szövetséghez intézett beszédében ugyanis felvetette, hogy az államköltségen fenntartott napközik szerepét újra kellene értékelni, és amelyiket csak lehet, bezárni. 
   
  Az adás videofelvétellel folytatódott, amit néhány órával korábban készítettek egy washingtoni konferenciaközpontban, s amikor a gyűlés színhelyét bemutató képsor és a riporter vezetője után az operatőr egészen közel hozta az alelnököt és pódiumát, Pearson mindkét kezével megmarkolta a bárpultot, s olyan erővel szorította, hogy ujjai belevájtak a párnázatba. Eszébe jutott valami, amit Duke reggel a téren mondott: Befolyásos barátaik vannak. A fenébe is, a legfőbb céljuk a befolyás. 
   
  "Nincs bennünk harag vagy rosszindulat a dolgozó amerikai anyákkal szemben - jelentette ki a kék alelnöki pecséttel ékes pódium előtt állva a torz denevérábrázatú szörnyeteg -, és nincs bennünk harag vagy rosszindulat a támogatást érdemlő szegényekkel szemben sem. Mindamellett úgy érezzük, hogy..." 
   
  Hirtelen egy kéz nehezedett a vállára, s Pearsonnak össze kellett szorítania a száját, hogy benne maradjon a sikoly. Hátranézett, s látta, hogy Duke az. A fiatalember megváltozott: szeme csillogott, homlokán apró verejtékcseppek ültek. Personnak az volt a benyomása, hogy úgy fest, mint aki épp megnyerte a Kiadók Klíringintézete sorsjátékkal egybekötött lóversenyfogadását. 
   
  - Ezt még egyszer ne csinálja! - mondta Pearson, és Duke, aki épp visszakapaszkodott a bárszékére, megdermedt. 
   
  - Egész oda voltam, a hideg is kilelt, erre maga... 
   
  Duke meglepődött, aztán egy pillantást vetett a tévére. Arcán látszott, hogy érti már. - Ó - mondta. - Jézusom, végtelenül sajnálom, Brandon. De tényleg. Mindig kimegy a fejemből, hogy maga film közben ült be ebbe a moziba. 
   
  - És az elnök? - kérdezte Pearson. Iparkodott uralkodni a hangján, s ez többé-kevésbé sikerült is. - Azt talán még el tudom viselni, hogy ez a seggfej... de mi van az elnökkel? Ő is...? 
   
  - Nem - felelte Duke. Habozott, majd hozzátette: - Legalábbis még nem. 
   
  Pearson közelebb hajolt hozzá, és érezte, hogy az a különös zsibbadtság visszalopakodik az ajkába. - Mit ért azon, hogy még nem? Mi történik itt, Duke? Mik ezek? Honnan jönnek? Mit csinálnak, és mik a szándékaik? 
   
  - El fogom mondani magának, amit tudok - mondta Duke -, de előbb hadd kérdezzem meg, el tudna-e jönni velem ma este egy kis összejövetelre. Úgy hat tájban. Hajlandó rá? 
   
  - Erről lesz szó? 
   
  - Persze hogy erről. 
   
  Pearson töprengett egy kicsit. - Rendben van. De fel kell hívnom Lisabethet. 
   
  Ez láthatólag nyugtalanította Duke-ot. - De nehogy bármit is mondjon neki a... 
   
  - Dehogy mondok. Arra fogok hivatkozni, hogy La Belle Dame Sans Merci, vagyis a Kőszívű szép Hölgy óhajára kénytelen vagyok átnézni a drágalátos stellázs-kimutatásokat, mielőtt megmutatja a japánoknak. Lisabeth biztosan beveszi ezt; tudja, mennyire be van tojva Holding, és mennyit nyüzsög a Csendes-óceánon túli barátaink miatt, akik hamarosan megérkeznek. Jó ez így magának? 
   
  - Igen. 
   
  - Nekem is jó, de azért egy kicsit rühellem. 
   
  - Semmi rühellni való nincs abban, hogy a lehető legtávolabb akarja tartani egymástól a feleségét és a denevérnépséget. Úgy értem, nem valami masszázsszalonba akarom elvinni magát, bátyám. 
   
  - Gondolom, hogy nem. Akkor fogjon bele. 
   
  - Rendben. Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha először a maga dohányzási szokásairól beszélek. 
   
  A wurlitzer, amely néhány perce elhallgatott, most megint rákezdte: Billy Ray Cyrus örökzöldjének, a "Sajgó, összetört szív"-nek (Achy Breaky Heart) egy fáradtan hangzó változatát játszotta. Pearson értetlenül bámult Duke-ra, s kinyitotta a száját, hogy megkérdezze, vajon mi köze az ő dohányzási szokásainak ahhoz, mennyit kérnek a kávéért San Diegóban. De egy hang se jött ki belőle. Egyetlen hang se. 

  - Abbahagyta... aztán megint elkezdte, bár csak módjával szívott... de elég okos volt ahhoz, hogy tudja: ha nem vigyáz, egy-két hónap múlva ugyanott lesz, ahonnan elindult - mondta Duke. - Így volt. 
   
  - Igen, de nem értem... 
   
  - Meg fogja érteni. - Duke elővette zsebkendőjét, és megtörölte a homlokát. Miután elintézte a telefonját és visszajött, Pearsonnak úgy tűnt, hogy barátját majd szétveti az izgalom. Most még mást is felfedezett: Duke halálosan meg van rémülve. - Csak legyen egy kis türelemmel. 
   
  - Oké. 
   
  - Nos, végül is sikerült kieegyeznie ezzel a szokásával. Sikerült egy hogyishívjákot, egy modus vivendi-t találnia. Arra nem tudja rákényszeríteni magát, hogy felhagyjon a dohányzással, de rájött, hogy ez azért nem a világ vége - nem olyan, mintha narkós volna az ember, aki képtelen meglenni kokain nélkül, vagy iszákos, aki képtelen megállni, hogy minden áldott - vagy inkább átkozott - este le ne szopja magát. A dohányzás is áldatlan szokás, de tényleg van középút a napi két-három pakli és a teljes önmegtartóztatás között. 
   
  Pearson tágra nyílt szemmel nézett rá, és Duke elmosolyodott. 
   
  - Nem vagyok gondolatolvasó, de ez jár a fejében. Úgy értem, mi ketten ismerjük egymást, nem igaz? 
   
  - Ismerjük, igen - mondta Pearson elgondolkozva. - Csak éppen elfelejtettem egy percre, hogy mind a ketten Tízórai Emberek vagyunk. 
   
  - Hogy mik vagyunk...? 
   
  Pearson beszélt hát egy kicsit a Tízórai Emberekről és a törzsi reakcióikról (bosszús pillantások a TILOS A DOHÁNYZÁS táblák láttán, bosszús, de beletörődő vállrándítás, ha egy erre illetékes személy felszólítja őket, mondván: SZÍVESKEDJÉK ELOLTANI A CIGARETTÁJÁT, URAM), a törzsi szentségeikről (rágógumi, kemény cukorka, fogpiszkáló és persze kis nyomógombos Binaca szóróflakon) és a törzsi litániáikról (a leggyakoribb: jövőre abbahagyom). 
   
  Duke szinte megbabonázva hallgatta, s amikor Pearson befejezte, kitört: - Uramisten, Brandon! Maga megtalálta Izrael Elveszett Törzsét! Az őrült kakadukat, akik Joe Camel nyomába szegődtek! 
   
  Pearson nagyot nevetett, aminek újabb megrökönyödött és megbotránkozott pillantás lett az eredménye a NewDo-ban időző csupasz képű pacák részéről. 
   
  - Egyébként ez mind összeillik - mondta Duke. - Hadd kérdezzek magától valamit: cigarettázik, ha a kislánya is ott van? 
   
  - Az ég szerelmére, dehogy! - kiáltotta Pearson. 
   
  - És ha a felesége? 
   
  - Nem, már akkor se. 
   
  - Mikor bagózott utoljára vendéglőben? 
   
  Pearson magába mélyedt, és különös dolgot fedett fel: nem is emlékezett már rá. Mostanság mindig azt kérte, hogy a nemdohányzó részben ültessék le, akkor is, ha egyedül volt, az esedékes cigaretta elszívását azutánra halasztotta, hogy végzett, fizetett és távozott. És az az idő, amikor még a fogások közt is rágyújtott, természetesen rég elmúlt. 
   
  - Tízórai Emberek - mondta Duke elragadtatottan. - Barátom, ez tetszik nekem - tetszik nekem, hogy nevünk van. Így tényleg olyanok vagyunk, mint egy törzs. Az a... 
   
  Hirtelen elhallgatott, és kinézett az egyik ablakon. Egy városi rendőr ment arra, egy csinos fiatal nővel beszélgetve. A nő tekintetében, ahogy felnézett rá, édesen keveredett a csodálat és a vágy, egyáltalán nem látta a méricskélő fekete szemet és a villogó háromszögletű fogakat. 
   
  - Jézusom, nézze csak - mondta Pearson halkan. 
   
  - Hát igen - mondta Duke. - Az ilyesmi egyre gyakoribb. Napról napra gyakoribb. - Egy kis ideig némán ült, félig üres söröspoharába bámulva. Aztán mintha félig-meddig fizikailag rázta volna fel magát révedezéséből. - Akármik vagyunk is - mondta Pearsonnak - ezen az egész istenverte világon csak mi látjuk őket. 
   
  - Hogyhogy, csak a dohányosok? - kérdezte Pearson hitetlenkedve. Persze sejtenie kellett volna, mire akarja Duke rávezetni, de azért... 
   
  - Nem - mondta Duke türelmesen. - A dohányosok nem látják őket. - Tekintete Pearson arcát fürkészte. - Csak a magunkfajta emberek látják őket, Brandon - a se hal, se hús emberek. 
   
  Csak a magunkfajta Tízórai Emberek. 

  Mire tizenöt perc múlva elhagyták a Gallaghert (Pearson előbb felhívta a feleségét, elmondta neki az előre kifundált mesét a kényszerű túlórázásról, és megígérte, hogy tízre otthon lesz), az eső szemerkéléssé szelídült, és Duke azt ajánlotta, menjenek gyalog. Nem egész Cambridge-ig, ahol az összejövetel lesz, csak addig, hogy elmondhassa, amit Pearsonnak még tudnia kell. Az utcák jóformán kihaltak voltak, így nyugodtan befejezhették a beszélgetést, nem kellett minduntalan hátranézniük. 
   
  - Fura hasonlat, de valahogy olyan ez, mint az első orgazmus - mondta Duke, amint az áttetsző talajmenti ködben a Charles folyó felé tartottak. - Ha egyszer működésbe jön ez a mechanizmus, beépül az ember életébe, számolni lehet és kell vele. Ugyanígy vagyunk ezzel is. Egy szép napon a vegyi folyamatok épp megfelelően alakulnak a fejünkben, és meglátunk egyet. Kíváncsi lennék, tudja, hányan estek össze holtan az ijedtségtől abban a pillanatban. A nyakam teszem rá, hogy sokan. 
   
  Pearson egy közlekedési lámpa maszatos vérfoltnak ható tükröződését nézte a Boylston Street fénylő fekete aszfaltján, s eszébe jutott, mennyire sokkolta, megrázta őt is az első találkozás. - Olyan szörnyűek. Olyan undorítóak. Ahogy a hús mozog vagy mozogni látszik, körben a fejükön... ez egyszerűen leírhatatlan, nincs rá szó, nem igaz? 
   
  Duke bólintott. - Rusnya egy bagázs, az tény. Én épp hazafelé mentem Miltonba a Red Line-nal, amikor megláttam az elsőt. A belvárosi peronon állt a Park Street állomáson. Közvetlenül mellette mentünk el. Szerencsére fent voltam a vonaton, és az elvitt, mert én bizony felsikoltottam. 
   
  - És mi történt aztán? 
   
  Duke mosolya - legalábbis átmenetileg - zavart vigyorrá torzult. - Az emberek rám néztek, aztán gyorsan másfelé. Tudja, hogy van ez a városokban; minden sarkon áll egy dilinyós, és arról prédikál, mennyire szereti Jézus a Tupperware-t. 
   
  Pearson biccentett. Tudta, hogy van ez a városokban, nem vitás. Azaz mindmáig tudta, tette hozzá gondolatban. 
   
  - Egy magas, vörös hajú hapsi, billió szeplővel az arcán, leült mellém az ülésre, és elkapta a könyökömet, pontosan úgy, ahogy ma reggel én kaptam el a magáét. Robbie Delraynek hívják. Festő és mázoló. Ma este majd találkozik vele a Kate-ben. 
   
  - Mi az a Kate? 
   
  - Egy szakosodott könyvüzlet Cambridge-ben. Detektív- és rémhistóriákra szakosodott. Hetenként egyszer vagy kétszer ott találkozunk. Rendes hely. Az emberek is többnyire rendesek. Majd meglátja. Naszóval, Robbie elkapta a könyökömet, és ezt mondta: "Maga nem bolond, én is láttam. Batman volt, az tény és való." Ennyi volt az egész, és bár Robbie lehetett volna valami narkós is, aki benzpropaminnal "szívott be", és képzelődött, igencsak megkönnyebbültem... mert én láttam. 
   
  - Igen - mondta Pearson, és felidézte magában a reggel történteket. A Storrow Drive-nál megálltak, vártak, amíg elhaladt egy tartálykocsi, majd átsiettek a tócsákkal teli úttesten. Pearsont szíven ütötte egy jócskán kifakult mondat, amit festékszóróval írtak a folyóval szemben álló egyik pad támlájára a parkban: AZ ŰRBELIEK MÁR LESZÁLLTAK, 2-T MEGETTÜNK A HALVENDÉGLŐBEN. 
   
  - Szerencsém volt, hogy maga ott állt mellettem ma reggel - mondta Pearson. - Megúsztam. 
   
  Duke bólintott. - Bizony, szerencséje volt, barátom. Ha a denevérek ki akarnak baltázni valakivel, akkor kibaltáznak vele - a zsaruk rendszerint kosárral szedik össze a darabjait a kisded játszadozásaik után. Hallja, amit mondok? 
   
  Pearson bólintott. 
   
  - És senki se tudja, hogy az áldozatoknak volt egy közös vonásuk: napi öt-tíz darabra szorították le a cigarettaadagjukat. Az az érzésem, hogy ez a fajta hasonlóság még az FBI-nak is homályos egy kicsit. 
   
  - De miért ölnek meg bennünket? - kérdezte Pearson. - Úgy értem, ha egy hapsi ide-oda rohangál, és azt híreszteli, hogy a főnöke marslakó, még nem vezénylik ki a nemzeti gárdát; fogják a hapsit, és a bolondokházába csukják. 
   
  - Ugyan már, barátom, gondolkozzon reálisan - mondta Duke. - Maga látta ezeket a csinos kis figurákat. 
   
  - Talán... élvezik? 
   
  - Igen, élvezik. De ne fogjuk a kocsit a ló elé. Ezek farkasok, Brandon, láthatatlan farkasok, amelyek átvágják és -rágják magukat egy birkanyájon: ide-oda, ide-oda. Mármost mondja meg nekem: mit akarnak a farkasok a birkákkal, azonfelül hogy kitombolják magukat, amikor megölnek egyet-egyet? 
   
  - Csak... csak nem azt akarja mondani - Pearson hangja suttogássá halkult -, csak nem azt akarja mondani, hogy megesznek bennünket? 
   
  - Valamelyik részünket eszik meg - mondta Duke. 
   
  - Robbie Delraynek ez volt a feltevése, amikor találkoztam vele, és a legtöbben közülünk ma is így gondolják. 
   
  - Kikről beszél, Duke? 
   
  - Azokról, akikkel majd összehozom. Nem mindenki lesz ott, de most a legtöbben el fognak jönni. Történt ugyanis valami. Valami nagy dolog. 
   
  - Micsoda? 
   
  Duke azonban csak megrázta a fejét, és ezt kérdezte: - Fogjunk egy taxit? Kezd már penészesedni? 
   
  Pearson kezdett már penészesedni, de taxihoz még nem volt kedve. A gyaloglás jót tett neki... és nemcsak a gyaloglás. Úgy érezte, erről nem beszélhet Duke-nak - legalábbis egyelőre -, de határozottan van ennek az ügynek egy pozitív oldala is... egy romantikus oldala. Mintha egy fiúk számára írt különös, de izgalmas kalandos históriába csöppent volna bele; szinte még az N. C. Wyeth-illusztrációkat is el tudta képzelni. Nézte, hogyan forognak a fehér fénykoszorúk lassan-lassan az utcai lámpák körül, amelyek sorfalat álltak nekik a Storrow Drive-on, és elmosolyodott egy kicsit. Valami nagy dolog történt, gondolta. X-9, az egyik ügynökünk jó hírt hozott föld alatti bázisunkról... sikerült megállapítanunk, hol tartják a denevérmérget, amit régóta keresünk. 
   
  - Izgalmas? Nem sokáig lesz az - jegyezte meg Duke szárazon. 
   
  Pearson meglepetten nézett rá. 
   
  - Mire a második barátját halásszák ki Boston Harbor vizéből, és hiányzik a fél feje, rá fog jönni, hogy hiába vár Tom Swiftre: nem jön el, nem segít magának lemeszelni azt a nyavalyás palánkot. 
   
  - Tom Sawyer - dünnyögte Pearson, s kitörölte szeméből az esővizet. Érezte, hogy elpirul. 
   
  - Az agyunk előállít valamit, azt eszik, gondolja Robbie. Talán egy enzim vagy valami speciális elektromos hullám, mondja. Lehet, hogy ugyanaz a dolog, aminek a révén látjuk őket - ha nem is valamennyien -, és hogy nekik mi olyanok vagyunk, mint a paradicsom a gazda kertjében, a magukénak tekintenek, és akkor szednek le, amikor érettnek látnak. 
   
  Ami engem illet, én a baptista hitben nevelkedtem, és hajlandó vagyok szembeszállni velük. Én nem fogadom el ezt a John gazda-féle marhaságot. Szerintem ezek a lelkünket szívják ki. 
   
  - Tényleg? Most ugrat vagy tényleg ez a véleménye? 
   
  Duke elnevette magát, vállat vont, és harcias képet vágott, s mindezt egyszerre. - A fenébe is, magam se tudom, barátom. Ezek a dolgok akkor jelentek meg az életemben, amikor arra a megállapításra jutottam, hogy a mennyország csak mese, és a pokol nem más, mint a többi ember. Most megint cefetül meg vagyok kavarodva. De az igazat megvallva, ez nem sokat számít. A legfontosabb dolog, az egyetlen dolog, amit tisztázni kell és mindig tisztán kell látni, hogy bőven van rá okuk, hogy megöljenek bennünket. Először is mert félnek attól, amit teszünk, attól, hogy összejövünk, szervezkedünk, próbálunk ártani nekik... 
   
  Megállt, átgondolta, amit mondott, megrázta a fejét. Most olyan benyomást keltett, mint aki önmagával folytat eszmecserét, ismét igyekezve választ találni egy kérdésre, amely már túl sok álmatlan éjszakát szerzett neki. 
   
  - Félnek? Nem tudom, hogy ez-e a helyes és pontos meghatározás. De nemigen szeretnek kockáztatni, az nem kétséges. És van valami más is, ami szintén nem kétséges: nagyon bántja a csőrüket, hogy némelyikünk látja őket. Piszkosul bántja. Egyszer elcsíptünk egyet, és az olyan volt, mintha a hurrikánt egy uborkásüvegbe akartuk volna zárni. Az... 
   
  - Elcsíptek egyet! 
   
  - El ám - mondta Duke, és elvigyorodott, de az arca kemény és komoly maradt. - Az A I-95 egyik pihenőhelyén kapcsoltuk le, fent Newburyportnál. Vagy féltucatnyian voltunk, Robbie barátom kommandója alatt. Bevittük egy tanyára, és amikor annak a hajórakományra való nyugtatónak, amit belepumpáltunk, megszűnt a hatása - ami túlontúl gyorsan következett be -, megpróbáltuk kivallatni, hogy jobb válaszokat kapjunk néhány olyan kérdésre, amit maga is feltett már nekem. A kezét megbilincseltük, a lábát sínbe raktuk; annyi nejlonkötelet tekertünk rá, hogy úgy nézett ki, mint egy múmia. Tudja, mire emlékszem a legjobban? 
   
  Pearson megrázta a fejét. Az az érzése, hogy egy kalandos ifjúsági regény lapjai között él, egy csapásra semmivé lett. 
   
  - Arra, hogy hogyan tért magához - mondta Duke. - Minden átmenet nélkül. Az egyik másodpercben még teljesen ki volt purcanva, és a következőben már teljesen éber volt, meregette ránk azt a szörnyű szemét. Azt a denevérszemét. Mert a denevéreknek igenis van szemük - ezt mindenki tudja. Az a hiedelem, hogy vakok, alighanem egy jó sajtóügynök fáradozásainak az eredménye. 
   
  Nem volt hajlandó beszélni. Egy szót se tudtunk kihúzni belőle. Azt hiszem, tisztában volt vele, hogy élve nem kerül ki abból a pajtából, de nem mutatott félelmet. Csak gyűlöletet. Jézusom, micsoda gyűlölet sütött abból a szemből! 
   
  - Aztán mi történt? 
   
  - A bilincsláncot úgy tépte szét, mintha selyempapírból lett volna. A sínnel a lábán nemigen boldogult, már csak azért sem, mert abban a speciális Long John bakancsban folytatódott, amit jól oda lehet szegezni a padlóhoz, de a nejlon csónakkötelet... azt egyszerűen szétharapdálta ott, ahol keresztezte a vállát. Azokkal a fogakkal, látta őket, ez olyan volt, mintha egy patkány spárgát rágna szét. Mi meg csak álltunk, mint a faszentek. Még Robbie is. Nem akartunk hinni a szemünknek... vagy talán hipnotizált bennünket. Tudja, sokat gondolkoztam rajta, hogy ez egyátalán lehetséges-e. De hála istennek, Lester Olson megmentette a helyzetet. Egy zárt teherkocsit, egy Ford Econoline-t használtunk az akcióhoz, és Lestert kezdte törni a frász, hogy esetleg meglátják a sorompótól. Kiment körülnézni, és amikor visszajött, látta, hogy az a micsoda már majdnem kiszabadította magát, csak a lába van még vasban, és erre három golyót eresztett a fejébe. Puff-puff-puff, és kész. 
   
  Duke ámuldozva ingatta a fejét. 
   
  - Megölte - mondta Pearson. - Puff-puff-puff, és kész. 
   
  A hangja mintha megint kiköltözött volna a fejéből, mint reggel a bank előtti téren, s támadt egy szörnyű, de nagyon is elfogadhatónak látszó gondolata: batmanek nincsenek, nem léteznek. Csoporthallucináció az egész, nem sokban különbözik az agavébort vedelők látomásaitól, amelyekhez némi drogok is hozzásegítik a körben rángatódzókat. Ezt pedig, amely csakis a Tízórai Embereknél jelentkezik, a dohány nem megfelelő adagolása idézi elő. Azok, akikkel Duke most össze akarja ismertetni, ennek az őrült ideának a befolyása alatt már legalább egy ártatlan embert megöltek, és többet is megölhetnek. Sőt biztos, hogy többet is megölnek, ha lesz rá idejük. És ha nem szabadul meg hamarosan ettől a félnótás bankfiútól, a végén még ő is bűnrészes lehet. Már látott két batmant... nem, hármat, a zsarut is számítva, és négyet, az alelnököt is számítva. És épp ez tette be az ajtót, a gondolat, hogy az Egyesült Államok alelnöke... 
   
  Duke arckifejezéséből Pearson megértette, hogy barátja harmadszor is - rekordidő alatt! - olvasott a gondolataiban. - Maga kezd azon tűnődni, hogy talán valamennyien dilisek vagyunk, magát is beleértve - mondta Duke. - Így van? 
   
  - Persze hogy így - vágta rá Pearson egy kissé élesebben, mint szándékában állt. 
   
  - Eltűnnek - mondta Duke egyszerűen. - Én láttam, hogy az ott a pajtában eltűnt. 
   
  - Micsoda? 
   
  - Átlátszó lett, füstté vált, eltűnt. Tudom, hogy ez őrültségnek hangzik, de mondhatok én akármit, képtelen vagyok megértetni magával, milyen őrült érzés volt az is: ott lenni és végignézni a dolgot. 
   
  Az ember először azt hiszi, nem is valóságos, amit lát, bár a szeme előtt játszódik le; biztos csak álmodik, gondolja, vagy talán valahogy bekerült egy filmbe, ami tele van olyan különleges hatásokkal, mint azok a régi Csillagháború-filmek. Aztán megcsapja az orrát valami: por és vizelet és a forró chili szagának a keveréke. Viszketni kezd tőle a szeme, és a hányinger kerülgeti. Lester hányt is, Janet meg egy óra hosszat tüsszögött utána. Azt mondta, ezt általában csak a parlagfű váltja ki nála. Én mindenesetre odamentem a székhez, amin a pofa ült. A kötelek még ott voltak, a bilincsekkel és a ruháival együtt. A pofa inge még be volt gombolva. A nyakkendője is meg volt kötve. Kinyújtottam a kezem, és lehúztam a nadrágja cipzárját - óvatosan, mintha attól félnék, hogy a fütyköse kirepül és elcsapja az orromat -, de nem találtam mást, mint az alsónadrágját. Egy közönséges fehér Jockey alsónadrágot. Ennyi volt az egész, de ez elég volt, mert ez is üres volt. Mondok magának valamit, kedves bátyám: addig nem látott igazán különös dolgot életében, amíg nem látta egy hapsi ruhadarabjait szép rétegesen összerakva - a hapsi nélkül. 
   
  - Füstté vált és eltűnt - mondta Pearson. - Uramisten. 
   
  - Igen. A végén olyan volt, mint az ott. - Az egyik utcai lámpa körül forgó-fénylő párakoszorúra mutatott. 
   
  - És mi történik a... - Pearson megakadt, nem tudta, hogyan fejezze ki azt, amit kérdezni akar. - Eltűntnek nyilvánítják őket? Esetleg... - Ekkor eszébe ötlött, mi az, amit valóban tudni szeretne. - Duke, hol az igazi Douglas Keefer? És az igazi Suzanne Holding? 
   
  Duke megrázta a fejét. - Nem tudom. Csak annyit mondhatok, hogy bizonyos értelemben az igazi Keefert látta reggel, Brandon és Suzanne Holding is az igazi volt. Szerintünk a fej, amit látunk, talán valójában nincs is ott, agyunk csak a képek nyelvére fordítja, hogy valójában milyenek a denevérek - milyen a szívük és a lelkük. 
   
  - Afféle lelki telepátia? 
   
  Duke vigyorgott. - Maga jól bánik a szavakkal, testvér - igen nevezhetjük annak. Majd beszéljen Lesterrel. Ha a denevérnépségről van szó, fenemód költői tud lenni. 
   
  A név ismerősen csengett, és néhány pillanatnyi gondolkodás után Pearson azt is tudni vélte, miért. 
   
  - Mondja, nem egy idősebb szivar ez a Lester, nagy, ősz lobonccal? Olyan, mint egy öregedő iparmágnás vagy bankvezér valami tévéregényben? 
   
  Duke-ból kitört a nevetés. - De igen, ez Les. 
   
  Egy ideig csendben mentek tovább. Jobb felől titokzatosan csobogott a folyó, s a túlparton már feltűntek Cambridge fényei. Pearson azon merengett, hogy sose látta még ilyen szépnek Bostont. 
   
  - Lehet, hogy egy batman kezdetben csak egy csíra, bacilus, amit az ember belélegez - kezdte újra Pearson a tapogatódzást. 
   
  - Hogyne, a baciluselméletnek is vannak hívei, de én nem tartozom közéjük. Mert nézze csak: portás vagy pincérnő denevérrel maga sose találkozik. Ezek a hatalmat szeretik, és egyre jobban beveszik magukat a hatalom berkeibe. Hallott már maga olyan bacilusról, Brandon, amelyik csak gazdag emberekbe esik bele? 
   
  - Nem. 
   
  - Én sem. 
   
  - Azok, akikkel találkozni fogunk... talán egy... - Pearson kissé mulatságosnak találta, hogy nehezére esik a következő kérdésével előállni. Mert ha nem is tért vissza az ifjúsági regények birodalmába, azért nem is járt messze tőle. - Talán valamiféle ellenállás harcosai? 
   
  Duke fontolóra vette a kérdést, majd bólintott és vállat vont - érdekes látvány volt: mintha a teste egyszerre mondott volna igent és nemet. - Még nem azok - felelte -, de a mai este után lehet, hogy azok lesznek. 
   
  Mielőtt Pearson megkérdezhette volna, hogy érti ezt, Duke megint felfedezett egy szabad taxit - ez a Storrow Drive másik oldalán haladva vadászott utasra -, és lelépett az úttestre, hogy odaintse. A taxi szabályellenesen megfordult, és a járdához kanyarodott, hogy felvegye őket. 

  A taxiban a bostoni sportéletről beszéltek - az őrjítő Red Soxról, a lehangoló Patriotsról, a hanyatló Celticsről -, békében hagyták a denevéreket, de amikor a folyó cambridge-i partján kiszálltak egy magányosan álló favázas ház előtt (KATE KÖNYVESBOLTJA - DETEKTÍVREGÉNYEK ÉS RÉMHISTÓRIÁK állt a cégtáblán, amelyen még egy felpúpozott hátú, dühösen fújó fekete macska is látható volt), Pearson megfogta Duke Rhinemann karját, és ezt mondta - Lenne még néhány kérdésem. 
   
  Duke az órájára nézett. - Nincs rá idő, Brandon... kicsit sokat gyalogoltunk. 
   
  - Akkor csak kettő. 
   
  - Jézusom, maga pont olyan, mint az a pacák a tévében, a koszos, ócska ballonjával. Egyébként nem hiszem, hogy válaszolni tudok; sokkal kevesebbet tudok erről a francos ügyről, mint maga képzeli. 
   
  - Mikor kezdődött? 
   
  - Látja? Ez az, amire céloztam. Nem tudom, és az a valami, amit elkaptunk, biztos nem mondta volna meg; a kis aranybogár még azt se volt hajlandó elárulni, hogy kicsoda, micsoda és mi a gyári száma. Robbie Delray, az a fickó, akiről már beszéltem magának, azt mondja, hogy ő az elsőt több mint öt évvel ezelőtt látta, egy Lhasa Apsót sétáltatott a Boston Commonon. Azt mondja, azóta évről évre több van belőlük. Hozzánk képest még mindig nincsenek sokan, de a számuk egyre nő... exponenciálisan?... ez az a szó, amit használni akarok? 
   
  - Remélem, nem - mondta Pearson. - Ijesztő szó. 
   
  - Mi a másik kérdése, Brandon? Gyerünk, kevés az idő! 
   
  - Mi a helyzet más városokban? Ott több a denevér? És látják mások is őket? Erről mit hall? 
   
  - Nem tudjuk. Lehet, hogy mindenütt vannak a világon, de abban szinte biztosak vagyunk, hogy az USA az egyetlen ország a világon, ahol nemcsak egy maroknyi ember látja őket. 
   
  - Miért? 
   
  - Mert ez az egyetlen ország, amely ennyire berágott a dohányzással kapcsolatban... valószínűleg azért, mert az egyetlen, ahol az emberek azt hiszik - és ez a hit tényleg mélyen gyökerezik bennük -, hogyha megfelelően táplálkoznak, ha a megfelelő vitaminkombinációkat szedik, ha megfelelő számú dologról megfelelő módon gondolkodnak, és a megfelelő vécépapírral törlik a seggüket, akkor örökké fognak élni, és szexuálisan aktívak fognak maradni. Ha a dohányzásról van szó, kialakulnak a csatasorok, és az eredmény ez a fura felemás lény. Egy kentaur. A magunkfajta. 
   
  - A Tízórai Ember - mondta Pearson mosolyogva. 
   
  - Az... a Tízórai Ember. - Duke átnézett Pearson válla felett... - Moira! Szia! 
   
  Pearson nem nagyon lepődött meg, hogy Giorgio-illatot érez. Hátranézett, és a kis Miss Piros Szoknyát látta. 
   
  - Moira Richardson. Brandon Pearson. 
   
  - Helló - mondta Pearson, és megrázta a feléje nyújtott kezet. - Hiteltanácsadás, ugye? 
   
  - Ez olyan, mintha a szemetest köztisztasági technikusnak neveznék - mondta a lány vidám, széles mosollyal. Ebbe a mosolyba, gondolta Pearson, bármelyik férfi beleszerethet, ha nem vigyáz. - Valójában hitelellenőrzéssel foglalkozom. Például, ha maga egy új Porschét akar venni, utánanézek a nyilvántartásokban, hogy maga tényleg Porsche típus-e... pénzügyi értelemben, persze. 
   
  - Persze - mondta Pearson, viszonozva a lány mosolyát. 
   
  - Cam! - kiáltotta Moira. - Gyere csak! 
   
  Az ajtónálló csatlakozott hozzájuk, az a srác, aki mindig megfordította a fején a sapkát, ha a vécét kellett felmosnia. Utcai ruhában legalább ötven ponttal látszott magasabbnak az intelligenciahányadosa, és megdöbbentően hasonlított Armand Assantéhoz. Pearson egy kis szúrást érzett a szívében, de nem lepődött meg túlságosan, amikor a srác átölelte Moira Richardson felettébb kívánatos kis derekát, és futó csókot nyomott felettébb kívánatos kis szája sarkára. Majd kezet nyújtott Brandonnak. 
   
  - Cameron Stevens. 
   
  - Brandon Pearson. 
   
  - Örülök, hogy itt látom - mondta Stevens. - Reggel már azt hittem, egyből bemondja az unalmast. 
   
  - Hányan figyeltek maguk közül? - kérdezte Pearson. Megpróbálta újra lepergetni magában, mi történt tízkor a téren, de rájött, hogy nem tudja - a részleteket elnyelte a megrázkódtatás fehér köde. 
   
  - Majdnem valamennyien a bankból, akik látjuk őket - felelte Moira nyugodtan. - De nincs semmi baj, Mr. Pearson... 
   
  - Brandon. Nagyon kérem. 
   
  A lány bólintott. - Nem csináltunk semmit, csak drukkoltunk magának, Brandon. Gyere, Cam! 
   
  Felsiettek a lépcsőn a kis favázas épület tornácára, és bementek. Pearson csak valami halvány derengést látott bent, s az ajtó máris becsukódott. Megint Duke-hoz fordult. 
   
  - Ez mind valóság, nem álom, ugye? - kérdezte. 
   
  Duke részvevően nézett rá. - Sajnos, igen. - Egy kis szünet után hozzátette: - De azért van valami jó is benne. 
   
  - Igen? Éspedig? 
   
  Duke fehér fogsora megvillant a nyirkos sötétségben. - Körülbelül öt év óta először fog részt venni olyan összejövetelen, ahol nem tilos a dohányzás - mondta. - Jöjjön, menjünk be. 

   
  3 

  Az előtér és távolabb a könyvesbolt sötét volt; a fény - emberi hangok zsongásával együtt - lentről, a tőlük balra induló meredek lépcső aljából szűrődött fel. 
   
  - Hát ez volna az a bizonyos hely - mondta Duke. - Hogy a Dead-et idézzem: "Milyen hosszú és különös volt az utunk!" 
   
  - De még mennyire - hagyta rá Pearson. - Kate is Tízórai Ember? 
   
  - A tulaj? Á, dehogy. Csak kétszer találkoztam vele, de ha jól sejtem, egyáltalán nem dohányzik. Amennyire Kate tudja, mi a Bostoni Nehéz Fiúk és Könnyű Lányok Egyesülete vagyunk. 
   
  Pearson felhúzta a szemöldökét. - Micsoda? 
   
  - Néhány tucat krimirajongó, aki nagyjából egyszer egy héten összejön, hogy megvitassa Raymond Chandler, Dashiell Hammett, Ross Macdonald és más hasonszőrűek műveit. Ha semmit sem olvasott ezektől a fickóktól, valószínűleg pótolnia kéne a mulasztást. Biztos, ami biztos. És nem is nagy áldozat; némelyikük egész jókat írt. 
   
  Lementek, elöl Duke - a lépcső olyan keskeny volt, hogy egymás mellett nem fértek volna el, s egy ajtónyíláson át beléptek egy jól megvilágított, alacsony mennyezetű terembe, amely ugyanolyan hosszú lehetett, mint az átalakított favázas ház odafent. Ebben az alagsori helyiségben vagy harminc összecsukható szék állt, előttük kék posztóval letakart festőállvány. Azon túl egymásra rakott kartondobozok látszottak, ezekben érkeztek a könyvek a különböző kiadóktól. Pearson mosolygott magában, amikor a bal oldali falon egy bekeretezett képet pillantott meg, alatta táblával: DASHIELL HAMMETT: ÜDV RETTENTHETETLEN VEZÉRÜNKNEK! 
   
  - Duke? - szólalt meg Pearsontól balra egy nő. - Hála a jó istennek! Már azt hittem, történt valami magával. 
   
  Pearson őt is megismerte: a komoly arcú, vastag szemüvegű, hosszú, sima fekete hajú fiatal nő volt. Most korántsem látszott olyan komolynak a kifakult, szűk farmernadrágjában és Georgetown University trikójában, amely alatt szemlátomást nem hordott melltartót. És Pearson-nak az volt az érzése, hogy ha Duke felesége csak egyszer is látná, hogyan néz a férjére ez a fiatal nő, valószínűleg a fülénél fogva rángatná ki Duke-ot Kate alagsorából, akárhogy szaporodnak is a batmanek világszerte. 
   
  - Semmi bajom, szivi - mondta Duke. - Csak megint hoztam valakit, aki hajlandó belépni a Felmagasztalt Denevér Egyházába. Janet Brightwood. Brandon Pearson. 
   
  Brandon kezet fogott Janettel, és ezt gondolta: Te vagy a tüsszögős. 
   
  - Nagyon örülök, hogy megismerhettem, Brandon - mondta Janet, és máris Duke-ra ragyogtatta ismét a mosolyát, akit mintha zavart volna egy kicsit a tekintetének a hőfoka. - Elmehetünk kávézni utána? - kérdezte. 
   
  - Hát... majd meglátjuk, szivi. Oké? 
   
  - Oké - mondta Janet, s a mosolya elárulta, hogy akár három évig is hajlandó várni, hogy kávézni mehessen Duke-kal, ha Duke-nak ez az óhaja. 
   
  Mit keresek én itt?, villant át hirtelen Brandon agyán. - Hiszen ez tiszta őrültség... ez pontosan olyan, mint valami légógyakorlat egy diliházban. 
   
  A Felmagasztalt Denevér Egyházának tagjai közben az egyik könyvesdobozhoz járultak, amelyen egy halom hamutartó állt, magukhoz vettek egyet-egyet, és helyet foglalva látható élvezettel gyújtottak rá. Pearson úgy vélte, ha mindenki leül, nem sok vagy talán egyetlen szabad szék se marad. 
   
  - Most már mindenki látta magát - mondta Duke, s az utolsó sorban ült le vele, távol a kávéfőzőtől, amelyet Janet Brightwood kezelt. Pearson nem tudta eldönteni, véletlen volt-e ez avagy sem. - Helyes... vigyázzon azzal az ablakrúddal, Brandon. 
   
  A rúd, a végén kampóval, mellyel a magasan lévő pinceablakokat nyitották-csukták, az egyik fehérre meszelt téglafalhoz volt támasztva. Brandon véletlenül megrúgta, mikor leült. Duke elkapta, mielőtt eldőlt volna, esetleg meg is sebesítve valakit, viszonylag biztosabb helyre állította, aztán előrement, és szintén hozott egy hamutartót. 
   
  - Maga tényleg gondolatolvasó - mondta Pearson hálásan, és rágyújtott. Hihetetlenül különös (de tagadhatatlanul csodálatos) érzés volt, hogy egy ilyen népes csoport tagjaként megteheti ezt. 
   
  Duke is rágyújtott, aztán a festőállvány mellett álló csontos, szeplős képű férfira mutatott. A szeplős Lester Olsonnal beszélgetett - elmélyülten tárgyaltak valamit -, aki annak idején egy newburyporti pajtában agyonlőtte a batmant: puff-puff-puff. 
   
  - Az a vörös hajú Robbie Delray - közölte Duke majdnem tiszteletteljesen. - Nem hiszem, hogy őt választaná ki a Fajtája Megmentője szerepére, ha egy minisorozatot indítana, Brandon, igaz? Pedig kiderülhet, hogy pontosan az. 
   
  Delray biccentett Olsonnak, hátba vágta, és mondott valamit, amin az ősz hajú férfi jót nevetett. Aztán Olson visszament a helyére - az első sor közepére -, Delray pedig a letakart festőállványhoz lépett. 
   
  Ekkorra már minden széket elfoglaltak, sőt néhányan álltak is hátul, a kávéfőző közelében. A társalgás élénk és izgatott volt, a szavak és félmondatok úgy zúgtak el, csattantak össze Pearson feje körül, mint biliárdgolyók egy erős lökés után. A mennyezet alatt máris kékesszürke füstréteg lebegett. 
   
  Jézusom, ezek meg vannak huzatva, gondolta. Fogadni mernék, hogy ilyenek voltak az óvóhelyek Londonban az 1940-es bombázások alatt. 
   
  Odafordult Duke-hoz. - Kivel beszélt telefonon? Ki mondta magának, hogy valami nagyon fontos dologról lesz szó ma este? 
   
  - Janet - felelte Duke, anélkül hogy ránézett volna. Kifejező barna szeme Robbie Delrayre tapadt, aki azon a bizonyos Red Line vonaton megmentette az elméje épségét. Pearson csodálatot, sőt rajongást látott ebben a szemben. 
   
  - Duke? Ez tényleg nagy összejövetel, ugye? 
   
  - A mi fogalmaink szerint igen. A legnagyobb, amit eddig láttam. 
   
  - És ez nem idegesíti magát? Hogy ilyen sok magunkfajta van egy helyen? 
   
  - Nem - felelte Duke egyszerűen. - Robbie megérzi - az orrával - a denevéreket. Ő... de pszt, kezdődik. 
   
  Robbie Delray mosolyogva felemelte mindkét kezét, s a terefere szinte mindjárt megszűnt. Pearson sok arcon láthatta ugyanazt a rajongást, mint a Duke-én. És sehol sem látott tiszteletnél kevesebbet. 
   
  - Köszönöm, hogy eljöttetek - mondta Delray nyugodt hangon. - Azt hiszem, végre-valahára elértük azt, amire többen közülünk négy-öt éve várnak. 
   
  Kitört a taps. Delray egy ideig szabadjára engedte a tetszésnyilvánítást, körüljártatta a szemét, arca ragyogott. Majd ismét felemelte a kezét, hogy csendet teremtsen. És Pearson rájött valamire, ami zavarba hozta, amikor a taps (amelyben nem vett részt) lassan elhalt: sehogy sem tetszett neki Duke barátja és mentora. Persze arra is gondolt, hogy ebben lehet némi féltékenység - most, hogy Delray tenni kezdte a dolgát ott elöl, Duke Rhinemann teljesen megfeledkezett Pearsonról -, de úgy érezte, ez csak az egyik ok. Volt ugyanis valami önhittség, önelégültség ebben a kézfelemelésben, csendre intésben - valami, amiben a minden hájjal megkent politikus csaknem öntudatlan megvetése fejeződött ki a hallgatóság iránt. 
   
  Ugyan, hagyd ezt, intette le magát Pearson. Tudni semmi ilyesmit se tudhatsz. 
   
  Ez igaz volt, nagyon is igaz, és Pearson igyekezett efféle érzéseit kivetni magából, hogy megadja Delraynek az esélyt, amely megilleti, ha másért nem, hát Duke miatt. 
   
  - Mielőtt elkezdjük - folytatta Delray -, szeretném bemutatni nektek a csoport legújabb tagját, Brandon Pearsont, a legdélibb, legsötétebb Medfordból. Álljon fel egy-két másodpercre, Brandon, hadd lássák az új barátai. 
   
  Pearson döbbenten nézett Duke-ra. Az elvigyorodott, megrántotta a vállát, és egy kicsit meglökte a Pearsonét. 
   
  - Álljon fel nyugodtan, nem fogják megharapni. 
   
  Pearson nem volt olyan biztos ebben. De azért felkelt, fülig vörösödve, nagyon is érezve magán a nyakukat nyújtogató "új barátok" vizslató tekintetét. Különösen Lester Olson mosolya tűnt fel neki - akárcsak a haja, ez is valamiképp túl ragyogó volt ahhoz, hogy ne legyen gyanús. 
   
  Sorstársai, a Tízórai Emberek megint tapsolni kezdtek, csakhogy ezúttal őt tapsolták meg: Brandon Pearsont, a középszintű bankszakembert és megrögzött dohányost. És azon kapta magát, hogy ismét csak az jár az eszében, nem valami légógyakorlatra tévedt-e be, amit csakis lökötteknek tartanak - esetleg szintén lököttek. Amikor visszahuppant a székére, tűzpiros volt az arca. 
   
  - Köszönöm, de ezt nagyon tudtam volna nélkülözni - morogta Duke-nak. 
   
  - Nyugi - mondta Duke, változatlanul vigyorogva. - Ezen mindenki átesik. És azért vallja be, hogy élvezte, vagy nem? Úgy értem, a fenébe is, hogy ez annyira jellemző a kilencvenes évekre! 
   
  - A kilencvenes évekre jellemző, az tény, de nem élveztem - mondta Pearson. A szíve dübörgött, és az arca még mindig égett. Sőt mintha jobban égett volna. Mi ez?, töprengett. Hőhullám? Férfiklimax? Micsoda? 
   
  Robbie Delray lehajolt, néhány szót váltott az Olson mellett ülő szemüveges barna nővel, az órájára nézett, majd ismét a letakart festőállványhoz lépett, és szembefordult a "gyülekezet"-tel. Szeplős, nyílt arcával olyan volt, mint egy kóristafiú, aki vasárnap a templomban énekel, de a hét többi napján mindenféle ártatlan csínyt követ el: békákat dug hátul a lányok blúzába, szétszedi csecsemő kisöccse ágyát. 
   
  - Köszönöm, barátaim, és isten hozta törzshelyünkön, Brandon! - mondta. 
   
  Pearson csak annyit makogott, örül, hogy itt lehet, ám ez nem volt igaz - mi lesz, ha kisül, hogy Tízórai Ember társai csak fantáziáló New Age-seggfejek? Ha végül ugyanúgy érez majd irántuk, mint a legtöbb Oprah-vendég iránt vagy a vallási hóbortok jól öltözött megtestesítői iránt, akik egy himnusz kíséretében jelennek meg a P.T.L. Club-ban? Mi lesz akkor? 
   
  Eh, elég legyen már, torkolta le magát. Duke-ot kedveled, nem? 
   
  Igen, kedvelte Duke-ot, és valószínűnek látta, hogy Moira Richardsont is meg fogja kedvelni... ha már nemcsak a szexi külcsínt nézi, hanem az egyéniséget is értékelni tudja. Nyilván mások is lesznek majd, akiket megkedvel: nem olyan nehéz elnyerni a rokonszenvét. És lám, megfeledkezett, legalábbis egy időre, a fő okról, amely miatt valamennyien itt ülnek ebben a pincében: a batmanekről. Mivel ez a veszély fennáll, csak el tud talán viselni néhány fura figurát és New Age-hívőt, nemdebár? 
   
  Valószínűleg igen. 
   
  Jó! Nagyszerű! Akkor dőlj szépen hátra, lazíts, és nézd a parádét! 
   
  Hátradőlt, de meg kellett állapítania, hogy képtelen lazítani, feloldódni, legalábbis teljesen. Részben mert új fiú. Részben mert sosem állhatta ezt a fajta erőszakos társadalmi érintkezést - és azokat sem, akik már az első percben és önhatalmúlag a keresztnevén szólítják. Ezeket általában afféle rablóknak tekintette - ha nem is gép-, mindenesetre névrablóknak. Részben mert... 
   
  Állj, állj! Még mindig nem fogtad fel? Egyszerűen nincs más választásod! 
   
  Kínos gondolat volt, de aligha vitatható. Amikor ma reggel mit sem sejtve arra fordította a fejét, és látta, mi rejtőzik manapság Douglas Keefer ruhái alatt, átlépett egy bizonyos vonalat. Eddig azt hitte, legalább ennyivel tisztában van, s csak most este ébredt rá, mennyire végleges ez a vonal, mennyire kevés az esélye, hogy valaha is visszajusson a másik oldalra. A biztonságos oldalra. 
   
  Nem, nem tudott felengedni. Legalábbis egyelőre. 

  - Mielőtt a tárgyra térnénk, szeretném megköszönni mindnyájatoknak, hogy eljöttetek, bár az értesítésre nagyon kevés volt az idő - mondta Robbie Delray. - Tudom, nem mindig könnyű elszabadulni (vannak, akik nem nézik jó szemmel az ilyesmit), és néha kimondottan veszélyes is. Azt hiszem, nem túlzok, ha azt mondom, sok mindenen mentünk mi át együtt, tűzön és vízen... bizony nemegyszer ugyancsak magas volt a vízállás, kívül-belül... 
   
  Udvarias, halk kuncogás a hallgatóság soraiban. A legtöbben szinte itták Delray szavait. 
   
  - ...és senki se tudja jobban, milyen nehéz ama kevesek közé tartozni, akik tényleg ismerik az igazságot. Mióta az első denevért megláttam, öt évvel ezelőtt... 
   
  Pearson máris feszengett a helyén, mert olyasmit érzett, amire ma este semmiképp sem számított: unalmat. Hogy ez a nap így folytatódjon és fejeződjön be, hogy egy könyvesbolt alagsorában kelljen ülnie harminc-egynéhány emberrel együtt, s egy szeplős szobafestőt hallgatnia, aki éppen egy ócska Rotary Club-szónoklatot vág le... 
   
  A többieket azonban a jelek szerint magával ragadta a szónok; Pearsonnak csak körül kellett néznie, hogy megbizonyosodjon róla. Duke szeme elragadtatást tükrözött - gyerekkorában Pearson ugyanezt látta kutyája, a Pajti szemében, amikor a mosogató alatti szekrényből elővette az etetőtálkáját. Cameron Stevens és Moira Richardson egymást átölelve ült a helyén, s figyelmesen nézte és teljes odaadással hallgatta Robbie Delrayt. Janet Brightwood dettó. A Bunn-O-Matic körüli kis csoport többi tagja dettó. 
   
  Mindenki dettó, gondolta, kivéve Brand Pearsont. Ejnye már, öregem, próbálj beilleszkedni és velük haladni. 
   
  Csakhogy nem tudott, és haladni furcsamód mintha Robbie Delray se tudott volna. Pearsonnak a hallgatóságot pásztázó tekintete pont akkor tért vissza, amikor Delray megint az órájára pillantott. Pearson nagyon jól ismerte ezt a mozdulatot, mióta csatlakozott a Tízórai Emberekhez. Úgy vélte, a pasas azt számítgatja, mennyi időnek kell még eltelnie, amíg újra rágyújthat. 
   
  Mivel Delray továbbra is hetet-havat összehordott, más hallgatói szintén mocorogni kezdtek - Pearson elfojtott köhögéseket, lábak csoszogását hallotta. Delray azonban zavartalanul folytatta, szemlátomást nem véve tudomásul, hogy akár szeretett ellenállásvezér, akár nem, félő, hogy visszaél a csoport türelmével. 
   
  - ...úgyhogy megtettünk mindent, amit tudtunk - mondta -, és elviseltük a veszteségeinket is, amennyire tudtuk, elrejtve a könnyeinket, amire a titkos háborúk harcosai, gondolom, mindig is rákényszerültek, és közben rendületlenül hittünk benne, hogy eljön majd a nap, amikor vége lesz a titkolódzásnak, és... 
   
  Hopp, megint az öreg Casiójára sandít. 
   
  - ...és megoszthatjuk tudásunkat minden férfival és nővel, aki néz, de nem lát. 
   
  A Fajtája Megmentője?, gondolta Pearson. Uram, irgalmazz! Ez a pofa inkább úgy nyomja a sódert, mint Jesse Helms, amikor obstruál a kongresszusban. 
   
  Duke-ra nézett és felbátorodott, mert látta, hogy barátja még figyel ugyan Delrayre, de ide-oda csúszkál a székén, és alighanem hamarosan felocsúdik transzából. 
   
  Pearson ismét megérintette az arcát, és még mindig forrónak találta. Aztán lejjebb, a nyaki verőerére csúsztatta ujjait: pulzusa még mindig túl szapora volt. De már nem azért, mert zavarba jött, amikor fel kellett állnia és megmutatnia magát, mint egy Miss Amerika-jelöltnek a döntőben; a többiek arról is megfeledkeztek, legalábbis egyelőre, hogy a világon van. Nem, ennek valami más a magyarázata. Valami más, de semmi jó. 
   
  - ...ebbe beleragadtunk és ehhez ragaszkodunk, végezzük a kellő lábmunkát, ha nem is kellően talp alá való a muzsika - duruzsolta Delray. 
   
  Ez az, amit az imént éreztél, mondta magának Brand Pearson. A félelem, hogy egy olyan közösségbe csöppentél bele, amely gyilkosságokról hallucinál. 
   
  - Nem, nem az - motyogta. Duke odafordult, felhúzta a szemöldökét, és Pearson megrázta a fejét. Duke újra a terem eleje felé fordult, a szónoknak szentelte figyelmét. 
   
  Pearson csakugyan meg volt rémülve, de nem attól, hogy valamilyen kéjgyilkos kultusz hívei közé keveredett. A jelenlevők - vagy legalábbis néhányan közülük - talán valóban öltek, abban a newburyporti pajtában talán valóban megtörtént az a bizonyos eset, ám az az elszántság, amely egy ilyen kétségbeesett tetthez szükséges, ma este és itt hiányzott, nyoma sem volt ezekben a yuppie-kban, akikre Dashiell Hammett nézett le a falról. Pearson nem érzett mást, mint álmos kábaságot, azt a tompult figyelmet, amely csak arra elég, hogy átsegítse az embert az ilyen unalmas beszédeken: ne aludjon el, s ne hagyjon ott csapot-papot. 
   
  - Robbie, térj már a lényegre! - kiáltotta ekkor egy rokonlélek a terem végéből, mire ideges nevetés csattant fel. 
   
  Robbie Delray ingerült pillantást küldött a hang irányába, aztán elmosolyodott, és megint az órájára nézett. - Igen, oké - mondta. - Elkalandoztam, nem tagadom. Lester, segítenél nekem egy percig? 
   
  Lester felkelt. A két férfi bement a kartondobozok mögé, s egy nagy bőr útitáskával tért vissza, a szíjainál fogva cipelték. A festőállványtól jobbra letették. 
   
  - Köszönöm, Les - mondta Robbie. Lester biccentett, és visszaült a helyére. 
   
  - Mi van a kofferben? - suttogta Pearson Duke füléhez hajolva. 
   
  Duke megrázta a fejét. Úgy látszott, zavarba jött, s egy kicsit kényelmetlenül érzi magát... de talán nem annyira, mint Pearson. 
   
  - Oké, Mac szerzett egy pontot - mondta Delray. - Azt hiszem, elragadott a hév, de én ezt történelmi eseménynek érzem. Hát akkor kezdődjék a bemutató. 
   
  A hatás kedvéért még várt néhány másodpercig, majd lerántotta a festőállványról a kék posztódarabot. Hallgatói előredőltek az összecsukható székeken, meglepetést, élményt vártak, aztán - a csalódás egyöntetű kis sóhajával - megint hátradőltek. A "bemutató" tárgya egy fekete-fehér fotó volt, amelyen elhagyott raktárféle látszott. A képet eléggé felnagyították ahhoz, hogy jól ki lehessen venni rajta a rakodófülkékben heverő papírcsomókat, kondomokat és üres borospalackokat, és el lehessen olvasni a festékszóróval falra írt bölcsességeket és elméncségeket. A legnagyobb közülük ez volt: FORRADALMI LNY URALOM. 
   
  Halk moraj hullámzott végig a termen. 
   
  - Öt héttel ezelőtt - mondta Delray sokat sejtető hangon - Lesterrel és Kendrával utánaeredtünk két batman-nek, így jutottunk el Revere Clark Bay nevű negyedébe, ehhez az elhagyott raktárhoz. 
   
  A keret nélküli kerek szemüveget viselő, sötét hajú nő, aki Olson mellett ült, fontoskodva nézett körül... és Pearson akármire megesküdött volna, hogy aztán ő is az órájára pillantott. 
   
  - Ezen a ponton itt - Delray az egyik rakodófülkére koppantott, ahol szintén rengeteg volt a hulladék -, három további denevérember és két denevémémber várta őket. Bementek. Azóta hatan-heten felváltva figyeljük az épületet. Megállapítottuk... 
   
  Pearson Duke-ra nézett: sértett, hitetlenkedő volt az arca. A homlokára mintha ez lett volna tetoválva: ÉN MIÉRT NEM KELLETTEM? 
   
  - ...hogy Nagy-Boston denevérei itt szoktak találkozni. A Bostoni Denevérek, gondolta Pearson, remek név egy baseballcsapat számára. Aztán ismét megszállta a kétely: Tényleg én ülök itt, én hallgatom ezt a badarságot? Valóság ez? 
   
  És mintha ez a pillanatnyi kétely valamiképp megmozgatta volna az emlékezetét, megint hallotta, ahogy Delray bejelenti az egybegyűlt Rettenthetetlen Denevérvadászoknak, hogy legújabb bajtársuk Brandon Pearson, a legdélibb, legsötétebb Medfordból. 
   
  Újra Duke-hoz fordult, s közvetlenül a fülébe beszélve halkan megkérdezte: 
   
  - Amikor telefonon beszélt Janettel - még a Gallagher-ben -, ugye megmondta neki, hogy engem is elhoz ide? 
   
  Duke bosszús figyelni-próbálok-pillantást vetett rá, amelyben még mindig volt némi sértettség. - Meg hát - felelte. 
   
  - Azt is megmondta neki, hogy medfordi vagyok? 
   
  - Nem - felelte Duke. - Honnan tudtam volna, hova való? Hagyja, hadd figyeljek, Brand! - És elfordult. 
   
  - Feljegyzéseink szerint több mint harmincöt kocsi - főképp luxuskocsik és limuzinok - járt ennél az isten háta mögötti raktárháznál - mondta Delray. Szünetet tartott, hogy hallgatói értékelhessék ezt a tényt, újabb pillantást vetett az órájára, majd sietve így folytatta: - Sok közülük tízszer-tizenkétszer is megfordult ott. A denevérek nyilván rettentő büszkék, hogy sikerült egy ilyen félreeső helyet találniuk, ahol gyűléseket tarthatnak, klubéletet élhetnek, vagy mit tudom én, mint csinálhatnak, de azt hiszem, rá fognak jönni, hogy sarokba szorultak. Ugyanis az a... bocsássatok meg egy fél percre, barátaim... 
   
  Elfordult, és tárgyalni kezdett valamit Lester Olsonnal - nagyon halkan. A Kendra nevű nő is csatlakozott hozzájuk, feje úgy járt ide-oda, mintha pingpongjátszmát nézne. A többiek, akik ülve maradtak a székeken, megrökönyödve és zavartan nézték ezt a suttogó tanácskozást. 
   
  Pearson tudta, mit éreznek. Valami nagy dolog, ígérte neki Duke, s a légkör, amikor megérkeztek, azt sugallta, hogy mindenkinek ezt ígérték. Nos, a "nagy dolog"-ról kisült, hogy egy szál fekete-fehér fotó, semmi több, amelyen egy használatlan, üres raktárépület látható, amit ellep a szemét, az elhajított alsónemű, a használt gumik tengere. De mi a túró van ezzel a képpel, mi nem stimmel vele? 
   
  A "nagy valaminek" a bőröndben kell lennie, gondolta Pearson. És csak úgy mellesleg, honnan tudtad, Pulykatojás, hogy medfordi vagyok? Ezt az apróságot félreteszem a beszéded utáni kérdezz-felelekre, hidd el nekem. 
   
  Az a fura érzés - a felhevült arc, a dübörgő szív és mindenekfelett a vágy egy újabb cigaretta után - erősebb volt, mint eleinte. Akárcsak a szorongásos rohamok annak idején az egyetemen. De mi ez?, tépelődött. Ha nem félelem, akkor micsoda? 
   
  Ó, mégiscsak félelem, hogyne volna az - csak nem attól félsz, kisapám, hogy egyedül te vagy épeszű ebben a kígyóveremben. Tudod, hogy a denevérek valóságosak; nem vagy őrült, és Duke sem őrült, se Moira vagy Cam Stevens, vagy Janet Brightwood. De valami azért mégsincs rendben ezzel a képpel kapcsolatban... tényleg nincs rendben. És azt hiszem, hogy ő a magyarázat. Robbie Delray, a mázoló és Fajtája Megmentője. Tudta, hova való vagyok. Brightwood felhívta és megmondta neki, hogy Duke magával hoz valakit az Első Kereskedelmiből, Brandon Pearson a neve, és Robbie utánanézett, ki vagyok. De vajon miért? És vajon hogyan? 
   
  Hirtelen felcsendültek benne Duke Rhinemann szavai: Helyén van az eszük... befolyásos barátaik vannak. A fenébe is, a legfőbb céljuk a befolyás. 
   
  Ha az embernek befolyásos barátai vannak, hamar utána tud nézni, hogy egy pasas kicsoda, micsoda, nemdebár? Hát persze. A befolyásos embereknek a rendelkezésére állnak a megfelelő komputer-jelszavak, a megfelelő nyilvántartások, a megfelelő népmozgalmi statisztikák megfelelő számai. 
   
  Pearson összerázkódott, mint aki szörnyű álomból riad fel. Önkéntelenül is kirúgott, és lábával meglökte az ablakrúd alsó végét. Az csúszni kezdett. Elöl, nagy bólogatások közepette, épp véget ért a kupaktanács. 
   
  - Les? - mondta Delray. - Segítenél még nekem egy kicsit Kendrával? 
   
  Pearson kinyújtotta a kezét, hogy elkapja az ablakrudat, mielőtt eldől és fejbe csap valakit - esetleg fel is hasítja valakinek a fejbőrét azzal a gonosz kis kampóval a végén. Megmarkolta, megint a falhoz akarta támasztani, de miközben ezzel vesződött, észrevette a pinceablakon beleső manóábrázatot. A fekete szem, az ágy alatt felejtett rongybaba szeme Pearson kikerekedő kék szemébe fúrta tekintetét. A hússávok úgy kerengtek lassan, lassan, mint atmoszféragyűrűk a gázóriások körül, ahogy a csillagászok bizonyos bolygókat neveznek. A dudorokkal teli csupasz koponyán kígyózó erek feketén lüktettek. A fogak villogtak a tátott szájban. 
   
  - Csak segítsetek kiszedni ennek az átkozott dolognak a fotóit - hallatszott Delray hangja a galaxis másik végéből. És a barátságos kis nevetése. - Azt hiszem, egy kicsit ragadósak. 
   
  Brandon Pearsonnak úgy rémlett, pontosan megismétlődik, ami reggel történt vele: megint sikoltani, kiáltani próbált, a döbbenet megint megnémította, és csak valami halk, fojtott hang tört fel a torkából - a rosszat álmodó ember nyögése. 
   
  A kusza, csapongó beszéd. 
   
  Az értelmetlen fénykép. 
   
  A folytonos pislogás a karórára. 
   
  És ez nem idegesíti magát? Hogy ilyen sok magunkfajta van egy helyen?, kérdezte, és Duke mosolyogva felelte: Nem. Robbie megérzi - az orrával - a denevéreket. 
   
  Pearsont ezúttal senki sem tartotta vissza, és második kísérlete teljes sikerrel járt. 
   
  - BEHÚZTAK BENNÜNKET! - kiáltotta talpra ugorva. - CSŐBE HÚZTAK, KI KELL JUTNUNK INNEN! 
   
  Fejek fordultak feléje, az arcokon meghökkenés... hárman azonban nem fordultak felé. Delray, Olson és a Kendra nevű sötét hajú nő. Ők a bőrönddel foglalkoztak: a zárakkal már végeztek, és most magát a bőröndöt nyitották ki. Arcukon ijedtség és bűntudat látszott... de meglepődés nem. Ez az érzés hiányzott. 
   
  - Üljön le, ember! - sziszegte oda Duke. - Elment a esz... 
   
  Fent kivágódott a bejárati ajtó. Súlyos lépések dobogtak az előtéren át a lépcső irányába. 
   
  - Mi történik itt? - kérdezte Janet Brightwood. Személyesen Duke-tól kérdezte. Tágra nyílt szemében rémület lobogott. - Miről beszél a... 
   
  - GYERÜNK INNEN! - ordította Pearson. - MENEKÜLJÜNK EBBŐL A FRANCOS BUNKERBŐL! PONT FORDÍTVA MONDTA! MI ESTÜNK CSAPDÁBA! 
   
  Az alagsorba vezető keskeny lépcső felső ajtaja kicsapódott, s a földszint homályában olyan vérfagyasztó lárma támadt, amilyet Pearson eddig sose hallott - mintha eleven csecsemőt dobtak volna egy sereg ugató-acsargó véreb közé. 
   
  - Ki az? - kiáltotta Janet. - Ki van ott fent? - De az arcán nem volt semmiféle kérdés; az arca nagyon jól tudta, ki van ott fent. Mi van ott fent. 
   
  - Nyugalom, csillapodjatok! - ezt Robbie Delray kiáltotta a felbolydult csoportnak, amelynek nagyobbik része még az összecsukható székeken ült. - Amnesztiát ígértek! Hallotok engem? Értitek, mit mondok? Ünnepélyesen szavukat... 
   
  E pillanatban betört az egyik pinceablak, balra attól, amelyen át Pearson az első denevérfejet meglátta - a fal mellett ülő döbbent férfiakra és nőkre üvegdarabok hullottak. A szilánkos nyíláson Armani ruhás kar nyúlt be, és megragadta Moira Richardson haját. A lány nagyot sikított, és rácsapott az őt fogva tartó kézre... amely valójában nem is kéz volt, hanem mancs, az ujjak végén hosszú, kitines karmokkal. 
   
  Pearson ösztönösen felkapta az ablakrudat, előreugrott, s a kampót a betört ablaknál leselkedő batman lüktető ábrázatába döfte. A kampó a különös lény egyik szemébe fúródott. Pearson magasra emelt kezére sűrű, kissé fanyar illatú tintaszerűség csöppent. A batman ugató, vad hangot hallatott - amely azonban nem jajkiáltás volt, legalábbis Pearson nem találta annak, mégis feltételezte, hogy bizakodhat -, majd kirántva a rudat Pearson kezéből, hátrazuhant a nyirkos éjszakába. Mielőtt teljesen eltűnt a szeme elől, Pearson látta, hogy daganatok borította bőréből fehér köd kezd szivárogni, és orrát valami kellemetlen 
   
  (por vizelet forró chilibors) 
   
  szag csapta meg. 
   
  Cam Stevens magához ölelte Moirát, és riadtan, hitetlenkedve nézett Pearsonra. Körülöttük mindenkinek - férfiaknak, nőknek egyaránt - ilyen volt a tekintete, valamennyien olyan mozdulatlanná dermedtek, mint őzcsapat a közeledő teherautó reflektorfényében. 
   
  Nemigen látszanak bátor ellenállóknak, gondolta Pearson. Inkább nyírásra elkülönített birkáknak... és a dög júdás-kecske, amelyik a speciális karámba vezette őket, ott áll elöl az összeesküvőtársaival. 
   
  Fentről a vad ugatás egyre közeledett, de nem olyan gyorsan, mint Pearson várta volna. Ekkor eszébe jutott, milyen szűk a lépcső - ketten nem férnek el rajta egymás mellett -, és miközben utat tört magának, hálafohászt rebegett. Megragadta Duke nyakkendőjét, és felhúzta a székről. - Gyerünk - mondta. - Itthagyjuk ezt a lebujt. Van valami hátsó ajtó? 
   
  - Nem... nem tudom. - Duke lassan és erősen dörzsölte a halántékát, mint akinek rettentően fáj a feje. - Robbie csinálta ezt? Robbie? Ember, ez képtelenség... vagy mégis? - Döbbenten meredt Pearsonra - szánalmas volt. 
   
  - Sajnos, ő csinálta, Duke. Gyerünk. 
   
  Két lépést tett a székek közti út felé, még mindig fogva Duke nyakkendőjét, aztán megállt. Delray, Olson és Kendra, akik eddig a bőröndben matattak, most pisztoly nagyságú automata fegyvereket kaptak elő, amelyeknek komikusan hosszú, fémvázszerű tusuk volt. Uzi géppisztolyok, gondolta Pearson, bár eddig csak filmen és a tévében látott ilyet. De akár Uzik, akár csak közeli rokonaik, minek ezzel szarakodni? Pisztolyok. 
   
  - Állj - mondta Delray. Úgy látszott, Duke-hoz és Pearsonhoz beszél. Megpróbált mosolyogni, s ebből olyasféle fintor sikeredett, amilyet a siralomházban vág a rab, amikor közlik vele, hogy a halálos ítélet érvényben marad. - Maradjatok, ahol vagytok. 
   
  Duke csak ment tovább. Kiért a széksorok közti útra, és Pearson is ott volt mellette. Mások szintén felálltak, csatlakoztak hozzájuk, nyomultak előre, de közben idegesen hátra-hátranéztek a lépcső aljára. Szemük elárulta, hogy a pisztolyoktól irtóznak ugyan, de a földszintről hallatszó morgástól, ugatástól még jobban félnek. 
   
  - Miért? - kérdezte Duke, és Pearson látta, hogy majdnem elsírja magát. Két kezét előrenyújtotta, tenyérrel felfelé. - Miért akarsz eladni bennünket, ember? 
   
  - Állj meg, Duke, ha jót akarsz - mondta Lester Olson whisky lágyította hangon. 
   
  - A többi se jöjjön közelebb! - pattogott Kendra. Őt semmi sem lágyította meg. Szeme ide-oda forgott üregében, igyekezett az egész termet figyelni. 
   
  - Szemernyi esélyünk se volt - mondta Delray Duke-nak. Mintha magyarázkodna. - Mindenről tudnak, bármikor lecsaphattak volna ránk, de megegyezést kínáltak. Érted? Nem adtalak el benneteket; ez eszembe se jutott. Ők kerestek meg! Engem. - Nagy hévvel beszélt, mintha valóban fontosnak tartaná ezt a megkülönböztetést, ám a szeme mást mondott. Úgy tűnt, egy másik Robbie Delray is lakik benne, egy jobb Robbie Delray, aki kétségbeesetten próbálja elhatárolni magát ettől a gyalázatos árulástól. 
   
  - HAZUDSZ, TE SZEMÉT! - üvöltötte Duke Rhinemann az árulás fájdalmától és a felismerés dühétől eltorzult hangon. Rávetette magát arra, aki megmentette az elméje épségét, sőt talán az életét is egy Red Line vonaton... és ekkor elszabadult a pokol. 

  Pearson nem láthatott mindent, mégis valamiképp mindent látott. Látta, hogy Robbie Delray tétovázik, aztán félrefordítja a fegyverét, mintha le akarná ütni Duke-ot a csövével, ahelyett, hogy lelőné. Látta, hogy Lester Olson, aki csak úgy puff-puff-puff kinyírta a batmant a newburyporti pajtában, majd elfogyott a kurázsija és egyezkedni próbált, az öve csatjához támasztja a géppisztolyát, és meghúzza a ravaszt. Látta a kék villanásokat a cső szellőzőnyílásaiban, hallott valami kattogást - hakk! hakk! hakk! hakk! -, s úgy képzelte, a való világban így szólnak az automata fegyverek. Hallotta, ahogy egy láthatatlan valami elsüvít az arcától két-három centire - mintha egy kísértet kapott volna levegő után. És látta, hogy Duke hátratántorodik, fehér ingéből vér fröcsköl ki, összemaszatolva krémszínű öltönyét. Látta, hogy a Duke mögött álló férfi térdre esik, arcához kapja a kezét, ujjai közül élénkpiros vér szivárog. 
   
  Valaki - talán Janet Brightwood - a gyűlés megkezdése után becsukta a lépcső és az alagsori terem közti ajtót; most felpattant, és két rendőregyenruhás batman nyomakodott be. Kicsiny, nyomott, vad képük kirítt hatalmas, furcsamód örökmozgó fejükből. 
   
  - Amnesztia! - harsogta Robbie Delray. A szeplők most úgy izzottak az arcán, mint apró parázsdarabok; a bőre viszont hamuszürke volt. - Amnesztia! Azt ígérték, amnesztiát adnak, ha nyugodtan álltok a helyeteken, és felemelitek a kezeteket! 
   
  Néhányan - főképp a kávéfőző körüliek - valóban felemelték a kezüket, bár tovább hátráltak az egyenruhás batmanek elől. Az egyik denevér halk morgással kinyújtotta a kezét, egy férfi mellén megragadta az inget, és magához rántotta. Pearson jóformán fel sem fogta, mi történik, amikor a batman már kitépte a férfi mindkét szemét. Néhány pillanatig bámulta különös, idétlen formájú tenyerén a kocsonyás maradványokat, aztán a szájába dobta őket. 
   
  Két újabb denevér rontott be a terembe, körülvizslatva feketén fénylő kis szemével, s ekkor a másik rendőrdenevér előhúzta szolgálati revolverét, és látszólag csak úgy találomra, háromszor belelőtt a tömegbe. 
   
  Ne! - süvítette Delray. - Ezt ne! Megígérték! 
   
  Janet Brightwood felkapta a Bunnt, a feje fölé emelte, és hozzávágta az egyik újonnan jött denevérhez. A főző halk, fémesen bongó hangot adott, és végiglocsolta forró kávéval a batmant. A felharsanó kiáltást ezúttal kétségkívül a fájdalom váltotta ki. Az egyik rendőrdenevér kinyújtotta a kezét Janet felé. A lány kitért, menekülni próbált, elgáncsolták... és hirtelen eltűnt a terem eleje felé törtetők közt. 
   
  Most az összes ablakot betörték, s Pearson valahonnan a közelből a ház felé tartó szirénázást hallott. Látta, hogy a denevérek két csoportra oszlanak, s a falak mentén haladnak előre, nyilván azzal a szándékkal, hogy a pánikba esett Tízórai Embereket a raktárnak használt részbe hajtsák, a festőállvány mögé, amelyet már feldöntöttek. 
   
  Olson ledobta fegyverét, kézen fogta Kendrát, és sietve arrafelé indult. Ám az egyik ablakon át lenyúlt egy denevérkar, belemarkolt színpadias fehér fürtjeibe, és felemelte a fulladozó, hörgő férfit. Majd egy másik kéz is megjelent az ablakban, s egy hét-nyolc centis hüvelykköröm felhasítototta a torkát, bíborvörös áradatot zúdítva a padlóra. 
   
  Azok az idők, amikor batmaneket puffantottál le pajtákban a tengerparton, rég elmúltak, barátom, gondolta Pearson émelyegve. Újra a terem eleje felé fordult. Delray a nyitott bőrönd és a felborult festőállvány közt álldogált, jobb kezében most már csak csüngött a pisztoly, arca rémült volt, tekintete szinte kifejezéstelen. Amikor Pearson kivette kezéből a fegyvert, egyáltalán nem ellenkezett. 
   
  - Megígérték, hogy amnesztiát kapunk - mondta Pearsonnak. - Megígérték. 
   
  - És maga tényleg azt hitte, hogy megbízhat olyanokban, akik így néznek ki? - kérdezte Pearson, majd minden erejét összeszedve Delray arcának közepébe döfött a pisztoly tusával. Reccsenést hallott - valószínűleg Delray orrcsontja tört el -, s a barbár, aki csak az ösztöneire hallgat, a barbár, aki felébredt bankemberlelkében, vadul ujjongott. 
   
  Ő is elindult a feltornyozott dobozok közti zegzugos átjáró felé - amit az arra keresztülrohanók már kiszélesítettek -, de megtorpant, mert az épület mögül pisztolylövések hallatszottak. Pisztolylövések... sikolyok... diadalordítás. 
   
  Pearson sarkonfordult, s Cam Stevenst és Moira Richardsont pillantotta meg a széksorok előtt. Egyformán rémültnek látszottak, és fogták egymás kezét. Pearsonnak volt annyi ideje, hogy megállapítsa magában: Ilyen lehetett Jancsi és Juliska, amikor végre kijutottak a mézeskalácsházból. Aztán lehajolt, felvette Kendra és Olson fegyverét, s odaadta nekik. 
   
  Két újabb denevér jött be a hátsó ajtón. Mozgásuk nyugodt volt, mintha tervszerűen menne minden... és úgy is megy, gondolta Pearson. Az akció színhelye most már a ház mögötti térség - ott van az igazi elkülönítő karám, és a denevérek nemcsak megnyírják a birkákat, ennél sokkal többet tesznek. 
   
  - Gyerünk - mondta Camnek és Moirának. - Nyírjuk ki ezeket a férgeket. 
   
  A terem végében őgyelgő denevérek későn vették észre, hogy néhány menekülő úgy döntött, visszafordul és felveszi a harcot. Egyikük megperdült, valószínűleg el akart illanni, összeütközött egy újonnan érkezettel, és elcsúszott a kiömlött kávéban. Mindketten a padlón kötöttek ki. Pearson tüzet nyitott arra, aki talpon maradt. A géppisztoly kattogott - hakk! hakk! hakk! -, ami valahogy nem elégítette ki Pearsont, de a denevér hátrált néhány lépést, arca felszakadt, s bűzös párafelhő szállt fel belőle... mintha tényleg csak a képzelet szülöttei volnának, villant át Pearson agyán. 
   
  Cam és Moira megértette, mi a teendő, és valóságos pergőtüzet zúdított a többi denevérre, amely a falhoz csapta, majd leterítette őket, és máris valamiféle anyagtalan köd szivárgott a ruháikból, amelynek a szaga erősen emlékeztette Pearsont az őszirózsákéra ott a márvány virágszigetecskéken az Első Kereskedelmi előtt. 
   
  - Indulás - mondta Pearson. - Ha most nekivágunk, talán ki tudunk keveredni innen. 
   
  - Igen, de... - kezdte Cameron. Körülnézett, kezdve felocsúdni kábulatából. Ez nagyon üdvös volt; Pearson sejtette, hogy mindhármuknak igencsak ébereknek kell lenniük, különben semmi esélyük, hogy ép bőrrel megússzák. 
   
  - Ezzel ne törődj, Cam - mondta Moira. Ő is körülnézett, és látta, hogy már csak ők maradtak itt lent. Mindenki más - ember és denevér - kiment hátul. - Most tényleg menjünk. Szerintem arra lesz a legjobb, ahol bejöttünk. 
   
  - Igen - hagyta rá Pearson -, de nem sokáig. 
   
  Még egy pillantást szentelt a földön heverő Duke-nak, akinek arcára ráfagyott a fájdalmas hitetlenkedés. Szerette volna, ha van annyi ideje, hogy lezárja barátja szemét, de nem volt. 
   
  - Menjünk - mondta, és elindultak a lépcső felé. 

  Mire a tornácra - és azon túl a Cambridge Avenue-ra - nyíló ajtóhoz értek, a lövések ritkulni kezdtek a ház mögött. Vajon hányan haltak meg?, tűnődött Pearson, és az a válasz, amely először jutott eszébe - valamennyien -, szörnyű volt, de túl valószínűnek látszott ahhoz, hogy vitassa. Egy vagy kettő esetleg meglépett közülük, ezt lehetségesnek tartotta, de több semmiképpen. Jól kifundált csapda volt, nyugodtan és gondosan szervezték meg a rajtaütést, miközben Robbie Delray jártatta a száját, húzta az időt, és nézegette az óráját... feltehetőleg arra várva, hogy valamiféle jelt adhasson. 
   
  Ha egy kicsit előbb ocsúdtam volna fel, Duke még életben lehetne, gondolta Pearson keserűen. Ez talán így is volt, de ha a vágyak lovak volnának, a koldusok nem az apostolok lován járnának. A tépelődésnek most nem volt értelme. 
   
  A tornácon strázsált ugyan egy rendőrdenevér, de az út felé fordulva, alighanem azt figyelte, nem kell-e külső beavatkozástól tartani. Pearson kihajolt a nyitott ajtón, és odaszólt: - Hé, te ronda, hájas seggfej, van egy cigid? 
   
  A denevér megfordult. 
   
  Pearson szétlőtte a képét. 

   
  4 

  Nem sokkal hajnali egy után hárman futottak a South Station teherpályaudvarról kigördülő egyik szerelvény mellett: két férfi és egy nő szakadt nejlonharisnyában, piszkos piros szoknyában. A fiatalabbik férfi könnyedén felugrott egy zárt, üres tehervagon négyszögletes szájába, megfordult, és mindkét kezét kinyújtva várta a nőt. 
   
  Moira megbotlott és felkiáltott, mert az egyik cipősarka letört. Pearson átfogta a derekát (és elszorult a szíve, mert meglegyintette egy pici Giorgio-illat, a verejték és a félelem sokkal frissebb szaga sem tudta egészen elfojtani), pár másodpercig így futott vele, aztán rákiabált, hogy ugorjon. A lány engedelmeskedett, ő pedig a csípőjét megragadva feljebb emelte, Cameron Stevens lenyúló keze felé. Moira elkapta a fiú kezét, s Pearson még egyet lendített rajta, hogy Stevens könnyebben felhúzhassa a vagonba. 
   
  Pearson erejét eléggé igénybe vette ez a segítség, kissé lemaradt, s ekkor meglátta, nem messze előttük, a teherpályaudvar végét jelző kerítést. A szerelvény átsiklott a drótháló nyílásán, de Pearson nem férhetett el mellette; fel kellett kerülnie rá, mégpedig gyorsan, különben ittragad. 
   
  Cam kihajolt a nyitott vagonajtón, körülnézett, észrevette a közeledő kerítést, és megint kinyújtotta a kezét. - Rajta! - ordította. - Menni fog! 
   
  Régebben, amikor Pearson még napi két csomaggal szívott, semmiképp se ment volna. Most azonban ki tudott csikarni magából egy kis többletteljesítményt, a lábából éppúgy, mint a tüdejéből. Egyre gyorsabban vágtatott a sínek mellett a szemetes, bizonytalan salakon, rövid ideig együtt is haladt megint a lassan döcögő vonattal, feltartva a kezét, nyújtogatva az ujjait, hogy elérje Stevens kezét, mert a kerítés is egyre nőtt, egyre fenyegetőbbnek látszott. Már jól ki tudta venni a szögesdrót kegyetlen hálóját, az egymásba fogódzó-fonódó rombuszokat. 
   
  Ekkor hirtelen tágra nyíltak lelki szemei, és maga előtt látta a feleségét: a nappaliban ült kedvenc karosszékében, arca püffedt volt a sírástól, szeme vörös. Látta, hogy két egyenruhás rendőr közli vele, hogy a férje eltűnt. Még Jenny szépen egymásra rakott kihajlós könyveit is látta mellette a kisasztalon. Valóban be fog ez következni? Igen; ilyen vagy olyan formában valószínűleg. És Lisabeth, aki egyetlen cigarettát se szívott el egész életében, nem fogja észrevenni a fekete szemet és a villogó fogakkal teli szájat a rendőrök fiatal arca alatt, akik vele szemben ülnek a pamlagon; nem fogja látni a nedvedző daganatokat, se a fekete, lüktető vonalak szövevényét csupasz koponyájukon. 
   
  Nem fogja tudni. Nem fogja látni. 
   
  Áldassék az Isten ezért a vakságért, gondolta Pearson. Tartson mindörökké. 
   
  Botladozva rohant a sötét óriáskígyó felé, amely egy nyugatnak tartó Conrail tehervonat volt, az egyik lomhán forgó acélkerék alól felröppenő narancsszínű szikrák felé. 
   
  - Kapcsoljon rá! - sivította Moira, és még jobban kihajolt az ajtón, kezét rimánkodva összetette. - Nagyon kérem, Brandon, még egy kicsit húzzon bele! 
   
  - Igyekezzen, ólomláb - harsogta Cam. - Nézze azt a rohadt kerítést! 
   
  Nem tudok, gondolta Pearson. Nem tudok jobban igyekezni, nem érdekel a kerítés, nem vagyok többre képes. Szeretnék lefeküdni. Szeretnék aludni. 
   
  Aztán eszébe jutott Duke, és mégis sikerült egy kicsit erősítenie. Duke nem volt elég idős ahhoz, hogy tudja: vannak, akik elgyávulnak és eladják a barátaikat, s néha épp azok teszik ezt, akiket bálványozunk, de ahhoz elég idős volt, hogy megmarkolja Brand Pearson karját, és visszatartsa egy sikolytól, amely az életébe kerülhetne. Duke nem akarná, hogy itt rekedjen ezen az ostoba teherpályaudvaron. 
   
  Sikerült még egy utolsó hajrát kivágnia, szeme sarkából a drótsövényt figyelve, amely már szinte repült felé, és elkapta Cam kezét. Ugrott, érezte Moira kemény fogását a hóna alatt, és gyorsan felkapaszkodott, behúzódott a kocsiba - a másodperc törtrészén múlt, hogy a kerítés nem szakította le a jobb lábfejét, cipőstül, mindenestül. 
   
  - Mindenki a fedélzeten, kezdődhet a "Három fiú nagy kalandja" - lihegte -, illusztrálta N. C. Wyeth. 
   
  - Micsoda? - kérdezte Moira. - Mit mond? Pearson megfordult, felkönyökölt, zihálva nézett rájuk egy izzadságtól nedves fürtön át. - Nem érdekes - mondta. - Kinek van cigarettája? Meghalok, ha nem gyújthatok rá. 
   
  Cam és Moira némán meredt rá hosszú másodpercekig, aztán egymásra néztek, és vad nevetés robbant ki belőlük - pontosan ugyanabban a pillanatban. Pearson úgy vélte, ez azt jelenti, hogy szeretik egymást. 
   
  Míg a fiatalok ide-oda hemperegtek a teherkocsi padlóján, egymásba akaszkodva és hahotázva, Pearson felült, és lassan kutatni kezdett tépett, mocskos zakója belső zsebeiben. 
   
  - Ahhh - mondta, amikor benyúlt a másodikba, s ujjai a jól ismert formát tapintották. Kivette a megviselt csomagot és felmutatta. - Ezt a győzelemre! 

  A tehervagon nyitott ajtajának sötétjében, amint a kerekek nyugat felé kattogtak Massachusetts államon keresztül, három kis piros parázs izzott. Egy hét múlva Pearsonék Omahában voltak, s délelőttönként a belvárosban lődörögtek, figyelték azokat, akik kávészüneteiket szakadó esőben is kint töltik, keresték a Tízórai Embereket, vadásztak az Elveszett Törzs Joe Camel hívéül szegődött, elbitangolt tagjaira. 
   
  Novemberben már húszan jártak az összejöveteleikre, amelyeket egy elhagyott vaskereskedés hátsó szobájában tartottak La Vistában. 
   
  Portyázni a következő év elején kezdtek el: átruccantak a folyón túli Council Bluffsbe, s megöltek harminc roppant meglepett közép-nyugati denevérbankembert és denevérigazgatót. Ez nem volt éppen sok, de Brand Pearson már megtanulta, hogy a denevérek irtása és a cigarettaadag leszorítása legalább egyvalamiben megegyezik: egyszer el kell kezdeni. 
   
  (Somogyi Pál László fordítása)