NNCL432-346v2.1

KOZMOSZ FANTASZTIKUS KÖNYVEK
SZERKESZTI KUCZKA PÉTER

FEKETE GYULA

A Kék sziget

TUDOMÁNYOS FANTASZTIKUS REGÉNY

KOZMOSZ KÖNYVEK
BUDAPEST, 1976

A FEDÉLTERV KORGA GYÖRGY MUNKÁJA

HARMADIK, ÁTDOLGOZOTT KIADÁS

AZ ÉLETRAJZOT ÉS A LEXIKONCIKKET KUCZKA PÉTER ÍRTA

© Fekete Gyula, 1976
ISBN 963 211 122 2

Felelős kiadó: Szilvásy György
Felelős szerkesztő: Fazekas László
Műszaki vezető: Gonda Pál
Képszerkesztő: Diósi Katalin
Műszaki szerkesztő: Gergely István
41 800 példány, 18,6 (A/5) ív, MSZ 5601-59
75-2397 Dabasi Nyomda, Budapest-Dabas
Szedte a Nyomdaipari Fényszedő Üzem (759319/8)
IF 2488 – e – 7678 

TARTALOM

I. RÉSZ. A TITOKZATOS SZIGET

I. FEJEZET
melyben az olvasó megismerkedik a történet elbeszélőjével, Sófőző Zsigával, s magyarázatot talál három fiatalember nyomtalan eltűnésére is

II. FEJEZET
melyben történetünk hősei ötször gyorsabban repülnek az ágyúgolyónál, s közben ismerkednek új hazájukkal, a titokzatos Szimmarennel

III. FEJEZET
melyben történetünk hősei leteszik az állampolgári esküt. Az új hazában töltött első napon sok meglepetés éri őket, és egyben-másban csalódás is

IV. FEJEZET
melyben történetünk hősei nagyon megéheznek, de utána annál jobban megtetszenek nekik a szimmareni étkezési szokások. Ellátogatnak a Szőke családhoz, s meghitt beszélgetésüket váratlan esemény zavarja meg

V. FEJEZET
melyben a békés Szimmaren – a történelemben először – valóságos véres háborúba sodródik

VI. FEJEZET
melyben az olvasó figyelemmel kísérheti a szimmareni háború további alakulását, s egyben meggyőződhet róla, hogy az erőszak ellen az erőszak a leghatásosabb fegyver

II. RÉSZ. ÁRULÁS

VII. FEJEZET
melyet a történet elbeszélője akár szimmareni nyelven is írhatott volna, bizonyítékául annak, hogy új hazája államnyelvét lassan, de biztosan elsajátította

VIII. FEJEZET
melyben kiderül, hogy a Kék szigeten csupán harminc méter választja el a telet a nyártól. Áront baleset éri és meghal, de szerencsére nem nagyon

IX. FEJEZET
melyben a történet elbeszélője még nem sejti, hogy Szimmaren egén új viharfelhők tornyosulnak. Elnyeri az állampolgári önállóságot, és Fazil elnök szavai furcsa gondolatokat ébresztenek benne a "legnagyobb hatalomról"

X. FEJEZET
melyben az olvasó betekintést nyer a kuktafélév változatos programjába s ha jó szeme van – a láthatatlan ellenség kártyáiba is

XI. FEJEZET
melyben folytatódik a kuktálkodás. A láthatatlan ellenség tapasztalt szövetségeseket nyer, s egyszerre láthatóvá válik: ezúttal nem egyetlen pisztolyt, hanem egész fegyverraktárt zsákmányol. Nagy szégyen éri magyar hőseinket

III. RÉSZ. A LEGNAGYOBB HATALOM

XII. FEJEZET
melyben az olvasó kielégítő választ kaphat arra a fogas kérdésre: ki főzi a bablevest?, s meglepetéssel veszi tudomásul, milyen pályát választ a történet elbeszélője

XIII. FEJEZET
melyben az olvasó megismerkedik bolygónk kistestvérével, a Diánával, és különös lakóival is, akik fejlett technikájuk ellenére értelmes lényekhez méltatlan módon élnek, s szokásaik és viselkedésük a földi ember szemében merőben ostobának tetszik

XIV. FEJEZET
melyben történetünk hőseinek találmánya: a rádiofon újra az érdeklődés előterébe kerül. Az elbeszélő ismerkedik az élet szépségeivel, hogy lélekben is nagykorú szimmareni polgárrá váljék

XV. FEJEZET
melyben végre kétségtelenül bebizonyosodik, hogy a rádiofon valóban a legerősebb fegyver

Utószó
melyben Sófőző Zsiga búcsúzik külvilági olvasójától – reméli, hogy nem örökre

Szimmareni kis szótár

RÖVIDEN AZ UTÓPIÁRÓL (K. P.)

A KÖTET ÍRÓJÁRÓL (KUCZKA PÉTER)

I. RÉSZ

A TITOKZATOS SZIGET

I. FEJEZET

melyben az olvasó megismerkedik a történet elbeszélőjével, Sófőző Zsigával, s magyarázatot talál három fiatalember nyomtalan eltűnésére is

Azt hiszem, ti régi, kedves ismerőseim, rám, Sófőző Zsigára kevesen emlékeztek már névről, hiszen jó ideje annak, hogy utoljára láthattatok kószálni valahol a Kálvin tér vagy a Nagyvásárcsarnok környékén. Arcról bizonyára többen rám ismernétek; ha másról nem, arról a homlokomat keresztülszántó sötét forradásról, amelyet valamikor még gyerekkoromban, rakodás közben a józsefvárosi pályaudvaron szereztem.
Megindultán gondolok rátok, kedves régi ismerősök! Messzire sodort bennünket egymástól a sors! Hol vagy most, Jani bátyám? Emlékszel, hányszor ácsorogtunk a hűvös hajnalokon a Nagycsarnok mögött, s te szidtál mindenkit, aki a korán kelést kitalálta; s szidtál engem is, ha elbágyadtam kicsit, s nem ugrottam rögvest, ha befutott a zöldségesládákkal megrakott teherautó? És maga hol van most, Tera néném, aki árva fiú létemre gondolt néha rám, s ha meglátott a standja körül, mindig juttatott kis maradék túrót, ropogós serclit, fél bögre tejecskét?
Keresett-e vajon valaki is, amikor azon a ködös, borongós őszön egyik napról a másikra nyomom veszett? Szidtál-e, Jani bátyám, hogy "megint elaludt a Zsiga úr"? Mert emlékszem, mennyit zsörtölődtél azok miatt az érthetetlen könyvek miatt, és Zsiga úrnak szólítottál csúfolódó kedvedben.
De nem akarom az olvasót személyes dolgaimmal untatni.
Magamról még csak annyit, hogy – mint említettem – árva gyerek voltam. Nagyanyám nevelt; kiszolgáló volt egy nagycsarnoki virágüzletben. Még taníttatott is; éppen azon a tavaszon végeztem a negyedik polgárit, amikor megfázott szegény, s elvitte a tüdőgyulladás. Egyedül maradtam a nagyvilágban, és sodródtam, amerre fújt a szél.
Tizenhét éves koromban jó sorsom Mike Áronnal hozott össze, egy – akkor még egészen fiatal – fizikatanárral. Szoba-konyhás lakásban, egyedül, társtalanul élt Mike Áron. Valahonnan Marosvásárhely környékéről származott Budapestre, családjáról, hozzátartozóiról sohasem beszélt (s máig sem tudom, várja-e vissza szülőföldjén valaki). Konyháját adta ki nekem albérletbe, s én fizetségül takarítottam, segédkeztem kísérleteinél, rendben tartottam könyvtárat, kísérleti eszközeit.
Magam is furcsállom, hogy gyermekkoromban mennyire nem érdekelt engem a motor, a rádió, a villamos. Megszoktam, hogy hozzátartoznak a köznapi élethez, nem találtam rajtuk különösebb csudálnivalót, hiszen utcán nőttem fel, a pesti utcán. Csak később, a polgári iskolában éreztem meg, mennyi izgalmat, mennyi titkot rejteget a technika világa, s keményen elhatároztam, hogy feltaláló leszek. Válogatás nélkül elolvastam minden népszerű tudományos könyvet, amihez hozzájuthattam, s Mike Áron aztán eleget vesződött Velem, míg a helyükre rakosgatta a világról alkotott zavaros fogalmaimat.
Tovább motoszkált bennem az elhatározás, hogy: törik-szakad, mégiscsak feltaláló leszek én. Matematikát tanultam, szakkönyveken rágódtam, figyeltem a furcsa kísérleteket, s eljött az idő, amikor már felfogtam az értelmüket is. És töprengtem, törtem a fejemet. Mindig valamilyen találmányon járt az eszem – mosolyognom kell, ha visszagondolok egyikre-másikra.

Nos, mindezt csak bevezetésképp mondtam el. A mi regényes történetünk valójában negyvennégy nyarán, egy vasárnapon kezdődött.

Egész nap kísérleteztünk.
Áron a következőképpen okoskodott: keltsünk mesterségesen elektromos hullámokat, hátha erősödésükkel vagy gyengülésükkel ki lehetne mutatni a testek sugárzását.
Annyira elmerültünk a munkában, az eredménytelen kísérletek után annyira izgatott minden új ötlet, minden új lehetőség, hogy éhséget sem éreztünk. Csak estefelé pihentünk meg kis időre, és haraptunk valamit. Áron tekintete még evés közben is a műszereken futkosott, ő egy pillanatra sem tudott kiszakadni a munkából. De nekem is ott járt az eszem, az elektromos hullámokon.
– Hogy lehetne hangot továbbítani velük? Áron értetlenül nézett rám.
– No hallod, ez jó gondolat. Csak régen kitalálták.
– Hát találjuk ki másképpen – mondtam, és el is magyaráztam, mire gondolok.
(A kalandokra és egyéb izgalmakra szomjas olvasó szíves türelmét kérem, de semmiképp sem kerülhetem el, hogy legalább vázlatosan meg ne emlékezzek erről a beszélgetésről. Vigasztalásul csupán annyit: a mi későbbi regényes eltűnésünk és furcsa kalandozásunk éppen ennek a beszélgetésnek a nyomán valósulhatott meg.)
Én tehát a következőkre gondoltam: van a rádióhullámoknak egy csoportja, amely rezgésszámban megegyezik a hallható hangok rezgésszámával. Vagyis: hallok egy hangot, amelynek a rezgésszáma mondjuk másodpercenként 400. Nos, a rádióhullámok birodalmában találhatunk olyan hullámzást, amelynek szintén 400 a rezgésszáma másodpercenként. Nem lehetne valahogy kihasználni ezt az egyezést?
Áron kurtán válaszolt:
– Nem lehetne.
– Gondolkozzunk csak – mondtam. – Ugye, a rádió többszörös átalakítással továbbítja a hangot… Nem lehetne megspórolni ezeket az átalakításokat?
Áron hallgatott, hát nekibátorodtam.
– Ha találnánk olyan anyagot… olyan kristályt vagy akármit, ami rezonál a rádióhullámra… Az volna a jó, közvetlenül átvenné a rezgést, megszólalna, és kész…
– Szamárság – intett le Áron. – Először is: nincs ilyen anyag. Másodszor: akkora hosszú hullámmal, mit gondolsz, meddig érsz el? Semeddig. Elveszti az energiáját.
Levette a szemüvegét, gondosan megtörülgette, azután fél szemét behunyva előbb az egyik lencsét vizsgálgatta, majd a másikat, s gépiesen újra megtörölgette mind a kettőt. Láttam, hogy gondolkozik, s nem szóltam többet.
Csakugyan, aznap nem kísérleteztünk tovább. Áron asztalához ült, és lázasan rajzolgatott, számítgatott valamit. Hajnali fél négy tájban, amikor a vásárcsarnokba indultam, még mindig égett nála a villany.
Én is sokat töprengtem, ábrándoztam azokban a napokban. Ha ez sikerülne! Hát nem nagyszerű, hogy ott szólalna meg a hangunk, ahol akarjuk, minden vevőkészülék és erősítő nélkül? Megszólalna a kockakő az úttestben vagy az üveg az ablakokban, vagy akár szétszórt, apró kristályok!…
Áron lehűtött: ne képzelődjek, nem szólal meg az üveg az ablakban, sem a kockakő az utcán. De ha minden jól megy, azért lehet valami a rádiofonból. (Rádiofonnak kereszteltük el az új találmányt.)
Csakugyan, pár hét múlva elértünk annyit, hogy a kis, legömbölyített fémdoboz, melyet Áron készített, s a konyhában helyeztünk el, megszólalt. Csak bizonyos magasságú hangokat vett át a szobában működő adókészüléktől, és meglehetősen gyöngén hallatszott ilyen rövid hatótávolságban is, de mi azért örültünk az eredménynek. Még az sem vette el a kedvemet, hogy az eredeti ötletemből a megvalósuló rádiofon hasznára alig maradt valami.

Ekkoriban került hozzánk új lakótársunk, Sonkoly Pali. Áron akadt rá valahol, s az ismeretségnek az lett a vége, hogy befogadta a fiút, helyet szorítottunk neki a konyhában.
Pali elektromérnöknek készült, s azon az őszön iratkozott be az egyetem negyedik évfolyamára. Negyvennégy áprilisában, amikor Győrt bombázták, elvesztette szüleit, s azóta egyedül kellett megállnia a lábán. Anyagi támasz híján nemigen válogathatott, hát jó képet vágott a furcsa kvártélyhoz (mert akkoriban Magyarországon sokan megbotránkoztak volna ilyesmin, hogy egyetemi hallgató konyhában lakik, s ráadásul együtt egy rakodómunkással).
Pali jó arcú, tiszta, gondosan öltözködő fiú volt, s szeretett néha kötődni, gúnyolódni. Enyhe fölénnyel viselte nehéz sorsát, s azt mondhatom, hogy kicsit félvállról vette a mi kísérleteinket is, míg Áron el nem magyarázta neki a rádiofon elvét. Attól kezdve ő is szorgalmas munkatársunkul szegődött, s azontúl már hárman törtük a fejünket a rádiofon tökéletesítésén.
A hatótávolságot csakhamar sikerült megnövelnünk. Az adótól már 25-30 méterre is elég tisztán megszólalt a kis fémdoboz – vagyis: a "krumpli", ahogy Pali elnevezte. Ám itt megakadtunk. Sehogy sem sikerült harminc méternél messzebbre jutni a mi kezdetleges eszközeinkkel.
Volt más baj is.
Amint már említettem, a "krumpli" csak bizonyos magasságú hangokat vett át az adásból, tehát a kimondott szóból csak érthetetlen hangtöredéket.
Hányszor szaladtam le az utcára, és sétáltam fel és alá szemben a járdán, a harmadik emeleti szoba ablakától számított 25-28 méteres körzetben! Ha odafönt Áron beleszólt a mikrofonba: "éljen" – az én zsebemben megnyikkant a kis doboz: "…je…" Ha éppen jött velem szembe valaki, megütődve nézett rám. Talán azt hitte, hasbeszélő vagyok.
– Gyerekek, egy krumpli nem krumpli – mondta Sonkoly Pali. – Csináljunk egy krumplibokrot, az majd együtt végig kimondja a szót.
Erre mi is gondoltunk; ez járható útnak látszott.
Sok bajlódással, próbálkozással megszerkesztettük az egymáshoz hangolt apró készülékeket, s végre valahára a konyhában megszólalt a "krumplibokor", vagyis a világon az első, kezdetleges rádiofon. Gyenge volt még a hangja, recsegett, furcsán torzított, de azért tisztán kivehettük a szavak értelmét:
"Hajrá… magyarok!" "Üsd, vágd!… Nem apád!"
Volt ennek a "krumplibokor"-nak egy igen jó tulajdonsága, amire nem is számítottunk. Ha ugyanis a kis dobozkákat a konyhában szétszórva helyeztük el – egyet az ágy alatt, egyet az asztalon, egyet az ablakpárkányon stb. –, nem lehetett megállapítani, honnan származik a hang. Hiszen minden pillanatban változott az iránya, egyetlen szó négy-öt részletből rakódott össze, s ezek a részletek pillanatonként másfelől érkeztek a fülünkhöz. Soha addig nem ismert, furcsa érzés volt hallgatni a rádiofont; mintha a falak beszélnének, vagy maga a levegő, vagy egy titokzatos valaki, aki láthatatlan és megfoghatatlan, betölti a teret, megrezdül a hangja a pohárban és a villanyburán, s hiába nyúlsz utána, semmivé foszlik az ujjaid között.

Persze az olvasó ne gondolja, hogy ez a kísérletezés, ez a mindnyájunknak kedves munka zavartalan volt. Égett a világ körülöttünk, mérhetetlen pusztulás tombolt, s a háború mélyen benyomult az ország területére. A szovjet hadakat nem lehetett feltartani, s akkortájt átözönlöttek már a Tiszán is.
Közben a nyilasok ragadták magukhoz a hatalmat, s mi már láttuk, hogy Budapest nem kerülheti el a keserves, pusztító ostromot.
Legközelebbről engem fenyegetett a veszély, hogy behívnak katonának. Megértheti az olvasó, hogy semmi kedvem sem volt részt venni ebben a háborúban, a nyilasok oldalán, népem és hazám jobb sorsa ellenében. Minden új besorozott katona csak a bajt szaporította, a magyar nép szenvedéseit. Ha kedvünk volt valamihez, egészen máshoz volt kedvünk.
Azt reméltük, hogy a rádiofonnal mi is beleszólhatunk még a háborúba, persze a magunk módján.
Ilyen hangulatban értük meg azt a november eleji ködös, hűvös szombat estét, melyet azóta is annyiszor felidézünk Áronnal, ha az otthoniakról esik szó.
Hogyne emlegetnénk; mikor az volt az utolsó este, melyet szeretett hazánk földjén töltöttünk!

Nem tudhatom, ez a visszaemlékezésem mikor kerül az olvasó kezébe. Talán új generáció nő fel közben, olyanok, akik nem éltek még a második nagy háború idején, s így csak leírások és elbeszélések nyomán tudják elképzelni azokat a nehéz napokat. Nos, ennek az új generációnak némi magyarázattal tartozom.
A nyilasok onnan kapták a nevüket, hogy nyílhegyekkel végződő kereszt volt a jelvényük. Tele volt a világ ezzel a jelvénnyel akkoriban; a mérhetetlen mennyiségű röpcédulán és plakáton, a falakon, a járdán, a karszalagokon és a zománcozott emblémákon minduntalan beleütközött az ember pillantása a nyilaskeresztbe; de láttam nyilaskeresztes tapétát, lámpaernyőt, női blúzt és férfinyakkendőt is. Ha nyilasok találkoztak, magasra lódították a karjukat, úgy köszöntötték egymást; lehetőleg zöld ingben jártak, és szerettek bricsesznadrágot, fűzős bilgeri csizmát és német kitüntetést viselni. Emlékszem egy bodorodó, vörhenyes szakállú fiatalemberre, aki kézigránáttal aggatta körül magát, hátul az övéről pedig valamilyen instrumentum lógott, melynek a rendeltetését máig sem tudom, és amely félelmetes külsejű hordozóját minden lépésnél alfelén billentette. Nevetnem kell rajtuk így utólag, de megvallom, akkoriban nem volt kedvem nevetni.
Olvastam valahol egy költői szójátékot: ahhoz nem kell nagy bátorság, hogy gyengébbet védelmezzünk, de ahhoz aztán igen, hogy védtelent bántalmazzunk. Nos, ha ez igaz, akkor a nyilasok szörnyen bátor emberek voltak. (Emberek?…) Magam láttam egyet a Népszínház utcán, géppisztollyal a kezében milyen bátran neki, rontott egy reszketeg öregasszonynak – aki alig bírt már járni, és lemaradt a sorból –, láttam, milyen hősiesen leteperte, és megrugdosta szöges csizmájával. Ezek az állig felfegyverzett, emberszabású patkányok uralkodásuk néhány hónapja alatt több fegyvertelen honfitársunkat lőttek halomra, fojtottak a Dunába, indítottak valamilyen úton a halálba, mint amennyi ez időben a frontokon elpusztult. Pedig pusztult ott is tízezrével.
Nos, ennyiből ifjabb olvasóim is megérthetik valamelyest, kik voltak a nyilasok. Azért említettem őket, mert a rádiofon első nyilvános szereplése az ő uralmukhoz fűződik.
Azon a szombaton alkonyattájban hazafelé igyekeztem. A kapuban elfogott a házmester.
– Hallja?… Egy kis munka volna, magának való. Nyilasgyűlés lesz, széket kell hordani, segíteni, ilyesmi… Vállalja?… Akkor mozgás!
Nagyokat ugrottam fölfelé a lépcsőn. Áron és Pali szokás szerint a rádiofonnal vesződött.
– No – mondtam –, itt az alkalom, ki lehetne próbálni!
Az első emeleten valamilyen egyesület helyisége volt, oda kellett hordani a székeket, ott gyülekeznek majd a nyilasok. Ha én székhordás közben "elültetem a krumplit" a teremben, a többi már gyerekjáték.
Lázba hozott bennünket a váratlan lehetőség, s nem gondoltunk rá, milyen veszedelembe sodorhatjuk magunkat.
Minden úgy történt, ahogy hirtelenében elterveztük.
Felhordtam, elrendeztem a székeket, s míg a házmester a kályhával bajlódott, "elültettem a krumplit". Vigyáztam rá, ne kerüljenek túlságosan távol egymástól a dobozkák, hogy így a hangfoszlányok jól hallhatóan olvadjanak össze. Egyet a könyvszekrény alá dugtam, egyet a tetejére, egyet a sarokban álló kis dohányzóasztalka fiókjába. A szónok díszhelye mögött, a falon jókora zöld nyilaskeresztes embléma Igazítottam rajta valamit, mintha ferdén állna, s közben mögéje rejtettem egy "krumplit".
Éppen csengettek, megérkezett az első vendég. A szónoki asztalon akadt meg a szemem; kétoldalt kis cserépvázák művirággal. Gyorsan az egyik vázába csúsztattam az utolsó muníciót.
Géppisztolyos pártszolgálatosok jöttek, a parancsnokuk elrendezte, ki hova álljon, még tartott még egy próbát, hogyan kell fogadni a vendégeket. Ezt a pillanatot használtam ki, s megnyitottam a folyosóra néző szellőzőablakot. Erre azért volt szükség, hogy Pali is hallja a szónokot a harmadik emeleten, s mindig jelezhess ; Áronnak, mikor tart szünetet a beszélő, vagy s mikor lehet a leghatásosabban közbeszólni a rádiofonnal.
Nehéz félóra telt el, míg a házmesternek a ruhatárnál segédkeztem. Szigorú urak jöttek cicomás hölgyeikkel; egyenruhába öltözött nyilas méltóságok és hetyke katonatisztek, csörgő érmekkel a mellükön.
Megvallom, akkor már szorongtam. Mi lesz, ha észreveszik a "krumplikat"? Legelőször is rám gyanakodnának – akkor aztán végünk van, mind a hármunkat falhoz állítanak…
Elkezdődött végre a gyűlés, s bennem a szorongást egészen másfajta izgalom váltotta fel. Már nem törődtem vele, hogy baj érhet bennünket, már mindennél fontosabb volt számomra a rádiofon sikere.
A szerencse is nekünk kedvezett, mert a meleg miatt kinyitották a terem hátulsó ajtaját, így egészen jól hallatszott a hang, s láthattam is, mi történik odabent.
Sötét egyenruhás fiatalember lépett az asztalhoz, s meglódította a karját: "Éljen Szálasi!" (A fővezérüket hívták Szálasinak.) A hallgatóság felállt, viszonozta a nyilas köszöntést.
Amikor ki-ki újra elhelyezkedett, s a szónok már a száját nyitotta, a várakozó csendben egy halk, nyugodt, de mégis az egész termet betöltő hang szólalt meg:
– Éljen a független, szabad Magyarország! Pillanatok alatt felbolydult a terem. Maga a szónok is ijedt-tétován kapkodta a fejét, az ajtónálló pártszolgálatosok csípőhöz szorított géppisztollyal topogtak.
Végül is a szónok az asztalra csapott.
– Csend!
Meg se várta, míg lecsillapodik a közönség morajlása, elkezdte a beszédet. Ámde amikor ott tartott, hogy: "…a szövetséges hitleri hadsereg oldalán kitartunk a végső győzelemig, mert ebben a harcban mögöttünk áll az egész magyar nemzet", a lélegzetvételnyi szünetben újra megszólalt a titokzatos hang:
– Nem igaz.
– Ki volt az?! – vágott az asztalra a szónok megint.
– Békét akarunk!
Erre már végleg felborult a rend. Többen a ruhatárhoz siettek, valaki elkiáltotta magát: "Hangszórót vezettek be!" A pártszolgálatosok nekiestek az ajtóknak, ablakoknak, kutatták, keresték az áruló zsinórt. Az ajtó felső sarkánál találtak is valamilyen szigetelt drótot, amely egy konnektorhoz vezetett. Kitépték a konnektort a falból: hátha beleépítették a hangszórót. Négy fegyveres pártszolgálatos azonnal elindult nyomozni, merre tart a zsinór, kicsoda, honnan zavarja a gyűlést?
Közben odabent leengedték a redőnyöket (hátha az utcáról jön a hang), s becsukták az ajtót is. Így már nem láthattam, mi történik a teremben, de a hang is annyira lehalkult, hogy Pali odafönt bizonyosan semmit se hallott. Ezért csak találomra szólhattak néha közbe a rádiofonnal, s hogy közbeszóltak, azt bizonyosra vettem, mert a teremben újra meg újra kitört a vihar. Végtére kivágódott az ajtó, és a pártszolgálatosok fegyverrel a kézben igazoltatták az egyenként kifelé igyekvőket. A gyűlés végleg botrányba fúlt.
Amíg mi a kabátokat kiadogattuk a zajongó, megrettent uraságoknak, visszaérkeztek a zsinórt nyomozó pártszolgálatosok, persze eredmény nélkül. Ezután még annyit láttam, hogy a fegyveresek a termet kutatják, s egyszerre a torkomba szaladt a szívem, mert mindnyájan a nyilas jelvény köré gyűltek, mögéje nézegettek, s izgatottan tárgyalták, mi lehet ott az a furcsa valami. Talán azt hitték, robbanó pokolgép, mert nem mertek hozzányúlni. Gyorsan összeszedelőzködtek, kitessékeltek bennünket is, lezárták, lepecsételték az ajtót. Lent az utcán, a kapuhoz őrt állítottak, s csak azokat engedték be, akiket a házmester igazolt.
Most mit csináljunk?
Vakmerő tettre szántuk el magunkat.
Éjfél után Palival – harisnyában, lábujjhegyen – lelopóztunk az első emeletre. Én a Pali vállán elértem a nyitott szellőzőablakot, becsúsztam rajta, és összeszedtem a dobozokat.
Mindnyájan megkönnyebbültünk, amikor újra biztonságban voltunk a rádiofonnal együtt, pedig az igazi veszedelem csak ezután következett. De ez már nem tartozik szorosan a nevezetes szombat este történetéhez.
A szombat estéről még csak annyit: bizonyára lesznek olvasók, akik hallottak akkoriban a nyilas szónok csúnya felsüléséről, sőt olyan olvasó kezében is megfordulhat ez a visszaemlékezés, aki saját fülével hallotta a megmagyarázhatatlan, földöntúli hangokat. Nos, ha késett is, nem maradt el a magyarázat: a rádiofon szólalt meg akkor, Budapesten először, 1944. november 4-én, szombaton.

Vasárnap már hajnalban felvert bennünket Áron.
– Gyerekek, elég a lustálkodásból! Kimegyünk az Ördögorom-sziklához!
Nem mondhatom, hogy örültünk az ébresztőnek. Pali olyasmit dünnyögött, hogy telik még a napból, s magamban igazat adtam neki. Ez az egy szabadnapom van, a vasárnap, most alhatnék kedvemre…
Áron lehúzta rólunk a takarót.
– Ki kell érnünk, míg tart a köd. Megnézzük, ködben mi a helyzet.
Erre már összekaptuk magunkat, beraktuk a hátizsákokba a nehéz akkumulátort, az adót, a műszereket, a rádiofon dobozait, no meg az elemózsiát, s elindultunk.
A kapuban váratlanul elénk dobbantak a fegyveres nyilasok.
– Hová?
– Kirándulni.
A géppisztolyos pártszolgálatos bizalmatlanul nézett végig rajtunk, s kicsengette a házmestert. – Itt laknak ezek?
– Itt, itt – nyugtatta őket a házmester. – Szoktak ilyenkor kóborolni, látom máskor is vasárnap.
Így engedtek el.
Hogy mi történt ezután, azt csak később tudtuk meg.
Jó negyedóra múlva, vagyis hat óra körül két katonai autó állt meg a házunk előtt. Nyilas karszalagos katonák ugráltak ki belőle, néhányan műszeres ládákat cipeltek, és mindnyájan eltűntek a házunk kapujában. Hogy a következő háromnegyed órában mit csináltak odabent, azt nem lehet pontosan tudni.
Háromnegyed hét után néhány perccel kijöttek a házból a katonák, s beszálltak az autókba. De csak az egyik autó indult el, a másik továbbra is ott maradt. Ennek a visszamaradt kocsinak rövidhullámú rádió adó-vevő állomása volt, amely 6 óra 55 perckor működni kezdett. Hívására jó hatvan-hetven kilométer távolságból, a bécsi országút irányából kapott választ, valószínűleg a belügyminiszter Győr felé haladó autójából.
A két autó között az alábbi rádióbeszélgetés folyt le. (A morzerövidítéseket értelmük szerint írom.)

A budapesti autó:

Halló, Kikirics, itt Kökörcsin… Halló, Kikirics, itt Kökörcsin…

Válasz a bécsi országút felől:

Halló, itt Kikirics… Halló, itt Kikirics, vételre kész…

A budapesti autó:

Kökörcsin az ötödik kerületi pártaktíva tegnap esti ülésén történt incidenssel kapcsolatban alázatosan jelenti a következőket… A termet átvizsgáltam, és megállapítottam, hogy az embléma mögül a gyanús tárgyat ismeretlen tettes az éj leple alatt eltávolította. Feltevésem szerint a tettes csak a lépcsőházra néző nyitott szellőzőablakon hatolhatott be a helyiségbe, s csak házban lakó lehetett, mivel a kaput a fegyveres pártszolgálatosok egész éjjel őrizték. A házbeliek vallomásai feltevésemet megerősítették. A harmadik emeleten három fiatalember lakik, akik érthetetlen kísérleteikkel már több ízben magukra vonták a házbeliek figyelmét. A fiatalemberek érkezésem előtt távoztak a házból, a házmester gyanúja szerint a budai hegyekbe. Lakásukat felnyittattam, s az egyik asztalfiókban a tegnap észlelt gyanús tárgyhoz igen hasonló fémburkot találtam, mely azonban üresnek bizonyult. A további alaposabb házkutatást a pártszolgálatosokra bíztam, s jó eredmény esetén előléptetést helyeztem kilátásba, továbbá hogy a legjobbakat felterjesztem dicséretre a nemzetvezetőhöz. Rájuk bíztam a ház további ellenőrzését, természetesen azt is, hogy gyanúsítottakat visszaérkezésükkor azonnal vegyék őrizetbe, s erről az intézkedésről engem azonnal értesítsenek… Kérem a vétel igazolását, s kérek utasítást esetleges egyéb intézkedések foganatosítására… Adta Kökörcsin.

Válasz a bécsi országút felől:

November ötödikén, 7 óra 29 perckor Kökörcsin jelentésének vételét igazolja Kikirics… Halló, Kökörcsin, figyelem, Kökörcsin… Megparancsolom, hogy rendeljen el riadót a fegyveres pártszolgálat, a tábori csendőrség, valamint a rendőrség budai alakulatainál. Kérjen ezenkívül a helyőrség főparancsnokától két gyalogsági ezredet erősítésül. Megparancsolom, hogy a mozgósított alakulatokkal fésüljék át a budai közlekedési végállomások környékét tíz kilométeres körzetben. A hadműveletek irányításával Kutyatejet bízom meg, aki erről külön személyes parancsomat megkapja. Utasítom Kökörcsint, hogy egy órán belül vegye fel a kapcsolatot Kutyatejjel, és tájékoztassa őt a részletekről… A mozgósított alakulatoknak a gyanúsítottak személyleírását haladéktalanul, rádió útján rendelkezésre kell bocsátani… Határozott és hangsúlyozott kívánságom, hogy gyanúsítottakat minden körülmények között és mindenáron el kell fogni, mert beláthatatlan következményekkel jár, ha találmányukat velünk szemben szabadon alkalmazhatják. Viszont számunkra is felmérhetetlen előny t jelent, ha a távolról irányítható hangot a háborúban felhasználhatjuk… Minden lényeges eseményről azonnal jelentést kérek… Vétel igazolását kérem… Adta Kikirics.

A budapesti autó:

November ötödikén, 8 óra 4 perckor Kikirics parancsának vételét alázatosan igazolja Kökörcsin… Parancsot megértettem, végrehajtásról haladéktalanul gondoskodom… Kökörcsin beszélt.

Válasz a bécsi országút felől:

Végeztem… Kikirics beszélt!

Most régi emlékeim között őrzöm ezt a morzebeszélgetést, egy magnetofonszalagon. De – mint említettem – azon a vasárnapon semmit sem tudtunk az ellenünk készülő hajtóvadászatról. Álmosan bumliztunk a ráérősen döcögő villamoson a végállomásig, onnan pedig gyalogszerrel indultunk az Ördögorom-sziklához.
Mielőtt a köd felszakadozott, elvégeztük az első kísérleteket, de semmi említésre méltó eredményre nem jutottunk. Bizony lehangolt a sikertelenség. Mit ér egész eddigi munkánk, mire jó a rádiofon, ha nem növeljük legalább két-háromszáz méterre a hatótávolságot?
Leültünk egy sziklára. Hallgattunk. Egyszer csak megszólalt Áron:
– Ez rosszul is végződhetett volna, ha megnézik a hátizsákot…
Tudtuk, hogy a kísérleti rádióadóra gondol. Akkoriban szigorúan tilalmas volt magánembernek ilyesmit tartani. Kész veszedelem, ha hozzáértő átvizsgálja a hátizsákok tártalmát.
– És ha még ott vannak?
Ezt Pali kérdezte, de ő maga is tudhatta, hogy fölöslegesen. Hiszen mindhárman ezt kérdeztük magunktól.
Később én is kimondtam, ami a szívemet szorongatta:
– Ha ezek a jelvény mögött keresik a "krumplit", rájönnek, hogy csak házbeli vihette el, éjszaka.
– Miért?
– Mert a kapun azóta idegennek se be, se ki.
– Na és ha valaki a padláson keresztül…? – próbált megnyugtatni bennünket Pali, de azt hiszem, ezzel magamagát se nyugtatta meg.
Abban maradtunk, hogy ebéd után majd kitalálunk valamit. Tovább kísérleteztünk tehát, de már kedvünket vesztve s nehéz érzésekkel gondolva az elkövetkezőkre.

A rossz sejtésnél, amely szorongatott bennünket, mennyivel nagyobb volt a valóságos veszedelem! Ez a biztos halált jelentő veszedelem még vasárnap délelőtt el is ért volna mindhármunkat, ha egy titkos hatalom bele nem avatkozik a készülő hajtó vadászatba.
Időrendben idetartozik, amit most elmondok, bár mi csak később értesültünk ezekről az eseményekről.
A Kökörcsin fedőnévvel jelzett nyomozó főtiszt az előbb leírt rádióbeszélgetés után riadót rendelt el a fegyveres pártszolgálat, a tábori csendőrség és a rendőrség budai alakulatainál, 8 óra 23 perckor pedig már a segítségül adott két gyalogsági ezred is indulásra készen sorakozott az egyik budai kaszárnya udvarán.
Ekkor történt valami, amire senki sem számított.
Nyolc óra 25 perckor a mozgósított alakulatok megkapták Kutyatej személyes rádióparancsát (mint később kiderült, ez hamis parancs volt): azonnal induljanak keresztül a Dunán, erőltetett menetben Gödöllő felé. További utasításokat útközben kapnak.
Attól a pillanattól kezdve, hogy az alakulatok rádiós tisztjei igazolták a parancs vételét, a titkos katonai hullámhosszakra olyan erős zavarás lépett be, hogy Budapesten és környékén órákig használhatatlanná váltak a katonai adó-vevő állomások.
Dél is elmúlt, mire a Gödöllő felé igyekvő alakulatokat motoros híradósokkal sikerült Budára visszaterelni.
Ezekről az eseményekről mi semmit sem tudtunk.
Déli egy óra körül elővettük a teát, a konzervet, spirituszfőzőn megmelegítettük, s hamarosan túlestünk a soványka ebéden. Utána szokás szerint ejtőztünk egy kicsit. Áron naspolyára, ehető gombára vadászott, Pali a szikla csúcsáról a környéket vizsgálgatta távcsövével, én egy bokor tövében heverésztem. Egyszer csak szólít bennünket Pali:
– Nézzétek, valami hadgyakorlat készül. Áron sokáig, figyelmesen nézett a távcsőbe.
– Gyerekek jobb, ha indulunk. Ilyesmibe nem jó belekeveredni.
Elkértem a távcsövet, de mielőtt a szememhez emelhettem volna, valamilyen furcsa, érthetetlen természeti tünemény mindhármunkat rabul ejtett. Mintha az eget borító felhőtakaró egyszerre ránk omlott volna, sűrű, füstölgő köd lepte el a közeli csúcsot, majd körülöttünk a fákat, bokrokat, sziklákat is. Az őszies, kopaszodó erdő pillanatok alatt eltűnt a tejszerű, opálos ködben, alig láttunk el néhány méternyi távolságra, s önkéntelenül összébb húzódtunk, el ne veszítsük egymást.
Fel sem ocsúdtunk az ámulatból, s megremegett körülöttünk a levegő. Mintha égiháború szakadt volna ránk, mindent betöltött a közeledő mennydörgés. Forró szél csapta meg az arcunkat, majd egy óriási test suhant el fölöttünk, s leereszkedett a közeli tisztásra.
A sűrű ködben a furcsa alkotmánynak csak a körvonalait vehettük ki. Óriási, tűhegyes szivarhoz hasonlított, két oldalán háromszög alakú szárnyakkal. Ferde helyzetben állt meg a földön, s az eget célzó csúcsával magasan a fák fölé emelkedett. Fél perc múlva alsó részén ovális ajtó nyílt, és egy szürke alak ugrott ki belőle.
Mindhárman a bokrok mögé húzódtunk.
A szürke alak körbefordult, kutatva szemlélődött, majd a nyakában függő hosszúkás dobozt a szeméhez emelte, s azzal nézett körül.
Most egyenesen felénk indult.
– Meglátott – súgta Pali.
Lelapultunk a nedves avarba, szorosan a bokrok tövéhez. A szürke alak megállt előttünk.
– Önöket keresem.
A torkomban kalapált a szívem, de a nagy izgalomban is észrevettem, hogy az ismeretlen nem valami tiszta kiejtéssel beszél magyarul. Selymesen omló, szürke, egybeszabott overallt viselt, s feltűnt, hogy a fején nincs pilótasapka, csak egy könnyű hajfogó necc. Fiatalos arca izgalmat tükrözött.
– Önöket keresem – mondta még egyszer, hogy nem válaszoltunk. – Önöket reggel óta körözi a nyilas kormány. Ha itt maradnak, fél órán belül foglyok.
Áron felemelkedett.
– Minket? Biztos, hogy minket?
– Biztos. Van valamilyen találmányuk a távolból irányítható hangról, igaz? Különben a rádiókörözésben a nevük is szerepel: Mike, Sonkoly, Sófőző, igaz?
– Igaz – adta meg magát Áron.
Az ismeretlen újra belenézett a nyakában függő hosszúkás dobozba. Kis ideig a távolba figyelt, majd folytatta:
– Sietnünk kell, gyorsan határozzanak. Két lehetőségük van a menekülésre. Vagy elindulnak most azonnal északkeleti irányba, s amilyen gyorsan tudnak, megtesznek tíz-tizenkét kilométert, így talán kicsúsznak még a gyűrűből… persze kérdés, sikerül-e utána eltűnniük az országban… A másik lehetőség: velem jönnek Szimmarenre.
– Hová?
– Szimmarenre. Ennek egy feltétele van: Szimmarent csak a Főtanács engedélyével hagyhatják el. Azt is megmondom nyíltan: tudtommal ilyen engedélyt még soha senkinek nem adott a szimmareni Főtanács.
Pali szólalt meg először:
– Én megyek.
Áron félig nekem mondta:
– Mit csinálhatunk? Úgyis elkapnának, tele az országutak tábori csendőrökkel…
Szerettem volna megkérdezni: hol van Szimmaren, miféle ország az, de féltem, hogy kinevetnek. Hátha csak én nem tudom, hiszen a földrajz mindig gyönge oldalam volt.
Összekapkodtuk a holminkat, s indultunk a szürke overallos fiatalember után. Most láttam, hogy a rakétarepülőnek világos, szürkéskék színe van, s lendületes vonalú, órás teste így közelről még félelmesebbnek tűnt. Feladogattam a hátizsákokat, s felmásztam magam is a kis létrán, de mielőtt beléptem volna az ovális ajtón, visszafordultam, és belebámultam a ködös tájba.
– No, szép Magyarország, mikor látlak megint!
– Akár mindennap – mondta rá a szimmareni. Nem feleltem neki, azt hittem, rossz tréfát űz velem.
A szimmareni ezután becsapta az ovális ajtót, rászorította a csavaros biztosítókat, majd a fenékrészbe beépített létrán felmászott a vezérlőüléshez. Mi kétoldalt, a kerek ablakok mellett helyezkedtünk el, puha, süppedős székeken, amelyek forgó tengelyükön ebben a helyzetben is vízszintesen álltak.
Néhány másodperc múlva feldübörgött a motor, megrázkódott a gép. Az ülés hanyatt billent velünk, fekvő helyzetbe, s olyan ellenállhatatlan erő préselte a testemet a szivacsos gumipárnák közé, hogy a lélegzetem elakadt. Külön éreztem minden testrészem súlyát, mozdulni se bírtam, és már szédülés környékezett. Aztán, hogy megadtam magam, és nem akartam mindenáron mozogni, már nem volt olyan tűrhetetlen ez az állapot, bár továbbra is csak kapkodva szedtem a lélegzetet, mint a fuldokló.
Nemsokára az oldalablakon éles fény vágott be – tehát a felhők fölé érkeztünk –, de az irtózatos nyomás nem szűnt egy pillanatra sem.

II. FEJEZET

melyben történetünk hősei ötször gyorsabban repülnek az ágyúgolyónál, s közben ismerkednek új hazájukkal, a titokzatos Szimmarennel

"Meddig tart ez? Lehetetlen ezt sokáig bírni!" Teltek a végtelennek tetsző percenj és az a szörnyű, már-már elviselhetetlen nyomás változatlan súllyal nehezedett ránk. Átvillant rajtam az ijedtség: "Hiszen a pilóta éppúgy tehetetlen, mint én! Lehet az is, hogy elájult, és ez az őrült motor növekvő sebességgel röpít ki bennünket a világűrbe!"
Fekvő helyzetben is jól láttam a pilótát, s reménykedve figyeltem, hátha mozdul, s ki- vagy bekapcsol valamit, megnyom egy gombot, de semmi sem történt. A szimmareni éppen olyan tehetetlenül feküdt, bepréselődve a szivacsos gumipárnák közé, mint mi hárman.
Nem mozdult, és egyszerre mégis letompult a motor dübörgése. (Ma már tudom, hogy a gép automata vezérléssel működött, hajszálpontosan betartva az előírt gyorsulási tempót.) Felengedett a nehéz nyomás, a szék ülő helyzetbe billent. Megkönnyebbülve sóhajtottunk, s nyújtóztattuk karunkat, lábunkat.
A dübörgés hirtelen elhalt, s olyan mélységes, rémítő csend fogott bennünket körül, hogy arra nem is tudok földi hasonlatot mondani, mert olyan süket csend talán a sarkok jégmezőin sincs. Belém nyilallt a rémület: "Mi van a motorral? Elromlott? Vagy én nem hallok?" Önkéntelenül megtapogattam, megnyomkodtam a fülem.
A szimmareni mosolyogva fordult hátra.
– Nehéz volt?
Megnyugtatott ez a mosolygás, és az is, hogy hallom, amit mond. Tehát a fülem rendben van, és a motor is rendben van. Bizonyára mégis kikapcsolta valamiképpen, s most repülünk tovább, ugyanazzal a sebességgel.
– Van még egy kis tea? – kérdezte előttem Pali, s nagy lendülettel felállt, hogy a fülke végébe csúszott hátizsákokhoz menjen, ám ebben a pillanatban furcsa jelenetnek lehettünk tanúi. Pali, mint egy ugróbajnok, lendült a magasba az ülésről, és ha idejében fel nem kapja a kezét, csúnyán beleverhette volna a homlokát a fülke bordás tetőszerkezetébe. Utána másodpercekig kalimpált a levegőben, s lassan, imbolyogva hullt vissza, mint lassított filmen a rúdugró.
– Vigyázni, vigyázni! – intett bennünket a pilóta. – Ne felejtsék, hogy kisebb a súlyuk, mint egy pólyás gyereké. Ötször gyorsabban repülünk, mint az önök ágyúgolyói!
Valóban, amikor a motor elhallgatott, én is észrevettem magamon a könnyedség furcsa érzését, de azt hittem, ez csak a nagy nyomás utáni jó közérzet.
A fülke már vízszintes helyzetben volt, de Pali így is csak óvatosan, minden lépésnél megkapaszkodva jutott el a hátizsákokig. Nem állhattam meg, hogy ki ne próbáljam én is a járást. Valóban könnyű volt a testem, már-már lebegett, s valami gyerekes öröm lepett meg, szerettem volna ugrálni, mint a nekiszabadult kiscsikó, jó nagyokat, olyan magasakat, mint egy emeletes ház, de sajnos nem lehetett a szűk fülkében.
Azt is el kell mondanom az olvasónak, hogy ehhez a gyerekes örömhöz némi kellemetlen érzés vegyült: a bizonytalanság. Megszokja az ember, hogy két lábbal szilárdan a földön áll, s igen furcsa érzés, ha minduntalan kiszalad a biztos talaj a talpunk alól.
Azért csak elértem a hátizsákokat, és persze Áron is, mert ő sem maradhatott nyugton. Pali közben kiforgatta az elemózsiás zsákot, eredménytelenül.
– Pedig a sárga termosz még tele van – mondta Áron.
Emlékeztem rá, hogy a nagy sietségben az akkumulátor mellé dugtam a sárga palackot. Kiemeltem onnan, de pehelykönnyű volt.
– Hiszen ez üres!
(Lám, milyen az ember! Milyen keveset tud, de amit tud, azt se jól használja! Mennyit olvastam én fantasztikus holdrakétákról, amelyekben minden tárgy elveszti súlyát, és a kiöntött leves az asztal fölött lebeg; hányszor elgondoltam, miközben a nehéz cukrosládákkal cipekedtem, hogy a bolygóközi térségben szívesebben lennék rakodómunkás, ott akár a Lánchidat is könnyen a vállamra lódíthatnám; mondom, álmodozásban, képzelődésben nem volt hiány, s íme, most mégis azt vártam, hogy a legfeljebb néhány grammnyi teli palacknak súlya legyen, akkora, mint odalent a földön.)
Bizonyságul, hogy üres a palack, kihúztam a dugóját, s kiderült, hogy tele van. Öntöttem volna a kupakba, de nem jött. Aztán mégis megindult a palack szájából lassan, ráérősen valami sárga massza.
– Hiszen ez méz!
Valóban a tiszta akácmézhez hasonlított, pedig tea volt. Erről magam is megbizonyosodtam, mert egy teli kupakkal ittam belőle; igaz, a nyakam belefájdult, míg sikerült kiinnom, olyan méltóságos kényelemmel vánszorgott a számba ez az utolsó hazai ital.
A pilóta közben odajött hozzánk, s szabadkozott:
– Látják, ez a fejetlenség. A nagy sietségben egy harapás ennivalót se hoztam. Éhesek?
– Köszönjük, mi ettünk, de maga…
– Én is vacsoráztam.
– Ohó, az régen volt! Mi már ebédeltünk is! A pilóta mosolygott.
– Amikor én vacsoráztam, maguk már a hegyen kísérleteztek.
– Legalább tudom, merre megyünk – mondta Áron. – A Föld túlsó felére, igaz?
– Olyasformán. – A szürke ruhás magyarázni kezdte útját. – Képzeljék el: éjjel tizenegykor indultam, északnyugati irányba, tehát félig-meddig szembe a Föld forgásával. Vagyis visszarepültem a nappalba. Új-Guineában este volt alattam, Indiában alkonyat, Budapesten pedig már kora délután.
– És most vissza?
– Dehogyis, most délnyugatnak tartunk.
– Megint nyugatnak?
– Úgy van, a földgömb másik felén megyünk haza, versenyzünk tovább a nappallal. Látják, most egyik oldalon sem süt be a nap, mert éppen fölöttünk áll, a zeniten. Vagyis: most dél van, egy óra múlva reggel lesz alattunk, másfél óra múlva pedig otthon leszünk… hajnalban.
Akkor nem ment a fejembe ez a magyarázat, csak később értettem meg, amikor – földgömbbel a kezemben – gondolatban újra megtettem életmentő utunkat.
"Visszaeveztünk" a helyünkre, és szótlanul bámultunk kifelé a koromfekete égre, a tisztán ragyogó csillagokra. Nem is jól mondom, mert nem ragyogtak a csillagok, hanem rezzenés nélkül, egyenletes, nyugodt fénnyel égtek, mint valami színpadi díszleten.
"No, te Zsiga – gondoltam –, ezt is megérted, hogy visszafelé éled át a napot, retúrral, mint a vicinálison, s ráadásul fényes délben csupa csillag az ég fölötted!"
– Hová lett a szárnyunk?! – kiáltott egyszerre Pali.
Az ám, tisztán emlékeztem rá, hogy beszálláskor láttam szárnyfelületet, most pedig ott is fekete ég és csillagok, és oldalt, mérhetetlen mélységben alattunk a felhők kékesen fénylő, domború tengere.
– Ilyenkor nem kell a szárny – mondta a pilóta. – Behúztuk.
– Azért jó volna lefelé is látni – tűnődtem.
– Mit látnál? Felhőt… – nyugtatott Áron.
– És mit gondol, hogy találtam én meg magukat? – fordult hátra a pilóta. – A felhő csak felhő, azon igazán könnyű átlátni.
Benyomott egy gombot, mire a vezérlőasztal fölött egy vetítővászonhoz hasonló ernyő villódzani kezdett, majd szürke színre váltott.
– Alattunk a Földközi-tenger, azon nincs sok látnivaló. Nézzünk inkább előre vagy ötszáz kilométert.
Az ernyőn újra egyenletes, szürke szín ömlött el, majd a felső részén kanyargós sötét sáv rajzolódott ki.
– Az afrikai partok, így kerestem magukat is.
– Jó szem kell hozzá, hogy ilyen messziről észrevegyen három embert – tréfált Áron.
– Gyerünk közelebb. – A fiú csavargatott valamit, mire az ernyőn vad rohanás kezdődött. Semmit sem tudtunk megkülönböztetni, olyasforma lehetett a kép, amilyennek az alagútban a rohanó vonat ablakából az alagút falát látni.
– Ezt látnánk háromszáz méter magasról – mondta a pilóta. – De vegyünk célba valamit.
Hirtelen egy kopár hegyoldal képe tűnt fel az ernyőn, majd a hegy sebesen távolodni kezdett, s a lábánál egy nagyváros körvonalai bontakoztak ki. Most a város az ernyő közepére ugrott, szédületes gyorsasággal közeledett, már tisztán kivehettük a házak keleties, szögletes idomait… már az autókat… már az utcai járókelők alakját is – s egyszerre megállapodott a kép. A körvonalak, igaz, nem rajzolódtak ki elég élesen, a részletek elmosódtak – egyszóval inkább hasonlított festményhez, mint fényképhez –, mégis csudálatos volt, hogy ekkora távolságból olyan közel hozta azokat a mit sem sejtő, békés arabokat. Nem győztünk betelni a látvánnyal. Emlékszem, az ernyő felső sarkában, egy emeletes ház ablakából bő ruhás asszonyféle hajolt ki, s mintha integetett volna – én az első pillanatban csakugyan azt hittem, hogy integet –, pedig nyilván a portörlő rongyot rázta.
– Ezek után elmondhatná a mi esetünket – vélte Áron. – Szabad elmondani?
– Honfitársak vagyunk, vagy mi? – nevetett a fiú. – Ez a fülke szimmareni felségterület!
Nem is annyira elbeszélte, inkább bemutatta megmenekülésünk történetét.

Fiatal pilótánktól hallottunk először Hajna Szőkéről, akit túlzás nélkül nevezhetek mentőangyalunknak.
Hajna foglalkozását nehéz pontosan meghatározni. Talán így: történész és magyar szakértő. Mint történész, mindenekelőtt magyar történelmi kutatásokkal foglalkozik, és – az olvasónak szokatlan ezt egy történészről hallani – elsősorban nem a múlt, hanem a jelen alakulása érdekli. A "magyar szakértő" nem valami tudományos rang vagy cím, csak azt jelenti, hogy a szimmareni kutatók vele beszélik meg a magyar ügyeket (pl. ha egy magyar tudós új kutatási eredményeiről érkezik hír stb.).
Megvallom, amikor Hajna Szőke nevét hallottam, s fiatal pilótánk hozzátette, hogy őt pedig Pierre Magyarnak hívják, kezdett dagadozni bennem a nemzeti büszkeség. "Ohó – gondoltam –, ki fog derülni a titokzatos országról, hogy nem más, mint egy ismeretlen magyar kolónia! Lám, mire képes a magyar tehetség, tudás, akarat! Évtizedekkel, talán évszázaddal az emberiség előtt jár Szimmaren, s mutatja a társadalmi fejlődés útját: emberek, vegyetek példát rólunk, magyarokról! Lépjetek a nyomunkba, erre haladjatok!" Nos, azóta is szent meggyőződésem, hogy Szimmaren sok tanulságot és nagyszerű meglepetéseket tartogat az emberiségnek, de nem szeretném, ha olvasóim hamis ábrándokba ringatnák magukat, s szabadjára engednék nemzeti büszkeségük lobogását. Élébe vágok hát az eseményeknek, és már most figyelmeztetem az olvasót: Szimmaren nem magyar kolónia! Sőt ha meggondolom, elég kevesen élünk itt magyarok a franciákhoz, oroszokhoz, spanyolokhoz, németekhez, angolokhoz és a különféle nyelvű négerekhez képest. Igazán fehér bőrű aligha van már köztük, mint ahogy igazán fekete sincsen, de nevében és nyelvében mindegyikük őrzi származását. Lányok az anyáról, fiúk az apáról öröklik nevüket és anyanyelvüket. (Persze elsősorban a sajátos, keverék szimmareni nyelvet beszélik, amelyben a latinos-franciás elem a leggyakoribb, de a többi nyelvből is épült belé valami, legalább néhány szó vagy kifejezés. A magyarból például a ló, melyet launak ejtenek a magyar származású szimmareniek is. Azután: kard, lánc, vér, szív és – amit határozottan sértőnek találtam patopal. Hirtelen ezek jutnak eszembe, de van több magyar eredetű szavuk is.)
Eme szükséges magyarázat után térjünk vissza mentőangyalunkhoz.
Pierre nem sokat beszélt Hajnáról, csak sorra bemutatta azokat a rólunk készült filmrészleteket, amelyeket Hajna a szimmareni távlátó útján fényképezett. Láttuk magunkat az egyik legelső budai kiránduláson (akkor a rádiofon még csak 10-12 méteres körzetben működött). Láttuk mindezt felülnézetből, mint az előbb az arabokat –, ahogyan rohamozzuk budai végállomásán a többi tülekedő közt a villamost; már indult a kocsi, valamelyik tolakodónak Pali a könyökével lelökte a sapkáját, s lentről egy vasutas dobta utánunk – erre a jelenetre tisztán emlékeztünk. Láttuk a legújabb képeket: a kaput strázsáló fegyveres pártszolgálatosokat s a házunk előtt a terepszínű katonai kocsit. Hallottuk Kikirics és Kökörcsin csipogó morzejelzéseit – a szöveget már ismeri az olvasó –, s akkor értettük meg igazán, milyen veszedelemből szabadultunk.
(Egyébként – mint később megtudtuk – ennek a morzézésnek nagyon sokat köszönhetünk. Igaz, Hajna addig is szemmel tartott bennünket, de csak "hivatalból", mint annyi más magyarországi eseményt vagy furcsaságot. Még akkor sem tett semmit, amikor lehallgatta a nyomozó tiszt rádiójelentését, annyira szokatlan volt számára a beavatkozás gondolata. Ilyesmire évtizedek óta nem volt példa Szimmaren szigetén! Látván azonban, hogy készül ellenünk a hajtóvadászat, hamis rádióparancsot adott ki Kutyatej nevében, s kérte a Főtanácstól a beavatkozást. Hivatkozott persze találmányunkra – a távolból irányítható hangra –, amelyet a szimmareni fejlett technikával sem sikerült még megoldani. Ez pedig nagy szó – ha mi elveszünk, velünk pusztulhat a sokat ígérő találmány is –, ez nyomós indok volt a Főtanács előtt!)

Szótlanul, kábultan ültünk, még kérdezősködni is elfelejtettünk, amikor Pierre végzett a bemutatóval. Csudálatos technika!
Áron lefüggönyözte a bal oldali ablakokat, hogy a nap éles fénye ne sértse a szemünket.
– Nézzük, kamaradi, mi van alattunk – mondta Pierre. (Szimmareni nyelven kamarad ilyesmit jelent: elvtárs, barát, polgártárs.)
A vetítőernyőn kigyúltak a villódzó fények, majd zöldes szín ömlött el rajta sötét-világos foltokkal. Végül egy sziget határozott körvonalai alakultak ki, egy zölddel tarkított barnás folt a zöldesszürke óceánban.
– Öt perc múlva Brazília – mondta Pierre. – Itt már nincs felhő, azért színes a kép.
Kikapcsolta a távlátót, az ülés mellől vékony, hosszúkás palackot húzott ki, s odajött hozzánk. Kicsit zavartan mutatta a palackot.
– Vipi. Szívesen megkínálnám magukat, de nem valami higiénik.
– Ital?
– Az. Nagyon szeretik. Én is hozok mindig, most jutott eszembe, hogy ez maguknak újság…
– Mindig? – ámult el Áron. – Olyan gyakran repül?
– Ohó, mit gondolnak, kamaradi, mire jó ez a nagy masina?
Elmondta, hogy idáig négyszáz kis mesterséges holdat lőttek ki erről a rakétáról. Azóta közvetít a Föld túlsó oldaláról is a szimmareni távlátó, amióta minden zugba belátnak a mesterséges holdak készülékeivel.
– A Holdra nem repült még? – kérdezte Pali.
– Egyszer. Nincs rajta sok néznivaló. A túlsó felét filmeztem, de az se érdekes. Ott valamivel kisebbek a felszíni különbségek, és több az apró kráter…
Ebben a pillanatban feldübörgött a rakéta motorja, s mi egymásra estünk, mint kanyarban a rohanó autóbuszon. Elvesztettük az egyensúlyt, s úgy perdültünk-fordultunk odébb, mint felfújt gumibábuk. Megkapaszkodtam az ülés puha támlájában, s kinéztem az ablakon: mi történt? Nem láttam mást, csak a fekete eget és a tisztán fénylő csillagokat, ám egyszerre, közvetlen közelünkben valamilyen test suhant el, sebesen, mint a gondolat. Akkora lehetett, mint egy söröshordó, és sárgán világított a napfényben.
A motor újra elhallgatott. Pierre ellenőrizte a vezérlőasztalon az irányt, S elmondta, hogy az utunkat vigyázó radarszemek kapcsolták be az oldalmotort, mert egy meteor élénkbe tévedt. Számára megszokott dolog lehetett ez a hirtelen kanyarodó, de nekem a hideg futkosott a hátamon, arra gondolva, mi lett volna velünk az előrelátó, óvatos radarszemek nélkül!
Közben a hosszú palack is elrepült, az egyik ülés alatt találtuk meg. Látszott rajta, hogy ilyen magaslati utazásokra készült: fölső részén szeleppel ellátott dugó volt, alsó részéből pedig hajlékony cső vezetett ki. Vagyis szívni kellett belőle a folyadékot, nem önteni, tehát akkor is jól használható, ha a testek egészen elvesztik súlyukat, és a vipi akár a szájával lefordított pohárból sem bújna elő.
Értettem már Pierre zavarát is, miért nem "higiénik" a palack. Bizony az a cső személyes szopogatásra készült, de hát mit törődtünk mi ilyen finomkodással!
Mondhatom, kellemes volt az első vipikóstolónk, nem számítva, hogy Pali olyan szemérmetlenül megszívta a palack szopókáját, nekem alig maradt két-három kortyintás. Azért így is élveztem az első, valóságos szimmareni ízeket.
Azóta a vipi sok fajtáját megismertem. Egyik fanyarabb, másik édesebb, harmadiknak áthatóbb az aromája, de valamennyi kitűnő ital! Enyhén csípős mindegyik, és igen kellemes utóhatású: frissíti, felüdíti, szinte megújítja az embert. Annyit tudok, hogy gyümölcsökből készítik, különféle keveréssel, bőven tartalmaz vitaminokat, gyümölcssavakat és a sejtek újjáépüléséhez szükséges, oldott ásványokat; gyorsan frissítő, az életműködést azonnal serkentő hatása teszi különösen értékessé.
A vipikóstoló után barátkozó hangulatunk kerekedett. Tapogattuk Pierre overallját, kérdezgettük, milyen anyag. A közvetlen hang őt is feloldotta, és elkérte Áron szemüvegét. Közelről, úgymond, még sose látott ilyet, nagyon szeretne belenézni.
– Maguknál nincs szemüveg? – ámult el Pali.
– Lehet másképpen is gyógyítani a szemet – mondta Pierre, és orrán a szemüveggel nagyokat nevetett, hunyorgott, rázta a fejét.
Pali nyakkendője is érdekelte Pierre-t. (Áronnak csak sálja volt, nekem nyitott ingnyakam.) Nézegette, morzsolgatta az ujjai közt.
– Ez? Ez miért kell? Melegít?
Most mi nevettünk.
– Miért kell? Mert viselik, így szokás.
Sehogy sem értette.
– Miért viselik? Melegít?
Utána a bakancsfűzőmbe akadt bele, majd a kabátzsebből kikandikáló, piros-fehér-zöld végű ceruzámon ámuldozott.
– És ha elkopik a hegye? – kérdezte.
– Kihegyezzük bicskával.
– De akkor elfogy!
– Veszünk másikat.
Egyre a fejét ingatta.
– Nem értem, nem értem.
Odaadtam neki a ceruzát, legyen valami kézzelfogható emléke a magyarországi kirándulásról. Látván, ezzel milyen örömet szerzek szimmareni barátunknak, Pali a nyakkendőjét oldotta le, Áron a karóráját.
– Ó, maguknak is kedves lehet még ez! – szabadkozott Pierre.
Azért csak rábeszéltük, fogadja el. A karórát figyelmesen nézegette.
– Ez hogy működik?
Áron lepattintotta az óra hátlapját, és mutatta a finom szerkezetet. Pierre izgatottan nézegette, s egyre a fejét csóválta.
– Mennyi munka! Maguknál minden ilyen bonyolult?
Szimmaren ide vagy oda, már bosszantott bennünket, hogy semmivel sincs megelégedve.
– Miért? A szimmareni óra egyszerűbb?
– Ó, alig van szerkezete.
– Olyan is az – legyintett Pali. – Akkor az nem pontos.
Pierre ezt se értette.
– Nem pontos?… Az ember lehet pontatlan, az óra nem lehet. Az óra… gép.
– Magának nincs?
Pierre a vezérlőasztalra mutatott;
– Ott van. A karórám otthon hagytam, az csak otthon működik.
Elmagyarázta, hogy a szimmareni Csillagdában van egy kronométer, amely rádióadóval van összekötve. Az adó tizedmásodpercenként erős hullámlökést bocsát ki, s ezek a hullámlökések működtetik a szimmareni órákat.
– Mondom, alig van szerkezete – bizonygatta Pierre. – Nincs benne több tíz perc kvalifik munkánál. Csinálhatnánk egészen automatával, de nem érdemes ilyesminek automatát szerkeszteni…
"Kvalifik" munkán olyan emberi szakmunkát értenek, amelyet nem lehet vagy nem gazdaságos automatával helyettesíteni. (Vigyázat, kedves olvasó, nemcsak az úgynevezett minőségi munkáról van szó! A szimmareniek szemében kvalifik munka pl. a takarítás is, mert "nem érdemes takarító automatát szerkeszteni".)
El kellett ismernünk, hogy Pierre lefőzött bennünket a rádióórával. Milyen egyszerű! A kisiskolás megértheti, hogyan működik!
Nagyon furdalt már a kíváncsiság.
– Beszéljen Szimmarenről – kértem Pierre-t. – Kik alapították? Mikor? Hogyan? Mindegy, akármit, mert semmit se tudunk.

Megbocsátja az olvasó, ha nem tartom magam szigorúan Pierre akkori elbeszéléséhez. Őszintén szólva nem is emlékszem már olyan jól a beszélgetésre, hogy vállalhatnám a pontosságot, hiszen amit tőle hallottam Szimmaren múltjáról, s amit később másoktól, egyetlen egész képpé szövődött már bennem, s aligha tudnám a színeket és szálakat eredetük szerint különválogatni. Másrészt Pierre sietett is kicsit az elbeszélésével, talán fontos eseményeken átsiklott, hiszen közeledett már a leszállás pillanata, nem volt sok időnk.
Elsőnek mégis azt a képet idézem fel, melyet Pierre a távlátó ernyőjére varázsolt, amikor elhagytuk Dél-Amerika partjait, s a Csendes-óceán felett száguldottunk.
Piruló, nyiladozó hajnal festette meg az elénk táruló képen a nagy óceánt, s a vízi mezőből két homályos kékes folt tűnt elő. Az innenső nem volt nagyobb egy ötpengősnél, a túlsóalakra is, nagyságra is – olyan lehetett, mint egy jókora gömböc.
– Új hazájuk – mondta Pierre.
Megilletődve hallgattuk első szimmareni ismerősünk és új honfitársunk elbeszélését.
A szigetország alapításáról sajnos nincsenek megbízható adatok. 1791-ben néhány szimmareni kutató a villám befogásával kísérletezett. Vihar támadt, és a sorra becsapódó villámok felgyújtották nemcsak a kísérleti telepet, hanem a környező épületeket is. A féktelen tűzvész továbbharapódzott a tomboló viharban, s a fele várost elpusztította. Porig égett a Múzeum is, melyben az alapítólevelet, a régi emlékeket és kéziratokat őrizték.
Egyébként abban az időben – de még a XIX. század első évtizedeiben is – válságos korszakot élt át Szimmaren. Ezt a történelmi szakaszt most "technik érá"-nak, azaz a technicizmus korának nevezik. Abban az időben ismerték meg a szimmareniek az elektromosságot, megszédültek a beláthatatlan lehetőségektől, minden figyelmüket a "hasznos" és "gyakorlatias" tudományos feladatok megoldására összpontosították, s elhanyagolták – sőt lenézték – a művészeteket, az irodalmat és azokat a tudományágakat is, amelyek nem szolgálták közvetlenül a technikai fejlődést. Olyasformán képzelték el a jövendőt, mint a legújabb idők némely írója, aki gombnyomásra működő embereket tervez a következő évszázadra. Táppirulákkal élő, mesterségesen szaporodó, ember formájú gépeket, amelyek elmés szerkezettel fésültetik a hajukat is, olyannyira technikásaié, de szellemiek dolgában bízvást megirigyelhetnék neander-völgyi ősüket, aki – bár primitív bunkóval verte agyon ellenségeit – mégis ember volt, mert érzett és gondolkozott.
A szimmareni technik éra tehát nem kedvezett az elpusztult Múzeum újjáépítésének. Nem pótolták legalább emlékezetből – a pótolhatatlant. Szimmaren alapításának történetét ilyenformán csak a szájhagyomány őrizte meg, s így ma sincsenek hiteles történelmi adatok a szigetország első évszázadának eseményeiről.
Abban megegyeznek a történészek, hogy a kis társadalom alapjait egy lengyel és egy fríz tudós vetette meg, 1635 körül. A lengyel valószínűleg Kepler tanítványa volt; a frízről úgy tudják, Rómában nevelkedett, és mint fiatal szerzetes, látta Giordano Bruno máglyahalálát a Virágok terén. Galileit minden bizonnyal ismerte, mert távcsöve – amely az 1791-es tűzvész után épen került ki a romok alól – hű mása Galilei távcsövének.
A szájhagyomány szerint a két tudós közösen adott nevet a szigetnek. Kedves kis mesét hallottam róla, hogyan történt ez a névadás.
A két tudós hajója a kisebbik sziget zátonyos partján megfeneklett, s használhatatlanná vált. Kimentették a menthetőt, körülnéztek, majd elhatározták, hogy ellátogatnak a távolból odalátszó nagyobb szigetre. El is indultak egy szép napon, de alig eveztek néhány mérföldet, a két sziget közt, egy sziklacsoport közelében – ma Odzsinak hívják ezt a zátonyt – megsérült a csónakjuk. Mit tehettek mást, kikötöttek a legnagyobb sziklán, és ott töltötték az éjszakát. Másnap egész nap a rossz csónakot foldozgatták. Alkonyattájban készültek el a javítással.
– Ránk setétedik – mondta az egyik. – Baj érhet, ha ilyen későn nekivágunk.
– Indulhatunk holnap reggel is – hagyta rá a másik. Így hát maradtak. Maradhattak is, hiszen az Odzsinak a tetejét a legnagyobb viharban sem éri a hullámverés.
Álldogáltak a zátonyon, nézték a tengert. Hátuk mögött a távolban a kis sziget meredek, sziklás partja feketéllett; előttük a messzeségben a nagy sziget szélesen nyújtózkodó partjai hamvas kék színben világítottak a lenyugvó nap fényében.
– Tegnap – intett hátrafelé a fríz, majd előremutatott. – Holnap…
Kis idő múlva megszólalt megint.
– Mi lenne, ha a kicsit Jiszter-szigetnek (Tegnap-sziget), a nagyot Maren-szigetnek (Holnap-sziget) neveznénk el?
A lengyel hátrapillantott, a távoli fekete sziklákra, majd előre, a messzi kék partokra.
– Jól van. Jiszter, Maren… ez jó lesz. De legyen a kicsi Fekete-Jiszter, a nagy pedig Kék-Maren. Mert innen az egyik fekete, a másik meg kék, mint a jövendő.
És mert ezt lengyelül mondta, a saját nyelvén, így lett a két sziget neve: Cserni-Jiszter és Sziny-Maren… (Utánanéztem: a cserni valóban lengyel szó, de a sziny szótő csak más szláv nyelvekben fordul elő.)
Teltek az évek és az évszázadok, s a szigetek nevét lekoptatta az idő, mint kavicsot a tenger hullámverése.
Ma így mondják az emberek: Csernyiszter. És azt mondják: Szimmaren.
Hangsúlyozom, mindez csak szájhagyomány. A szimmareni történészek nem adnak hitelt a mondának, bár lehetségesnek tartják, hogy a két sziget neve valóban az említett szláv és fríz szavak keverékéből származik.

Nem eléggé tisztázott, milyen szándékkal kószált a két tudós a mérhetetlen, félelmetes óceánon, s miből fedezték az expedíció – bizonyára tetemes – költségeit. Némely történész szerint új földrészek – talán a Déli-sarkvidék – felfedezésére indultak, mások viszont azt bizonygatják: a két tudós és kemény matrózaik eleve azzal az elhatározással szálltak tengerre, hogy valahol, távol Európától, új államot alapítanak; valahol messze, ahová nem ér el a pápák, császárok, királyok keze. Lehet, hogy ez a szándék önkéntes elhatározásukból született, de az is lehetséges, hogy az inkvizíció elől kellett menekülniük.
Én az utóbbi feltevést valószínűbbnek látom.
"Inkvizíció" – ma sincs ennél gyűlöletesebb fogalom a szimmareniek szemében. Ha volna egyáltalán szimmareni anya, aki mumussal ijesztgeti a gyerekét (megnyugtatom az olvasót: nincs ilyen), akkor bizonyosan inkvizítorokkal ijesztgetné.
Persze az iskola annál inkább megismerteti a gyerekeket az inkvizíció bűneivel. Magam is láttam egy iskolai történelemkönyvet, melynek nyolcszáz oldalából kereken kétszázötven oldal azzal foglalkozik, hogyan üldözte az egyház, a hatalom, a korlátoltság a tudományt, milyen válogatott kínzásokkal gyötörték a tudósokat, tépték ki körmeiket, szaggatták szét testüket, dobták máglyára az emberiség jótevőit. Ebben a könyvben olvastam először, milyen esküt kényszerítettek Galileire, s ebből ismertem meg magát Giordano Brunót is, akit 1600-ban Rómában elégettek.
Azt mondhatom, hogy az inkvizíció gyűlölete éppúgy a szimmareni nemzeti jelleghez tartozik, mint a némethez a szervezőképesség. Ezek a józan, higgadt szimmareniek szinte lángot vetnek, ha az inkvizícióról esik szó. (Engem például, amikor egy ízben megemlítettem, hogy római katolikus vallású vagyok, még gúnyoltak és sértegettek is: "Úgy, kamarad, egyszóval maguk égették el Brunót? Lenne szíves megindokolni, miért ölik maguk ezer év óta a tudományt.")
Az alapítólevél – mint említettem – elpusztult a nagy tűzvészben, de néhány mondatát megőrizte az emlékezet. Jellemző, hogy éppen azokat a töredékeket, amelyek az inkvizíciós szemlélet ellenében, a gondolati szabadság védelmében fogantak…. Soha önkényt nem tűrünk el, soha ember előtt meg nem alázkodunk…. Soha meggyalázni nem engedjük, mit igaznak, helyesnek, valóságosnak tartunk. Azután: Tiszteljük mások szívbeli meggyőződését, de a magunkét szolgák és kalmárok módján soha fel nem adjuk, papi, úri, fejedelmi kényszer előtt soha fejet nem hajtunk, csak valós tények, világos indokok, meggyőző érvek előtt. Ezeket a fennmaradt töredékeket azóta bevették az állampolgári fogadalom szövegébe is.
A Szimmarent alapító két tudósnak tehát oka lehetett rá, ha olyan gyűlöletet hintettek el az inkvizíció ellen, amely él és hat ma is, évszázadok múlva. Ebből gondolom én, hogy a szigetre vezető útjuk menekülés volt, még akkor is, ha talán Európából "felfedező expedíció" ürügyén indultak.
Nem akarom hosszúra nyújtani a beszámolót Szimmaren történelméről. Köteteket írhatnék a történészek vitáiról s a legújabb és legvalószínűbb feltevésekről. Rövidre fogom hát, s mindenekelőtt azokat az eseményeket említem, amelyek – hitem szerint – távoli olvasóimat leginkább érdeklik. (Főleg gyanakvó olvasóimat, akik megszokták már, hogy a hiú ábrándozásra és naiv képzelődésre hajlamos írók – évszázadok óta bevált recept szerint – valamilyen ismeretlen bolygóra vagy fel nem fedezett szigetre viszik őket. Ezek az olvasók minden bizonnyal azt gondolják, hogy Szimmaren is ilyen kaptafára kigondolt Seholsincs-sziget vagy Nekeresd-bolygó.)
Első, amit kérdeztem a szimmareni történészektől (s amit a gyanakvó olvasó bizonyára tőlem is megkérdezne): és a család? Alig hihető, hogy a tudósok és bátor matrózaik asszonyostul, gyerekestül vágtak neki a nagy útnak, az ismeretlen tengereknek.
A történészek mosolyogtak kétkedésemen, és azt válaszolták: ezt mi is szeretnénk tudni. Valószínű, hogy csak a sziget felfedezése után költöztették oda a családokat.
És a szaporodás? Szimmarennek 1950. január elsején 29 211 lakója volt. Hogyan lehetséges ez? Háromszáz év alatt egyetlen hajó legénysége ezerszeresére nőtt volna?
Ezt könnyű megválaszolni, erre már hiteles dokumentumok is bőven találhatók a szimmareni múzeumban.
Háromszáz-egynéhány év alatt huszonhat kisebb-nagyobb hajó és – magunkat nem számítva – egy repülőgép utasai kötöttek ki végleg Szimmaren szigetén. 1775-ben például egy rabszolganőket szállító hajókaravánt fogtak el. (Sok szimmareni sötétszürke bőrén ma is látszik a néger keveredés, s szimmareni lányok ma is őrzik a valamikor rabszolganő édesanyjuk nevét és anyanyelvét.) Az ezerhétszázas évek közepén, 1833-ban és 1861-ben pedig tudományos expedíciók szaporították a szimmareni lakosságot.
Ne rója fel az olvasó, ha elébe vágok az eseményeknek, de mindehhez tudni kell, hogy a szimmareni alkotmány sarkalatos pontja: mindaddig fenntartani elszigeteltségüket a világtól, míg a szimmareni tudósok a "legnagyobb hatalom" birtokába nem jutnak, amely "legnagyobb hatalom" majd megóvja őket a legerősebb országok támadásától is.
Jegyezze meg az olvasó jól ezt a kifejezést, hogy: "legnagyobb hatalom", mert nincs ma égetőbb gond a szimmareni tudósok társaságában, mint a "legnagyobb hatalom" biztosítása hazájuknak.
Talán ennyiből is megérti az olvasó, hogyan lehetséges, hogy a technika mai állása mellett is van még ismeretlen sziget a nagy óceánon.
Szimmaren távol esik a legfontosabb hajóutaktól. Földrajzi helyzetét persze nem árulhatom el – új hazám alkotmánya engem is kötelez –, csak annyit mondhatok, hogy ezer kilométerekre tőlünk, mindenütt víz és víz, sehol egy sziget, sehol szárazföld a messze környéken. Ha mégis tévedt erre hajó, az nem mehetett tovább; tetszett, nem tetszett a legénységnek, ebben a szimmareniek nem ismertek tréfát. 1897 óta pedig a szimmareni technika gondoskodik róla, hogy a sziget irányába tartó hajók, repülőgépek ne jussanak 200 tengeri mérföldnél közelebb. (Azóta csak egy repülőgép jutott el a szigetig, 1937-ben. A szimmareniek is úgy akarták, hogy eljusson, mert sérült motorjával a tengerbe zuhant volna, ha nem engedik leszállni.)
Pontos magyarázatot ebben a dologban sem adhatok, de megvallom: nem is tudnék. Ha van egyáltalán hadititok Szimmaren szigetén, akkor az a határvédelem technikája.
Sokszor elképzeltem már, mi történnék, ha mondjuk éppen az én visszaemlékezéseim nyomán valamelyik nagyhatalom hadihajók százaival és repülők ezreivel elindulna Szimmaren bevételére. Meddig jutna él!
Nem veszem számításba, hogy a szimmareniek valamennyi hajót és repülőt percek alatt a levegőbe röpíthetnék. Ők csak a legvégső esetben szánnák el magukat ilyesmire. Sokkal valószínűbb, hogy az egyesített tengeri-légiflottával a következő furcsaságok történnének:
Elsőnek, azt hiszem, a szimmareni rádióhullámok vennék fel a harcot. Mintegy nyolcszáz mérföldnyire a szigettől a támadó flotta olyan erős hullámzáporba kerülne, hogy pillanatok alatt használhatatlanná válnék valamennyi rádió-adóvevőjük és radarkészülékük. Elveszítenék a kapcsolatot egymással és a parancsnokukkal, nem tudnának megfelelően tájékozódni, s azt mondhatom, hogy csak bekötött szemmel jöhetnének tovább.
Ha mégis továbbjönnének, száz-százötven mérföld után sűrű, tejszerű köd állná útjukat, melyben különleges ködtávcsövekkel sem boldogulnának. De ez volna a kisebbik baj. A nagyobbik pedig az, hogy először az elektromos szikrával működő motorok fulladnának be a ködben, majd néhány mérföld után besülnének a gőzgépek dugattyúi is.
Az bizonyos, hogy Szimmaren kétszáz mérföldes körzetébe egyetlen hajó vagy repülőgép sem jutna el.
Csak jellemzésül említem, új honfitársaim milyen előrelátók: ismerek egy kutatót, aki azon dolgozik, hogyan lehet eltéríteni irányuktól a rakétalövedékeket és a sugárhajtású repülőgépeket. Egy másik azt kutatja: miképpen akadályozhatják meg, hogy – a már nem távoli jövőben, amikor a külvilág technikája odáig fejlődik a Föld más részéről kilőtt mesterséges holdak automatája lefényképezhesse a szigetet.
Persze ne gondolja az olvasó, hogy a magányos, békés hajókat vagy repülőgépeket is ilyen hadiapparátussal fogadja a szimmareni határvédelem. Ha így volna, azóta már rég felfigyeltek volna erre a tengerrészre, s bizonyosat tudnának a szigetállam létezéséről.
De minek is volna ekkora apparátus, minek verébre ágyúval lőni? Hiszen elegendő, ha a tilosba tévedt hajónak megzavarják a radarkészülékét, s ködöt fejlesztenek előtte. Biztos, hogy hibás radarkészülékkel – ezen a hideg áramlású tengerrészen, ahol gyakoriak az Antarktiszról leszakadt, kóborló jéghegyek – messze elkerüli a hajó a ködöt, s arra lehet irányítani, amerre akarják.
Csak annyit még a határvédelemről: majdnem tíz esztendeje vagyok szigetlakó, s ezalatt három ízben volt riadónk. Az elsőről, mely az egész szigetország nyugalmát felkavarta, sokat hall még az olvasó. Második alkalommal egy utasszállító repülőgép szállt kelet-nyugati irányba, nem messze a két szigettől, még a bugását is hallottuk. Akkor felhőképzéssel operált a határvédelem. Harmadízben egy gyanútlan hajó tévedt a tilos övezetbe, s kísérletképpen valami újfajta eljárással térítették el az iránytól.
Az elzárkózásnak persze két oldala van. Bizony a szimmareniek sem közlekedhettek kedvükre a tengereken, pedig ők mindig szerették volna tudni, mi történik a nagyvilágban. Jól felszerelt, gyorsjáratú hajót építettek tehát, s olykor elmerészkedtek egy-egy kikötőbe. Rúdaranyért és mesterséges drágakőért összevásárolták a legújabb könyveket, újságokat, műszaki leírásokat, értékesebb műszereket, gépeket, műszaki cikkeket, továbbá a szigeten hiányzó állatokat, növényeket, vegyi anyagokat. 1909-ben kis híján odaveszett a titkos expedíció, mert angol hadihajók üldözőbe vették, s tüzet nyitottak rá.
Azóta nem futott ki hajó Szimmarenből.
Szerencsére a rádiózás elterjedése, majd a távlátó megalkotása közelebb hozta a külvilágot, s ma már pontos értesüléseik vannak a világhelyzetről.
A XIX. század az elektromosság százada a szimmareni történelemben, a XX. század pedig az atomé. Érdekes, hogy a radioaktivitást csak 1899-ben fedezték fel – tehát később, mint Európában –, de 1910-ben már működött az első atommáglyájuk. Ez a gyors eredmény csak a nagyszámú kutató szoros együttműködésével magyarázható, no és azt sem szabad elfelejteni, hogy a századfordulón már az egész szimmareni technika a villamos energiára épült!
A nagy tűzvész előtti időkről egyébként – mint említettem – igen keveset tudunk. Annyi bizonyos, hogy a szimmareni történelemnek ez a szakasza is bővelkedett nagy eseményekben és fordulatokban, hiszen ebben a másfél évszázadban értek meg a mai fejlett társadalom kialakulásának gazdasági és egyéb feltételei. Ma is állnak még a szigetország őskorából származó szélerőművek – megőrizte őket a kegyelet –, állnak az Óváros épen maradt negyedei, azután a régi feltárású bányák és a múzeumi Géptár mintegy kétezer műemlék darabja – mind arról tanúskodnak, hogy a városalapítók és az őket felváltó nemzedékek óriási munkát végeztek.
Nincs tiszta képük a történészeknek a tűzvész előtt lezajlott társadalmi mozgalmakról sem. Nem tudni bizonyosat róla, milyen alapokon ment végbe és milyen sajátos formákat öltött az osztálytagozódás, de abban megegyeznek a kutatók, hogy a fejlődésnek ezt a szakaszát – mivel itt nem alakult ki hűbéri jog és magántulajdon –, sem a külvilági hűbériséggel, sem a kapitalizmussal nem lehet teljesen azonosítani. Az a feltevés látszik legvalószínűbbnek, hogy a munkamegosztás révén néhány család az energiatelepek, a legtermékenyebb földek, továbbá bizonyos gyárak és bányák használatával előjogokat szerzett, és a társadalomban néhány emberöltő alatt olyan kiváltságos réteg képződött, mely a szigetállam irányításából, tehát a politikai hatalomból is kizárta a többieket.
A XVIII. század közepén valószínűleg az alsóbb néprétegek mozgalmaiból nőtt ki a "Többet vállalók szövetsége", (Federatia Mahrwill's – lesz még róla szó). Néhány évtizeddel később pedig – 1783 szeptemberében – kirobbant a forradalom, és megvetette a mai közösségi társadalom alapjait.
Említettem már, hogy 1775-ben egy rabszolganőket szállító hajókaravánt tartóztattak fel a szigetlakók. A történészek megállapították, hogy a volt rabszolganőknek fontos szerep jutott a nyolc évvel később kitört forradalomban. Ennek a következő érdekes története van.
A rabszolgaszállítmány tulajdonosát és kegyetlen tisztjeit a kis szigetre, Csernyiszterre száműzték a szimmareniek, mégpedig élethossziglani számkivetésre. Ám a nagy szigeten a forradalmi mozgalom mindinkább veszélyeztette a vezető réteg kiváltságait, és ezek a hatalmasok, hogy megrendült pozícióikat biztosítsák, titokban szövetkeztek a csernyiszteri száműzöttekkel, s 1783. augusztus 31-én felfegyverezték és Szimmarenre szállították őket. Hanem ezzel alaposan elszámították magukat, mert az árulás olyan elemi erejű felháborodást váltott ki – elsősorban a volt rabszolganők részéről –, hogy a forradalom kirobbant, és egyetlen nap alatt elsöpörte a kiváltságosokat.
Csernyiszterről még annyit: azóta is oda száműzik az elítélteket hosszabb-rövidebb időre. Ha vétettek a társadalom ellen, ha nyűg nekik a társadalmi együttélés, a törvények megtartása, hát éljenek, ahogy tudnak, magukra hagyva, mostoha viszonyok között, "szabadon" a társadalomtól, de kiszolgáltatva a természet kénye-kedvének.
Furcsa játéka a sorsnak, hogy Csernyiszter valóban Tegnap-sziget lett: a múltba ragadtak menhelye.

Leszíjaztuk magunkat az ülésre. Pierre ellenőrizte a kötéseket, s ő is helyet foglalt. Az ernyő újra kivilágosodott, megjelent rajta a gömböc alakú sziget, de most betöltötte majd az egész teret. Mindez csak egy-két másodpercig tartott, mert a gömböc gyorsan lefogyott a vászonról.
– Most repültünk el fölötte – fordult hátra Pierre.
A motor feldübörgött, s nem kérdezhettem meg, miért repülünk el fölötte, miért nem szállunk le. A kerek ablakban körsétára indult az addig lomhán mozduló csillagmező, s egyszerre a mi oldalunkon, a jobb oldalon jelent meg a Nap az irdatlan mélységben ragyogó domború víztükör peremén.
Mi van? Megfordultunk volna?
Váltott a motor, és rettenetes erő nyomott bele az ülés gumipárnáiba. Ugyanaz a rossz érzés fogott el, mint felszálláskor. Magát a rossz érzést most hamar leküzdöttem, és abban a tehetetlen állapotban – testsúlyom két-háromszorosát viselvén – is tudtam gondolkozni.
Kezdtem megérteni a leszállás műveletét.
Induláskor a rakéta felvitt bennünket mondjuk 800-1000 kilométer magasra. Valószínű, hogy ez a magasság állandóan csökkent, s Szimmaren fölött már csak 3-400 kilométerre lehetünk a földtől. Ha mármost a sűrűbb légkörbe – amely ráadásul ferdén szembe mozog velünk – teljes sebességgel belerohannánk, a súrlódástól másodpercek alatt szétolvadna az egész alkotmány, s porrá égnénk valamennyien. Tehát szembefordulunk a haladás irányával, bekapcsoljuk a motort. Fokozatosan elveszítjük sebességünket, majd arrafelé kezdünk repülni; amerre a légkör mozog. Közben persze a motornak fölfelé is hajtania kell a gépet, különben – sebességünket vesztve – belezuhannánk a légkörbe.
Amikor mindez megvan, s már együtt mozgunk a légkörrel: kiengedjük a szárnyakat, és leereszkedünk.
Valahogy így történt valóban.
A szárny fokozatosan előbújt, szinte kinőtt a gép oldalából, s lefelé eltakarta a kilátást. Nem sokkal azután eltompult a dübörgés, majd elhallgatott a motor, s felengedett a mellünket szorító óriási nyomás. Csend lett most is, de ezt a csendet sziszegő zúgás kísérte: működött a légfék.
Felszálláskor nem figyeltem az ablakot, s most meglepődve láttam, hogy lilás ibolyaszínre változott az ég. Ahogy lejjebb-lejjebb ereszkedtünk, az ibolyából lassan sötétkék lett, majd felhígult a kék, s elhalványodtak a csillagok.
Közben a távlátó ernyőjén újra megjelent a gömböc. Dagadt, egyre dagadozott, s csakhamar kinőtt az ernyő mezejéből. Színes volt a kép, s erről már tudtuk, hogy nincs alattunk felhőtakaró. Sötétzöld fákkal övezett szögletes kis térség ugrott középre; közeledtünk a leszállóhelyhez.
A vezérlőasztal fölött piros lámpa gyűlt ki. Pierre berántotta a leszállókart, mire ismét elkezdődött a motorok fülsiketítő zenebonája. A gép orra fölemelkedett, s minket újra az üléshez lapított az erős nyomás. De ez nem olyan volt, mint az előbbiek, ez lassan, fokozatosan felengedett, miközben a távlátó ernyőjét már kinőtte a leszállóhely képe is. Fehér téglalap látszott a földön, most az ugrott az ernyő közepére, gyorsan nagyobbodott, majd elfedte az egész ernyőt.
Ebben a pillanatban nagyot zökkent a gép. A motor elhallgatott, kicsapódtak a beépített leszállótámaszok, s a rakéta a földre döccent, orrával az eget célozva, mint odahaza, az Ördögorom-sziklánál.

III. FEJEZET

melyben történetünk hősei leteszik az állampolgári esküt. Az új hazában töltött első napon sok meglepetés éri őket, és egyben-másban csalódás is

Pierre felnyitotta a légmentesen záródó ovális ajtót, leengedte a kis létrát, s előretessékelt bennünket. Derűs, piruló hajnal fogadott odakint, s langyos, tavaszias szellő csapta meg az arcom. Nagyot lélegeztem az illatokkal terhes levegőből.
A leszállótér akkora lehetett, mint egy futballpályának a fele; dús, fiatalzöld lombozatú fák vették körül. Rózsaszínű, fürtös virágukat enyhén hintáztatta a friss hajnali szél.
Hiszen mi nemcsak az éjszakát ugrottuk keresztül, hanem a telet is! A déli féltekén vagyunk, a tavasz kellős közepén!
Surrogó zúgás támadt fölöttünk. Légcsavaros kis alkotmány közeledett, s öt-hat méternyire tőlünk megállt a levegőben. Középkorú, sötét bőrű asszony ült benne, nevetett, integetett, s kiabált valamit, de nem értettük.
– Monoplán – mutatta Pierre.
Közben új monoplánok tűntek fel, s közelebb érve, egy helyben lebegtek tovább a tér fölött.
Nem messze tőlünk egy lombokba takarózó kis szürke építményt vettem észre, melyből két idősebb férfi és egy fiatal nő indult felénk. Pierre eléjük sietett, valamit mondott nekik a szigetlakók nyelvén, majd sorra bemutatta őket.
– Kamarad Fazil, a Főtanács elnöke, kamarad Szurovij, alelnök és kamarad Hajna Szőke történész.
Fazil dús szemöldökű, nagydarab, kopasz ember volt, kávébarna felleghajtó köpönyegben. A másik férfi – köpcös, ősz, mosolygós, piros arcú bácsi – galambszürke, selymes fényű, zárt nyakú inget viselt és sötétszürke pantallót.
Bármilyen megtiszteltetés volt ránk nézve, hogy kora hajnalban Szimmaren két legnagyobb közjogi méltósága fogad, megvallom: Hajnát, megmentőnket nagyobb érdeklődéssel nézegettem, mint a két főembert. Kicsit mongolos, kellemes arcú lányka volt Hajna. Világosbarna haját, mely hátul a vállára omlott, csillámló csat fogta össze, bársonyos fényű, könnyű égszínkék köpenye feszesen lobogott a légcsavarok szelében.
Főhajtással üdvözöltük egymást. (Náluk ismeretlen a kézfogás.) Rosszul hallatszott a szó a surrogás miatt, s Fazil intett a tér fölött lebegő öt-hat monoplánnak, hogy szálljanak le. Egymás után ereszkedtek a gyepre. Az ülésből kioldották magukat a kíváncsiskodók, s odajöttek hozzánk.
– Első szavunk a köszönet és a hála – kezdte kicsit szónokiasan Áron –, köszönet és hála mindenekelőtt önnek, elnök úr, hogy méltóztatott segítséget küldeni, s lehetővé tette megmenekülésünket…
Hajna könnyedén fordított, Áron pedig nekitüzesedett, és szárnyaló szavakkal beszélt e nagy megtiszteltetésről, majd megindítóan vázolta hazánk nehéz sorsát, s mindhármunk nevében megfogadta, hogy megmentőink nagyszerű országának hű polgárai leszünk.
Nem tetszett nekem Fazil. Néha mintha elmosolyodott volna a szónoklaton, elnéző, enyhe fölénnyel. Amikor Áron befejezte, határozottan észrevettem az elnök szája szögletében vibráló mosolygást.
Hajna – sokkal tisztábban beszélt, mint Pierre – csengő magyarsággal fordította az elnök szókimondó, sértően nyers válaszát:
– Nem jó helyre címezték a köszönetet, kamaradi. Én személy szerint ellene voltam a beavatkozásnak, de a Főtanács megszavazta. Ennek természetesen utána vagyunk, maguk megérkeztek, itt vannak, s én remélem, hogy ez a kivételes mentőexpedíció hasznot hoz a hazára, és nem veszedelmet. Persze nem bízhatjuk magunkat a reményre. Biztosítanunk kell, hogy önök meg ne sérthessék az elzárkózás törvényét, s hírt ne adhassanak rólunk a külvilágnak. Gondoskodnunk kell róla, hogy megismerjék és megértsék gondolkozásunkat, törvényeinket, szokásainkat. Nem a mi társadalmunk nevelte önöket, elő kell tehát segítenünk, hogy beilleszkedjenek az új környezetbe, hogy megszeressék a mi életünket, és haza helyett hazájuk legyen ez a föld. De sose felejtsék el az elsőt! Látják, én itt születtem, kilencvenkét éves vagyok – ne csodálkozzanak, ez nálunk átlagon aluli kor –, mondom, túl vagyok a kilencvenen, de bízom benne, hogy megérem azt az időt, amikor Szimmaren megnyithatja kapuit, s én ellátogathatok őseim földjére: Törökországba.
Szúrósan ránk nézett, s kis szünet után így folytatta:
– Látom, szokatlan önöknek, kamaradi, hogy egy államelnök nyíltan azt mondja ki, amire gondol. Ne sértődjenek meg, ha e kivételes esetben sem alkalmazkodom a külvilági diplomaták szokásaihoz. Értelmetlen volna tagadni, hogy önök milyen sok gondot okoznak nekünk. Alkotmányunk például előírja, hogy idegen személy nem tartózkodhat Szimmaren szigetén. Önöknek tehát, kamaradi, most azonnal le kell tenniük az állampolgári fogadalmat, annak ellenére, hogy még egy ideig nem lehetnek teljes jogú állampolgárok. Olyan törvényekre tesznek fogadalmat, amelyeket még nem ismernek. Tudjuk, hogy vállalták ezt, amikor útnak indultak, de azt is tudjuk, hogy nem volt sok választásuk. Szimmaren – vagy a biztos pusztulás. Mi nem szeretjük az ilyen kényszerhelyzetet, kamaradi; joggal kijelenthetem, hogy Galilei óta.
Mindezeket barátságos arccal mondta, és a hangjában sem éreztünk indulatot, mégis rosszul esett ez a furcsa üdvözlő beszéd. Nekem legalábbis rosszul esett, de azt hiszem, Palinak és Áronnak is. Fakó hangon, gépiesen ismételtem Hajna után az állampolgári eskü szövegét, de ahogy felfogtam a szavak értelmét, kinyílt bennem a reménység.

– Én, Sófőző Zsigmond, szimmareni állampolgár, lelkiismeretemre fogadom, hogy hazámnak, a béke és a szabadság hazájának hű polgára leszek.
Soha önkényt nem tűrök el, soha ember előtt meg nem alázkodom, soha polgártársaimat hazug szóval félre nem vezetem, soha meggyalázni nem engedem az alkotmányban és a törvényekben biztosított jogaimat.
Soha, míg élek, nem tűröm el hazámban az emberi munka kihasználását, a nyerészkedést; a henyeséget, az élősködést, a hatalmaskodást, a kiváltságokat, bármilyen nyílt vagy burkolt formában jelentkeznének. Soha nem nyugszom bele az emberi kiszolgáltatottságba.
Hazám törvényeit betartom és betartatom; az alkotmány szerint választott Főtanács rendelkezéseit lelkiismeretesen végrehajtom, mert belátom, hogy a társadalmi együttélés korlátokat is jelent számomra. Tudomásul veszem azonban, hogy eme korlátok és normák csak magatartásomat, cselekedeteimet, munkaviszonyomat, honvédelmi kötelességeimet érinthetik, de szellemi szabadságomat, gondolataim, tudományos kutatásom szabadságát, kísérleteim, tudományos feltevéseim jellegét és irányát soha.
Hazám polgárai mindazt szabadon megtehetik, ami a közérdeket, a társadalomfejlődését szolgálja, vagy azzal nem ellentétes. Ezt az alapvető jogomat semmilyen törvény vagy rendelkezés nem csorbíthatja.
Hazám szabadságát, éppúgy, mint személyes szabadságomat, életem árán is megvédem, s állampolgári kötelességeimnek mindenkor jó lelkiismerettel, a legjobb tudásom szerint teszek eleget…

Itt az utolsó szakasz következett volna, szóról szóra így: Állampolgári fogadalmamat kényszertől mentesen, szabad elhatározásból tettem. A mi esetünkben azonban módosították a szöveget, és Hajna, amikor ideértünk, megkérdezte: "Egyetértenek a fogadalom tartalmával?" Igenlő válaszunkra a következő változatban olvasta fel az utolsó mondatot:
– Az állampolgári fogadalom tartalmával egyetértek, és magamra éppúgy kötelezőnek érzem, mintha Szimmaren szigetre minden kényszerűségtől mentesen, szabad elhatározásból léptem volna.
Amikor befejeztük, Fazil sorra megölelt bennünket, s utána a kis, köpcös Szurovij is.
– Kamaradi, érezzék jól magukat minálunk!

Túl a galambszürke várótermen, a fák sötét lombjai alatt kis autóbuszféle várakozott ránk. Megvallom, én csalódást éreztem, amikor láttam, hogy a közelben nincs más jármű. Ezek annyira sem érdemesítenek bennünket, hogy személyautón vigyenek be a városba?
Az elektrobusz – így nevezik – üresen állt. "No, a sofőrök itt se különbek, mint nálunk – gondoltam. – Itt is akkor kószálnak el, amikor szükség volna rájuk."
Mind a heten beszálltunk a buszba: a két öreg, Hajna, Pierre és mi hárman. Négy sorban, összesen tizenkét ülés volt a kocsi belsejében. Ahogy elhelyezkedtünk, már tudtam, hogy sofőr nem is jött velük, mert Szurovij, a Főtanács alelnöke ült a vezérlőtáblához. Akaratlanul elmosolyodtam. "Szegény az eklézsia, maga harangozik a pap?"
Fehér gombok sorakoztak a kis vezérlőtáblán, három oszlopban, mindegyik oszlop 0-tól 9-ig számozva, oldalt egy piros és egy zöld gomb. Nem láttam egyéb műszert: skálákat, csillanó karokat, remegő mutatókat, s újra csak azt kellett gondolnom, hogy afféle vidékies szegényesség húzódik meg e mögött a már-már primitív egyszerűség mögött.
Szurovij lenyomta az első oszlopban az 1-es gombot, a másodikban a 4-est, majd oldalt a pirosat. A busz hirtelen gyorsulással, zajtalanul elindult.
Fazil közben Pierre-t kérdezgette, dallamos, lüktető hangsúlyú nyelvükön, majd hátrafordult Szurovij is, és bekapcsolódott a beszélgetésbe. A lélegzetem is elállt. Hogyne, mikor száz kilométeres sebességgel rohanunk, és a vezetőnk hátrafordulva kedélyesen társalog!
– Nálunk a villamos vezetőjének sem szabad beszélgetni – mondtam Palinak, de olyasformán, hogy a szimmareniek értsenek belőle. Hajna mosolygott.
– Ne féljenek, ez automata. Nézzenek inkább körül, milyen az új hazájuk. Ugye, szép vidék?
Őszintén szólva nem sok szépséget láttam a vidéken. Jobb felől zöldülő vetés óriási táblában, balra pedig sűrű lombok emelkedtek, olyan meredeken, mint a hegyoldalon.
– A külső szélgát – mutatta Hajna a sötéten zúgó fákat, de csak udvariasságból pillantottam oda, hiszen vezető nélkül száguldó gépkocsink sorsa mindennél jobban érdekelt. Nem tudtam megbarátkozni a gondolattal, hogy ennyire a lélektelen, érzéketlen gépek mechanizmusára bízhatjuk az életünket.
A nyílegyenes út valamilyen barnásszürke anyagból volt, és a szélessége nem lehetett több négy méternél. Mellettünk balra ugyanilyen út vezetett, éppen elsuhant rajta egy szembe haladó, kis bogárhátú kocsi. A két úttestet másfél-két méter széles, fűvel benőtt sáv választotta el.
Egy hídhoz közeledtünk, amely széles ívben hajolt át a két párhuzamos úttest fölött. A hídon elektrobusz futott keresztül, hasonló a miénkhez, de valamivel nagyobb. Megkönnyebbültem, látván, hogy az útkereszteződést ilyen jól megoldották.
Nem messze a hídtól az az út, melyen haladtunk, három részre vált. Középső része egyenes irányban vezetett tovább, bal oldali ága egy alagútba, a párhuzamos úttest alá bújt, a jobb oldali pedig elkanyarodott, s a keresztező útba torkollott.
Anélkül hogy Szurovij bármihez hozzányúlt volna – sőt anélkül, hogy előrefordult volna –, a jobb oldali ágra kanyarodtunk. A ferde úttesten megdőlt velünk a kocsi, s fékezés nélkül, változatlan sebességgel futott rá a keresztező útra.
– Mi az elektrobusz rekordja? – kérdeztem Hajnától.
Töprengett, kereste a szó értelmét.
– Rekord… rekord…
– Mi a legnagyobb sebesség? – segített Pali.
– Aha, rekord! derült fel a lány kedves, mongolos arca. – Nincs rekord. Ez a normál sebesség. Városon kívül hatvan mérföld, vagyis száz kilométer körül, a városban ötven kilométer.
Elhűltem.
– Az semmi. Ilyen technikával!
– Nálunk egy tragacsból többet kihoznak országúton – lódította Pali.
Áron Szimmarent védte:
– Gyerekek, itt nincsenek nagy távolságok. Jó, ezt megértettük, de azért látszott rajtunk a csalódás. Ha másért nem, hát magáért a sebességért, a száguldás gyönyöréért nem is próbálkoznak, nem versenyeznek az idővel?
– De hát mi értelme volna? – kérdezte Hajna. Bosszantott ez az együgyűség, és nem firtattam tovább a sebességet.
Közben változott a táj: széles pajták, szögletes, fehér, ablaktalan építmények sorakoztak az út mentén, s távolabb egy csoportban karcsú, magas magtárak.
Útkereszteződéshez közeledtünk. Ugyanúgy, mint az előbb, háromfelé ágazott az úttest: a jobb oldali elkanyarodott, a bal oldali pedig a föld alá bújt. Mi középen maradtunk, az egyenesben, s teljes sebességgel futottunk rá a hídra. Még fel se értünk, a busz hirtelen fékezni kezdett. Nem értettem, miért, hiszen tiszta volt előttünk az úttest. Ám egyszerre oldalról ládákkal megrakott teherbusz kanyarodott elénk, s fokozatosan elhúzott tőlünk. Jó kétszáz méternyi lehetett már köztünk a távolság, amikor a mi kocsink újra rákapcsolt az előbbi sebességre.
Most egy tó mellett haladtunk el, majd hosszú épületek következtek, többnyire üvegtetővel és jókora üvegablakokkal.
– Gyárnegyed – mutatott körül Hajna.
Egyetlen gyárkéményt sem láttam a közelben, de nem kérdezősködtem. Rajtam ne mosolyogjanak!
A távolban sűrű fasor keresztezte az utunkat. Messziről is jóval magasabbnak látszott, mint az előbbi. Lassanként kirajzolódtak valóságos arányai: soha nem láttam még ilyen faóriásokat!
Nem is fasor volt ez, hanem jó ötszáz méter széles erdősáv. Hajna elmagyarázta, hogy ék alakban fogja körül a várost, sarokkal az uralkodó széljárással szemben. A lombok sűrű gátja kettéhasítja és szinte átemeli a városon a talaj menti szeleket.
Dús bokrokkal kezdődött a szélgát, majd hordó vastagságú, sűrű lombú fák következtek, egyre magasabbak. Utolsó előtti sáv a mammutfenyők övezete volt, végül a ritkás lombú, óriás eukaliptuszoké: egy-egy példányuk magasabb, mint kétszer a Kálvin téri templom. Az eukaliptuszok után – fordított sorrendben – az előbbiek, de sokkal keskenyebb sávokban.
Lassított az előttünk haladó teherkocsi, s már csak 30-40 méter távolság lehetett közöttünk. Ennél jobban nem is közelítettük meg, mert fékezett a mi elektrobuszunk is. Fél perc múlva kiértünk a fák közül, s azon vettük észre magunkat, hogy máris a városban vagyunk.
Az utca végig egyetlen kert volt, s hosszú, egyenes sorban világossárga, ötemeletes épületek emelkedtek a frisszöld lombok fölé, ötvenhatvan méter távolságra egymástól.
Útkereszteződéshez értünk. A busz most balra fordult velünk: néhány másodpercre a föld alá bújtunk, s kis alagúton keresztül futottunk rá a keresztező útra.
Változott a kép. Itt is dús kerti lombok szegélyezték az utcát, de a lombtengerben sorakozó világossárga épületek nagyobbak, szélesebbek voltak, lágyan egymásba hajló, lendületes vonalakkal, erőteljes, szép homlokzattal és keskenyebb ablakokkal.
Most kiszélesedett az úttest, s az elektrobusz – anélkül hogy Szurovij bármihez hozzányúlt volna – a középvonalról szélre kanyarodott, hirtelen fékezni kezdett, s megállt a krémsárga váróhelyiség előtt. (Sok ilyen kis építményt hagytunk el útközben, de azok mind galambszürkék voltak. A városi várószobák tehát alkalmazkodtak az utcabeli házak színéhez.) Most vettem észre, hogy az ajtó fölött van a számozásuk, ennek például 14-es a száma. Emlékeztem rá, hogy Szurovij indulásnál az első sorban az 1-es, a másodikban a 4-es gombot nyomta le. Ez igen, ez technika!
De nem szóltam semmit, nem engedte a büszkeség. Ne élvezzék a szimmareniek a mi ámuldozásunkat.
– Kamaradi, viszontlátásra este hatkor a Főtanácsnál – búcsúzott Fazil, s Hajna, amikor lefordította, kedvesen hozzátette:
– Aludjanak jól, pihenjék ki magukat.
Pierre kalauzolt bennünket tovább. Megtudtuk, hogy vele egy házban fogunk lakni. Befordultunk egy keskenyebb utcába. Itt hosszúkás, almazöld épületek sora fogadott, de nem sokat láthattunk belőlük, mert a járda fölé véges-végig dús lombsátor borult.
Két nő és egy idősebb férfi jött velünk szembe. A nők bokáig érő lebernyegben, a férfi a Pierre-éhez hasonló szabású, de sötétebb munkaruhában. Mosolyogtak, integettek.
– Mátyári? Csirió, kamaradi, csirió!… (Csirió ilyesmit jelent magyarul: nagyszerű, ez igen!)
Ahogy utánuk fordultam, a hátizsákom szíja alól kicsúszott a pokróc. Pali visszaigazította, s fülembe súgta:
– Ezek a pókok! Rakétáról átszállítanak buszra, onnan meg az apostolok lovára… Itt kenyérgőzzel önműködik a városi közlekedés?…
Korai volt a nyűgösködése, mert Pierre máris letért a járdáról, és egy almazöld épületre mutatott, melyet fehér fürtű orgonabokrok öleltek körül.
– Itthon vagyunk, kamaradi!…

A bejárati üveges tolóajtó fotocellával működött. Szétnyílt előttünk, s újra bezárult, amikor beléptünk a kis előcsarnokba. A következő egykét perc alatt úgy éreztem magam, mint valami templomi szertartáson. Pierre szűk, fülkeszerű mélyedésbe lépett, nekitámasztotta a hátát a sima, lyukacsos falnak, mire sziszegve megindult a levegő áramlása. Utána elöl szívatta le magáról a port, majd mi is egyenként végigcsináltuk ezt a furcsa szertartást. (Akkor még igen különösnek találtam, de később tapasztaltam, milyen kínos gonddal őrzik lakásukat a portól a szimmareniek.)
A fülke mellett falba süllyesztett rekeszek sorakoztak, mégpedig emeletek szerint beosztva és 1-től 39-ig számozva. (39 lakás volt a házban; a földszinten 7 s emeletenként 8-8.) A rekeszek tele voltak különféle színű és nagyságú posztópapucsokkal.
Pierre a római hármassal jelzett sorra mutatott.
– Én a huszonötösben lakom, maguk a huszonhatost, huszonhetest és a huszonnyolcast kapták.
"Ez valami szálloda lehet" – gondoltam, s örültem a külön szobának, hiszen soha életemben nem volt még külön szobám, ahol más ne lakott volna, vagy legalábbis ne rendelkezett volna.
Úgy egyeztünk meg, hogy Ároné lesz a huszonhatos, Palié a huszonhetes, enyém pedig a huszonnyolcas szoba. Öt-öt pár vadonatúj posztópapucsot találtunk mindhármunk rekeszében. Meghökkentem. Öten egy szobában! Hiszen ezek csak egymástól különítenek el bennünket, s ki tudja, miféle társasággal ráznak engem is egy zsákba…
Pierre észrevette szontyoli képünket.
– Valami baj van?
Nem szóltunk rá. Pali kedvetlenül dünnyögött:
– Honnan tudjam, melyik az én papucsom?
– Itt a szám. A huszonhetes – mutatta Pierre a rekesz számát.
– Jó, jó, de melyik az én papucsom?
Pierre elámult.
– Amelyiket felhúzza. A többi? A többi az tartalék. No igen, és ha vendégek jönnének.
Megkönnyebbülve indultunk a lifthez.
(Két liftakna van minden lakóházban. A liftek emelésnél fogyasztják, süllyedésnél pedig fejlesztik az energiát, s így végeredményben kevés áramot használnak. Az egyik lift rendszerint a földszinten tartózkodik, a másik a legfelső emeleten. Az olvasó talán furcsának találja: mit keres a lift a legfelső emeleten? Tudni kell ehhez, hogy a monoplánok kikötője a házak lapos teteje, s így a legfelső emelet is gyakran ad munkát a liftnek.)
A harmadik emeleten szálltunk ki, s izgatottan állapodtunk meg a 26-os számú ajtó előtt.
A kilincs fölött olyasforma tárcsa volt, mint nálunk otthon a telefonnak. Most nem részletezem, hogyan működik ez a szimmareni zár; lesz még róla szó. Pierre tárcsázott, az ajtó kitárult, s mi kíváncsian léptünk be a kis előtérbe, majd jobbra, a szobába. Annyi időnk sem volt hogy körülnézzünk, mert oldalt, a sarokban, a vidifonkészüléken egy piros lámpácska villódzani kezdett.
– Üzent valaki – intett Pierre.
Lekattintott egy kapcsolót, mire a lámpa kialudt, s megszólalt a vidifon. Új honfitársaink üdvözöltek. Legalább harminc rövid szóbeli köszöntőt hallgattunk végig. Köztük néhány magyar nyelvűt is; emlékszem, a Pierre édesapjától és a Hajna édesanyjától is kaptunk üdvözletet.
Alig hallgattak el a köszöntők, halkan berregni kezdett a vidifon csengője. Pierre lenyomta a zöld kapcsológombot, mire az ernyőn megjelent Hajna kedves arca.
– Hogy tetszik a lakás? – kérdezte, majd Pierre-hez fordult. – Keresd ki Budapestet, Pierre. Egy perc múlva jó látószögbe ér.
Ezzel búcsút intett és eltűnt.
Pierre fürge ujjakkal igazgatta a távlátó beállító skáláit. A vetítőernyőn megindult a záporozó villódzás, majd szürke sávok képződtek rajta, s kirajzolódott néhány házsor alig kivehető, elmosódott képe.
– Nézzétek, a Kálvin téri templom! – kiáltott fel Áron.
– Ne felejtsék, hogy Budapesten most késő este van, és csak infravörössel látunk, amit látunk – mondta Pierre.
Most közelebb ugrott a kép, s az ernyő közepén egyszerre ismertük fel otthoni lakóházunkat. Néptelen volt végig az utca, de íme, ebben a pillanatban a Kálvin tér felől sietősen befordult egy magányos alak. Amikor a kapunk elé ért, a mélyedésből két fegyveres lépett ki eléje. Sajnos nem figyelhettük meg, mi történt ezután, mert a képet közvetítő mesterséges hold valószínűleg túlhaladt a legjobb nézőponton. A három alakot lassan eltakarták a házak, és már csak az utca túlsó oldalát láthattuk.
– Most kéne a rádiofon – mondta Áron. – Egy-két barátságos szóra!
Sokáig hallgatva néztük az elmosódó képet, s észre sem vettük, hogy Pierre közben eltűnt a szobából. Kis idő múlva belökte az ajtót: ennivalóval megrakott, jókora tálcát hozott.
Bizony nem kérettük magunkat, és nem ízlelgettük a szimmareni különlegességeket, csak azt kerestük, mibe lehet nagyot harapni. Én egy főtt tojást fogtam marokra – akkorát, mint a két öklöm –, s már azon sem csudálkoztam, hogyan kerül az asztalra kora tavasszal a friss, hamvas, zamatos szőlő és a duzzadó, jó szagú narancs.
A bőséges reggeli után úgy elnehezedett a szempillám, alig bírtam felállni. Azt se értettem, miért akar Pali mindenáron lakást cserélni velem, de ráhagytam, hadd teljék kedve.
Különben a szobám berendezése ugyanolyan volt, mint az Áron szobájáé. Körül se néztem jobban az új fészekben, végigdőltem ruhástul a puha kereveten, s elnyomott az álom.

Arra ébredtem, hogy fázom.
Eszmélkedve néztem körül, s újra behunytam a szemem, hogy tiszta fejjel, pihent aggyal átgondoljam a helyzetemet.
A nyilasoktól megmenekültünk, ez tény. Bárhová is röpített bennünket a rakéta, tágasabb ez a hely, mint a Margit körúti cellák, és úgy tetszik, komfortosabb is.
Ámbár az is nyilvánvaló, hogy nem valami rózsásak a kilátásaink ezen a furcsa szigeten. Kivált az enyém! Mi vagyok én? Alkalmi munkás, aki hozta-vitte, cipelte a sáros zöldségesládákat; magamfajta lődörgő alak ezerszám rontja a levegőt Budapesten. Ezek a jó szimmareniek azt hiszik, hogy tudósokat, feltalálókat szöktettek meg – mit kezdhetnek ezek én velem? A tudományt nem lehet színlelni; előbb-utóbb kitör a gyalázat.
(A szimmareni újságoknak – ha vannak ilyenek – jó csemege lesz a botrány: Fazil, a Főtanács elnöke kora hajnalban kiugrik az ágyból, és kezét-lábát töri, úgy siet a repülőtérre, hogy közjogi méltósága teljében, illendően fogadjon két szürke alakot és egy még szürkébb – alkalmi trógert. Micsoda kártya az ellenzék kezében! És Hajna! Szegény ártatlan lányka, az ő szégyene lesz, ő kezdeményezte az egészet.)
Nem bíztam a találmányunkban sem. A rádiofon inkább kísérlet volt még, mint eredmény. Minél többet várnak tőle a szimmareniek, annál nagyobb lesz a csalódásuk.
Van, ahogy van, már nem zsuppolnak vissza – nyugtattam magam, s igyekeztem elhessegetni a borús gondolatokat. Kedvtelve nézegettem körül a szobában, de a pazar berendezés láttán, újra elővett a szorongás.
Mi lehet ennek a szobának a bére csak egyetlen napra is! Milyen viharos gyorsasággal telepítenek ki engem innen, mihelyt kiderül rólam a valóság…
Mindegy, ami történt, megtörtént. Ezt is elmondhatom majd az unokáimnak – ha lesznek unokáim –, hogy úrnak néztek egyszer, s államelnökkel fogtam kezet.
Jólesőt nyújtózkodtam, s felfedező útra indultam a szobában.
Először is az tűnt fel, hogy a bútorok nem fából vannak, hanem valamilyen világosbarna, tükörsima műanyagból. A falakat és a mennyezetet vajsárga tapéta borította, a padlót valamivel sötétebb árnyalatú, mintás műanyag.
Tapogattam, simogattam a bútorokat, belenézegettem a könyvekbe, melyek a kerevetes ágy fölött, egy falba süllyesztett polcon sorakoztak. Kipróbáltam egy-egy kapcsolót az ajtó melletti kapcsolótáblán, majd a vidifont vettem szemügyre, de nem sokkal lettem okosabb. Csak napok múlva tanultam meg minden gombnak, kapcsolónak a rendeltetését, a csőposta és a vidifon kezelését.
Sok fejtörésben és nem kevés mulatságos kalandban volt részem, míg szimmareni lakásomat minden nagyszerű vívmányával birtokba vettem, de nem célom, hogy csip-csup részletekkel fárasszam az olvasót. Végül is jó ismeretséget kötöttem a gombokkal és a kapcsolókkal, s alig egy hét múlva már éppúgy eligazodtam közöttük, mint bármelyik szimmareni őslakos.
Okosan berendezett, kényelmes kis lakás volt, annyi szent.
A titokzatos gombokról és kapcsolókról hamarosan kiderült, hogy nem is olyan titokzatosak, s akár az iskolás gyerek is könnyen elsajátíthatja a kezelésüket, ízelítőnek elég, ha sorra veszem az ajtó melletti műszertábla kapcsolóit.
Maga a tábla sötétben enyhén foszforeszkált, és így könnyen el tudtam igazodni rajta. A felső három kapcsoló szolgáltatja a világítást. Az első – két fokozatban – derűs, fehér fényt adott, mely a mennyezetről visszaverődve, egyenletesen ömlött szét a szobában. A második kellemes, nyugtató, kékes világítást kapcsolt, a harmadik pedig egészen halvány, derengő fényt. Erre a félhomályra akkor volt szükség, amikor a távlátót használtam; így tisztábban látszott az ernyőn a kép. (Az íróasztalon és a kerevet fölött külön kapcsolású lámpák világítottak.)
Az elektromos hűtés-fűtés kapcsolója sárga nyíl, fölötte félkörben skála, 16 foktól 26 fokig. Ha a nyilat a semleges fehér gömbről rákattintottam mondjuk a 20-as számjegyre, a falakba épített berendezés percek alatt húsz fokra fűtötte – vagy hűtötte – a szoba levegőjét.
Alatta az elektromos szellőztető kék gombja volt, legalul pedig az ultrahang légtisztítóé, mely pillanatok alatt kiszűrte a levegőből a füstöt és a port. Ez a két berendezés olyan tiszta, ózondús, magaslati levegőt varázsolt a szobába, amilyet én, a külvárosi utcák poros tüdejű fia, azelőtt sohasem éreztem. (Számítsa hozzá az olvasó, hogy a szimmareni ablakok olyan üvegből készülnek, amelyek részben átengedik az ibolyántúli sugarakat is. Számítsa hozzá az erdőváros nyugtató csendjét, amelyet kint az utcákon is csak a monoplánok surrogása zavart meg néha; az is csak addig, míg meg nem szoktuk, mint ahogy télen a kályha duruzsolását megszokja a külvilági ember. Ha mindezt számba veszi az olvasó, beláthatja, hogy az itteni köznapi élet inkább hasonlít mátrai üdüléshez, mint a budapesti zajos, kavargó, füstös, poros mindennapokhoz.)
De nézelődjünk csak tovább; nézzük például a könyveket.
Persze nem sok hasznukat vettem, míg a nyelvet nem tanultam meg, de utána hűséges segítőtársaimmá váltak, s azt mondhatom, nem telik el nap, hogy egyikbe-másikba bele ne lapoznék, s bele ne felejtkeznék egy órácskára.
Legfontosabb közöttük a húszkötetes Enciklopédia. Ennek első tíz kötete valójában lexikon, második fele pedig a tudományos alapfogalmak összefoglalója. Helyet kapott ebben a részben minden létező tudományág a filozófiától a magfizikáig és a csillagászatig. (Ez a kifejezés: "tudományos alapfogalmak" – ne tévessze meg az olvasót. Az itteni "alapfogalmak" ismeretében bárki hírneves professzor lehetne a külvilágban!)
Volt ezenkívül a könyvespolcon egy vaskos Világtörténelem, a kétkötetes Életrajzok, a Műszaki szótár, a Vidifonkönyv, az Egészség könyve, a Problémák könyve, továbbá a Szimmaren és a Tudomány című folyóiratok néhány bekötött évfolyama.
Valamennyi igen hasznos, tanulságos olvasnivaló.
Ha már a szoba berendezéséről beszélek, nem hagyhatom ki a vidifont.
Az előbb, amikor a Vidifonkönyvet mindennapos olvasmányaim között említettem, talán elmosolyodott az olvasó. Ugyan miféle olvasmány lehet egy telefonkönyv? Igaz, igaz, a szimmareni Vidifonköny sem regény, csak a vidifonszámok ügyesen csoportosított, rövid magyarázatokkal ellátott névsora, mégis: milyen izgalmas olvasmány! Hiszen az élet el sem képzelhető itt a vidifon nagyszerű intézménye nélkül! Ez a kitűnő berendezés a szó szoros értelmében olyan, mintha a szimmareni polgár egy bútordarabba beleszoritaná az egész ismert világot, s odaállítaná a szobája sarkába, hogy mindig közel érhesse.
A vidifon kezeléséről röviden csak annyit, hogy számozott gombokkal "tárcsázunk". Felhívom például a felső gombsoron a könyvtári katalógust, azt a csoportot, amelyikre kíváncsi vagyok. A távlátó ernyőjén megjelenik a kívánt névsor, melyet egy tárcsával szükség szerint előre-hátra pörgethetek. Kiválasztom a könyvet, s a vidifon alsó gombsorán lenyomkodom a katalógusról leolvasott számot, megnyomom a készülék fehér gombját, amely a lakásom számát jelzi. Öt-hat perc múlva berregni kezd a csőposta csengője: egy kis fémdobozban megérkezett a könyv.
Arról még bővebben szólok, milyen szerepe van a vidifonnak és a csőpostának az étkezésben. Itt csupán megemlítem a vidifon néhány olyan alkalmazását, amely talán szokatlan külvilági olvasóimnak.
Például a "távolvasás". A Vidifon-könyvtárból el sem kell hozatnom csőpostán a könyvet, mert az ernyőn megjelenik a filmre vett mű címlapja, s az automata kedvem szerint pörgeti a filmet előre-hátra, mintha csak magam lapoznék.
Vidifonon bonyolódik le jórészt az orvosi tanácsadás is. Ehhez tudni kell, hogy a szimmareniek valamennyien hozzáértő, szakképzett orvosok, ha nem is specialisták. Tisztában vannak az egészséges életmód minden követelményével, pontosan ismerik a különféle betegségek, szervi elváltozások, lappangó szervi bajok tüneteit, ügyelnek rá, hogy megelőzzék a bajt, vagy legalábbis idejekorán elkezdjék a gyógyítást, mielőtt a kór elhatalmasodik. (Ámulva hallgatták Áront, amikor egy ízben az otthoni középiskoláról mesélt. Hogy a diákok nyolc évig heti 4-6 órán tanulnak latinul, ismerik Cicero beszédét a műkincsekről, tudják, mettől meddig uralkodott Barbarossa Frigyes vagy Vastag Károly, fejből elsorolják harminc évre visszamenőleg az MTK centercsatárait, de mondjuk a riboflavinról sohasem hallottak még, s egyetlen érettségizett diák sem tudná meghatározni, mi okozza a tüdőgyulladást, mik a tünetei, és hogyan kell gyógyítani.)
A szimmareni iskolában az egészségtan talán a legfontosabb tantárgy. Itt azt tartják, hogy minden egyébnek – az eredményes, kitartó munkának, a tanulásnak, a művelődésnek, a kellemes és jóleső szórakozásoknak – első és legfontosabb feltétele az egészség. Azt mondják: "Furcsa volna, ha megkövetelnénk, hogy ki-ki ismerje a rábízott gépet, de nem tartanánk fontosnak, hogy ismerje, figyelje és tanulmányozza önmagát." így azután a szigeten ritkább a komoly megbetegedés, mint a külvilágban a baleset. Ha betegség tüneteit észleli magán a szimmareni polgár, valamelyik családtag segítségével azonnal elkészíti a vizsgálati leletet, majd vidifonál az ügyeletes specialistának, aki – ha szükségét látja – a vidifonra kapcsolt jelző műszereken ellenőrző vizsgálatot tart, s tanácsokat ad. Ritka az olyan eset, hogy alaposabb vizsgálat végett vagy súlyosbodás miatt kórházi kezelést kell igénybe venni.
A vidifon kapcsolja az elektronikus számológépet, amely percek alatt a legbonyolultabb fizikai és csillagászati számításokat is elvégzi az érdeklődőknek. Akinek közérdekű javaslata vagy egyéb elintéznivalója van, vidifonon keresi az ügyeletes főtanácstagot. Egyszerű vidifonhívással hallgathatom a Föld bármelyik rádióállomásának a műsorát, sőt – amióta a négyszáz szimmareni műholdat fellőtték – a televíziós adásokat is bekapcsolhatja a szimmareni polgár, akár a földteke túlsó oldaláról is.
A vidifon egyesíti magában a helyi újságot, a rádiót és televíziót is. A rádióújságról – a Napjainkról – lesz még szó a következőkben. Ez híreket, leveleket, vitacikkeket, közleményeket és hirdetéseket közöl, szóban, írásban és képben. A televízió viszont délután háromtól este tizenegyig a kultúrház műsorait közvetíti, és a legújabb – hazai vagy külvilági televíziókból átvett – filmeket mutatja be.
Szó volt már róla, hogy a szimmareni távlátó a műholdak segítségével a Föld bármely pontjáról közvetít madártávlati képeket, így láthatott bennünket Hajna, és így láthatom én is innen Budapestet. Nos, ez a távlátó azonos a szoba sarkában álló vidifonkészülékkel.
Mint említettem, a vidifon közel hozza nemcsak a Föld messzi tájait, hanem az egész ismert világot. Ha kedvem támad, bekapcsolom a Csillagda automata távcsövét, s innen, a szobámból figyelhetem a Hold sötét krátereit, a Mars hómezőit vagy akár a több millió fényévnyi távolságból ködlő galaxisokat.
Ennyiből is gondolhatja az olvasó, mi mindenre használható a vidifon, pedig amit idáig elmondtam, még ízelítőnek is kevés. Száz és száz olyan apróság van az életben, amiben itt már nélkülözhetetlen segítőtársunk a vidifon. Így bonyolódnak le az értekezletek, sőt: akár népgyűlést is tarthatunk a vidifon mellett. Ha a kutatót valamilyen fogas kérdés megakasztja a munkájában, felhívja az illető tudományos szakosztály ügyeletesét, s azzal vitatja meg problémáját. Ha mondjuk munka után, szellemi frissítőül meg akarom nézni Gorkij Éjjeli menedékhelyét a moszkvai Nagy Színház előadásában vagy Chaplin Diktátor című filmjét, vagy meg akarom hallgatni Beethoven VII. szimfóniáját: ott a vidifon. A művészeti és zenei Archívumból pillanatok alatt előkerül a kívánt darab. A külvilági rádiók legjobb műsorszámait és a televíziós adóállomások legjobb közvetítéseit ugyanis azonnal hangszalagra és filmre másolják, s így napról napra gyarapszik az Archívum.
(Idáig jutottam visszaemlékezéseimben legutóbb, s egyelőre nem is akartam többet mondani a vidifonról. Most, amikor az íróasztalhoz ülök, mégsem állhatom meg, hogy néhány mondattal meg ne toldjam az eddigieket. Tudniillik a ma reggeli csőpostával kaptam a Vidifonkönyv legújabb pótlását, amely sok egyéb érdekesség között, hírt ad az olvasógép bekapcsolásáról is. Természetesen rögtön kipróbáltam az olvasógépet. Kicsit torz, de jól érthető hangon olvassa fel a nyomtatott szöveget. Jó érzés ismerkedni az emberi elme új, nagyszerű alkotásaival; igazán mondhatom, kellemes érzés!)

De térjünk vissza az első naphoz, az ismerkedés első óráihoz.
Amikor dideregve felébredtem, s körbejártam a szobát, tapogattam, simogattam a bútorokat, megilletődve nézegettem a színes gombokat és kapcsolókat, bizony nagyon keveset tudtam még a vidifonról is, a műszertábla kapcsolóiról is, de új hazám társadalmáról is.
Minden új volt még és titokzatos.
Ahogy így nézelődtem, a falban, az ablak mellett kis ajtócskát vettem észre. Izgatottan nyitottam ki, fél füllel kifelé figyelve, nehogy meglepjenek és rajtakapjanak a kíváncsiskodáson. A fülkében házi gyógyszertár volt: üvegcsék, tégelyek, tabletták és ismeretlen orvosi műszerek. "Orvos lakhatott itt – gondoltam –, biztosan visszajön még érte."
Benéztem a csinos fürdőszobába, amely csupa-csupa ragyogás volt, majd ámulva vettem észre, hogy konyha is tartozik a lakrészhez. Minek egy szállodai szobához konyha? De milyen pazarul felszerelt konyha! A villanytűzhelybe építve érthetetlen rendeltetésű reflektorok, üvegfalú sütő, tükrösen csillanó, fehér hűtőszekrény. Sokáig vizsgálgattam a csőposta fülkéjét, de nem tudtam rájönni, mi lehet az. Visszasétáltam a szobába. Élveztem a nyugtató csendet. Az íróasztal sarkán egy kis óra számlapja megvillant a besütő napfényben. Fél négy múlt. Szorongva gondoltamra, hogy nemsokára indulni kell a Főtanácshoz, s ott bizonyosan kiderül rólam a valóság.
Hogy elüssem valamivel az időt, folytattam a felfedező körutat. Az ajtó mellett, a kapcsolótáblán kipróbáltam a felső sort, örültem az érdekes, változatos világításnak, kiváltképpen a kékes hangulatfénynek. Nekibátorodtam a kísérletezésnek, s a villanykapcsolók alatt a nyilat rákattintottam a fehér gömbről a 16-os számra. Figyelve néztem körül, hallgatóztam, de semmi sem történt. Kicsit meghökkentem, s abbahagytam a próbálkozást. Még utóbb bajt csinálok… Egyszerre a levegő mintha hűvösödni kezdett volna. Mi ez? Az ajtó csukva, az ablakok csukva. Honnan jön ez a hideg?…
Fáztam. Leoldottam a hátizsákról a pokrócot, magamra borítottam, s lekuporodtam a heverő sarkára.
Amikor jó félóra múlva Pierre és Áron benyitott hozzám, még mindig ott vacogtam a heverőn. Pierre a kapcsolótáblára nézett, s jót nevetett rajtam. Rákattintotta a sárga nyilat a 20-as számra, s valóban, egy perc múlva bizsergető, langyos meleg áramlott szét a szobában. Egész testem átjárta a jóleső, kellemes borzongás.
Az vigasztalt, hogy ha már így kinevetnek, én is nevethetek valakin, mégpedig a mi szúnyoglábú Pali kománkon. Ügyeskedett volna Pali, amikor lakást cserélt velem, de felsült az ügyeskedéssel. Kiszimatolta, hogy a huszonhetes szoba északnyugati fekvésű, azért tukmálta rám a cserét, s azért költözött be a huszonnyolcasba. Ha már válogatni lehet – gondolta –, miért válasszon északi szobát, ahová nem süt be a nap?
Igen ám, de ő nem számolt azzal, hogy a déli féltekén vagyunk, ahol – bármennyire furcsa ez hazai olvasómnak – északról süt, északon delel a nap!
Jót nevettem a Pali felsülésén, de megkeseredett a számban a nevetés, amikor arra gondoltam: "Örülhetek én ennek a szép lakásnak? Hiszen megtörténhet, hogy már holnap kirámolnak innen…"
Valamilyen híradófilmen láttam én egyszer, milyen pompás külsőségek között zajlott le egy kormányfogadás. Opálosan fénylő, nehéz csillárok, libériás lakájok hada, ékszerekkel pompázó nők, rendjeleket csörgető frakkos urak, púpozva megrakott hosszú asztalok. Fény, pompa, ragyogás, előkelőség mindenütt –, és persze ki-ki annyit ehet-ihat, amennyit akar.
Nos, arra álmunkban sem gondoltunk, hogy mi, három szürke veréb, gyűrött kiránduló ruhánkban ilyen társaságba keveredhetünk.
De milyen az ember! Amikor ott ültem a nappali fényű teremben a főtanácstagok és hozzátartozóik gyűrűjében, s leküzdöttem magamban a rossz érzést otthoni kopott ruhám miatt, máris kezdtem görcsöt keresni a kákán, s elmarasztalni a szimmareni társaságot a hazai előkelőségekhez képest.
Sehol egy inas, sehol egy díszruhás testőr. Maguk a főtanácstagok, asszonyaik és lányaik bontották az üvegeket, töltögették a vipit és a többi kitűnő italt. Nem voltak nehéz csillárok, csak az egyenletes, erős, fehér fény. Nem láttam egyetlen frakkot sem, bár a ruhák kétségkívül díszesebbek és finomabbak voltak, mint azoknak a ruhái, akikkel a repülőtérről jövet találkoztunk.
Hajna is másképpen öltözött erre az alkalomra; fiatal szépsége csillogott, ragyogott, olyan volt az a lány, mint egy meséből kilépett királykisasszony. Szép volt a többi nő is, szinte azt mondhatom, mindig azt láttam legszebbnek, akire néztem.
Ha bizonyos külsőségekben – fecskefarkú inasokban és egyebekben – el is maradt ez a bankett a hazai arisztokrácia pompázatos összejöveteleitől, a lányok szépségében biztosan nem maradt el.
Máig sem tudom, mitől olyan szépek a szimmareni nők. Talán a jólét, az egészséges életmód magyarázza, talán a gondos testápolás, a tiszta levegő, az okosan edző testkultúra? Szépek, nagyon szépek. Persze nem afféle kimángorolt, verteién szépségek, mint a Váci utcai korzó hölgyikéi. Erős, egészséges fiatalok, nem sózzák-fűszerezik magukat folyton mesterséges bájjal, csinált fintorokkal, pipiskedő mozdulatokkal.
Ha már a külsőségeket említettem, hát az ékszerekről is szólnom kell!
Azt hiszem, a jelenlevők megtölthettek volna egy jó szekérderékot az ékszereikkel. Láttam néhány férfin is drágaköves díszt – ezek, ruhájukról ítélve, kínai, indus, arab származékok lehettek –, de a nőkön, csaknem mindegyiken, gyönyörű ékszerek csillogtak-ragyogtak. A mesterien csiszolt gyémántok mély tüzű szikrázása, a rubin, a topáz, a zafír, a smaragd, a türkizkék, zöld, tűzvörös színjátéka, szivárványos villanásai, a tompa és az égő, a meleg és a hideg színek csillámló káprázata betöltötte a termet. S ebben a pompázatos csillogásban az volt a megkapó, hogy majdnem nyers puritánsággal párosult. Nem láttam egyetlen gyűrűt, egyetlen lötyögős karperecet sem, sőt fülbevalója is – ha emlékezetem nem csal – csak egy sötét bőrű néger szépségnek volt.
Alig fél napja voltunk a szigeten, s a végleteknek ezzel a sajátos egybeforrottságával már jó néhányszor találkoztunk.
Ezeknek a nőknek a csupasz karját, meztelen ujjait egy jobb pesti szabómester felesége is lefitymálná, pedig egyik-másik csupasz karú fruska egyetlen melltűje árából megvásárolhatná a Corvin Áruházat! Itt az ékszer elsősorban a ruha dísze, az övön, a mellen, a nyakon vagy a selymes hajkoszorúban szikráznak a drágakövek, vagy a karóra mesteri foglalatában.
Honnan ez a mesés gazdagság?
Akkor – az első este – még nem találtam rá magyarázatot.
A bennünket izgató kérdésekre valójában igen kevés megnyugtató választ kaptunk azon az estén. Inkább ők kérdezősködtek, fiatalok és öregek egyforma izgalommal. Szinte mint közéjük cseppent marslakókat, úgy fogtak bennünket körül. Mindent meg akartak tudni tőlünk a háborúról, a társadalomról, a köznapi életről, a papokról – érdekes, hogy a papokat még ma is félig-meddig inkvizítoroknak képzelik el –, egyszóval mindarról, ami a rádió és a távlátó útján nem ér el a külvilágtól elzárt szigetre.
– Ha maguk nem akarták a háborút, miért nem írtak ellene az újságban? – kérdezte például a fülbevalós negroid nő. (Később megtudtam: Maria Dazmának hívják, s a legnépszerűbb színésznő a szigeten.)
Ez bizony butácska kérdés volt. De elég naivul kérdezősködtek a többiek is. Például Szurovij, a Főtanács alelnöke:
– Több katona nem akarja a háborút, mint amennyi akarja, igaz?
– Tízszer annyi – felelt Pali.
Áron a fejét rázta.
– Százszor annyi.
– Nos tehát, kamaradi – csapott le Szurovij, mintha valamilyen elszóláson kapott volna bennünket –, azt magyarázzák meg nekem: hogyan kényszerítheti rá az akaratát a fegyveres egy százalék a szintén fegyveres kilencvenkilenc százalékra?
Megismerkedtünk Florika Szőke biológussal is, Hajna édesanyjával. Alig harmincéves fiatalasszonynak látszott, pedig – mint később megtudtuk – túl volt a negyvenen. Ugyanaz a kedves, keleties arc, ugyanaz a szőkésbarna, omló hajkoszorú, csak a bőre volt világosabb egy árnyalattal, mint a lányáé. Ő azt kérdezte:
– Ugye, az olyanokat nem választják meg újra képviselőnek, aki nem tartja be az ígéretét?
Azután a pofaszakállas Benedek Magyar atomfizikus, Pierre apja:
– Tudjuk, hogy a külvilágban minél gazdagabb valaki, annál kevésbé illik dolgoznia. Ismertek maguk személyesen is ilyen embert, aki nem szokott dolgozni?… Mit csinál az ilyen egész nap, egész életében? Illik, nem illik, de legalább titokban, zárt ajtók mögött nem dolgozik valamit, csak puszta szórakozásból?
A bozontos szemöldökű, kopasz Fazil, a Főtanács elnöke egyenesen nekem célozta a kérdést:
– Azt mondja, kamarad, hogy maga hivő katolikus. Nos, gondolkozzunk csak. A maguk papjai, akik mellesleg szólva megégették Brunót, és meggyalázták Galileit, most megáldják a német fegyvereket éppúgy, mint a franciát. Melyik áldásnak legyen igaza? Nem gondolják, hogy ilyesmivel zavarba hozhatják az istenüket?
Fazil immár másodszor bizonyította be, hogy – bár török származéknak vallotta magát – őseinek udvariasságát, tapintatos vendégszeretetét a legkevésbé sem őrizte meg.
Hajna, a kedves Hajna, látván zavaromat, másra terelte a szót:
– Hallottam olyat, kamarad, hogy szerelmes fiatalok elpusztították magukat. Igaz ez? Csakugyan van ilyen?… Nem, nem megy a fejembe, nem bírom megérteni… fiatalok, szeretik egymást, előttük az élet, és… Nem, nem, ugye, ez csak a regényekben van így?…
Nem fogytak ki a kérdezősködésből. Gondolhatja az olvasó, milyen kényelmetlenül éreztük magunkat. Ugyan mi okosat lehet ilyen faggatásra válaszolni? Akkor, azokban a pillanatokban kezdtem megérteni, hogy Szimmaren nemcsak abban különbözik szülőhazámtól, hogy itt van rakéta-repülőgép, van vidifon és automata elektrobusz, hanem az emberek gondolkozása is merőben más. Számunkra szinte érthetetlen volt új honfitársaink logikája, bármilyen ékes magyar nyelven tolmácsolta és magyarázta is a kérdéseket Hajna.
Mindhárman megkönnyebbültünk, amikor az evésre került a sor. Legalább addig nem kellett válaszolgatni, míg tele volt a szám.
Hajna fasírozotthoz hasonló, enyhén fűszeres darált hússal, majd tányérnyi libamájakkal kínált. Utána vipit ittunk, és sorra kóstolgattuk a zamatos, csudálatos nagy gyümölcsöket. (Akkor este ettem életemben először banánt és datolyát. Jobb a sasadi őszibarack.)
Pierre közben elővette az Árontól kapott órát, lepattintotta a hátlapját, és körbemutogatta a társaságnak. Hümmögtek, ámuldoztak, kivált a fiatalok. (Az idősebbek jobban ismerték a városi múzeumban őrzött, múlt századbeli zsebórákat.) Érdekes, hogy valamennyien azt hajtogatták, amit Pierre mondott, amikor megmutattuk neki a finom szerkezetet.
"Mennyi kvalifik munka!" "És miért ilyen bonyolult?…"
Mutogatták karóráikat, amelyeket – mint említettem-a Csillagda adóján kibocsátott hullámlökések működtetnek. Négyen-öten elénk tartották a karjukat, és érdekes volt látni, hogy valamennyi óra pontosan egyformán jár, a másodpercmutatók is azonos helyzetben, pontosan egyszerre lüktetnek.
– Szimmarenhez képest a külvilág fáziskésésben van – magyarázta a pofaszakállas atomfizikus, Benedek Magyar. – A magenergia az egész technikát egy minőségi renddel magasabb szintre emeli, és nagyon sok bonyolult berendezés fölöslegessé válik. Csak vegyük a magrakétát, amellyel jöttek: mennyivel egyszerűbb a hajtóműve, mint a benzinmotoros repülőgépeké! Vagy nézzék a városi közlekedésünket. Amellett, hogy sokkal biztonságosabb, mint a külvilágban, talán ezrelékekben fejezhetném ki, mennyivel kevesebb emberi munkát kíván az üzemben tartása.
Persze minket a szükség is szorított – folytatta kis tűnődés után –, hogy a legegyszerűbb megoldásokat keressük. Kevés az ember, takarékoskodni kell a kvalifik munkával. Például míg a rádióórát nem szerkesztették meg, csak ingaóráink voltak, az se sok. Arra már nem jutott kvalifik munkaerő, hogy zsebórákat vagy karórákat gyártsunk.
A tömzsi, mosolygós Szurovij mellénk ült, s lefordíttatta Rajnával, miről beszélgetünk. Sűrűn bólogatott hozzá.
– Helyes, kamaradi, éppen így van. Először a tudomány lép egyet, nyomában a technika, és csak harmadsorban a kényelem meg a bőség.
Pierre az apjára kacsintott.
– No, az a bőség nagyobbakat is léphetne néha. Ne mindig a tudománynak fújjuk a marsot.
Utána Szurovijnak mondott valamit Pierre, mire a kis ember felfortyant, s heves vita kezdődött közöttük. Mások is felfigyeltek a vitára, beleavatkoztak, s jó ideig egészen megfeledkeztek rólunk. Hajna suttogva fordított, s annyit megértettem, hogy politikai vitáról van szó, amely nemrégiben robbant ki a napisajtóban. Növeljék-e már most a ruhanemű évi fejadagját, vagy ennek még nincs itt az ideje? – ez a kérdés.
"Egyszóval itt is jegyre adják a ruhát – gondoltam. – Lehet, hogy az ennivalót is jegyre adják?"
Ezután még sokáig beszélgettünk. Fazil a rádiofonról faggatott. Elmagyaráztatta, milyen elven alapszik, s tűnődve simogatta hosszú, kopasz fejét.
– Nagy dolog lehet belőle – mondogatta.
Áron szerénykedett:
– Primitív szerkezet még ez.
– Azt kell nézni: mi lehet, kamarad.
Szorongás lepett meg. Most, most kérdezik majd, kinek mi a foglalkozása, most tör ki miattam a botrány. A hölgyikék összekuncognak majd, és elhúzódnak, nehogy kilopjam a hajukból a gyémántokat. Otromba bakancsomat máris dugdostam a szék alá…
De Fazil nem kíváncsiskodott. Pierre-nek magyarázott valamit rólunk, s nagy megkönnyebbülésemre – elköszönt:
– Pihenjenek két-három napot, kamaradi. Utána pedig… tanulni, tanulni, tanulni!…
Oszladozott a társaság. Florika Szőke, amikor elváltunk, meghívott bennünket másnap estére. Belém dobbant valamilyen megmagyarázhatatlan öröm, de le is hűltem hirtelen. "És ha éppen Hajnáék előtt kell bevallanom, hogy nem vagyok se tudós, se tanár, csak… az, aki vagyok?"
Gyalogosan indultunk haza. Hűvös volt a levegő, de a hullámokban áramló orgonaillat szinte meglágyította. Pierre haladt elöl Áronnal. Ketten Palival kicsit hátrább maradtunk.
– Ez a tökéletlen elárulta a rádiofont! – súgta Pali.
– Ha egyszer kérdik…
– Kérdik! – Pattintott az ujjával. – Most aztán ennyi a miénk! Mehetünk, kisöreg, jeget aszalni, ezek két elejtett szóból, fogadom, megfabrikálják az egész instrumentumot. Mit tehetsz? Van itt egyáltalán szabadalmi jog?
– És ha nem jönnek értünk? A Margit körúti börtönben van szabadalmi jog?…
– Az is igaz – legyintett Pali kedvetlenül.
Szótlanul lépkedtünk egymás mellett.
Áronék most befordultak egy sarkon, s megálltak. Mi is meglepődve álltunk meg, ahogy melléjük értünk.
Mesebeli látvány fogadott. A járda két szegélye zöldes fénnyel izzott, s ugyanígy égtek, világítottak az úttest szélei is. Húsz-huszonöt méterre egymástól, a járda és az úttest között fényben izzó, karcsú oszlopok sorakoztak, s kétoldalt a járda fölé a fák alulról megvilágított, egybeölelkező, zöld lombsátra borult.
– Kísérlet – mondta Pierre. – Automata közvilágítás: a gyűjtött fényenergiát éjjel adja ki.
Más utcákon fehéren izzó fénycsövek világítottak. Itt egyetlen fénycsövet sem láttunk, mégis világosabb volt az utca, és sokkal egyenletesebben oszlott el a fény.
– Másutt is bevezetik? – kérdezte Áron. Pierre ümmögött.
– Még nem tökéletes… A hatásfok nem jó. Télen, augusztus táján nem bírja végig fénnyel az éjszakát.
Csak akkor eszméltünk, hogy ez a mi utcánk, amikor Pierre mutatta a házunkat, melynek a teteje körös-körül hasonló módon ki volt világítva. Megálltunk az illatozó orgonabokroknál, vizsgálgattuk az eget, a szikrázó csillagokat, a sohasem látott csillagképeket.
Pierre mutatta az ég alján ragyogó Dél Keresztjét. Sokáig nézegettük, s nem mondhatnám, hogy tiszta gyönyörűséggel.
Hej, kedves szülőhazám, Magyarország! Látom-e még egyszer a Sarkcsillagot vagy a Göncölszekeret?…

IV. FEJEZET

melyben történetünk hősei nagyon megéheznek, de utána annál inkább megtetszenek nekik a szimmareni étkezési szokások. Ellátogatnak a Szőke családhoz, s meghitt beszélgetésüket váratlan esemény zavarja meg.

Azt álmodtam, hogy az egész szimmareni história csak álom, nincs Hajna, nincsen tavasz és rakétarepülő, csak a ködös november rideg, lucskos valósága ott fönn, az Ördögorom-sziklánál. Én a bokor tövében alszom, és kavarognak bennem a szimmareni álomképek: Hajna, a mély tűzben szikrázó csatokkal, a csudálatosan nagy főtt tojások és libamájak, a bozontos szemöldökű Fazil, a pofaszakállas atomfizikus és Hajna, újra csak Hajna, a kedves, mosolygós Hajna… Kár, hogy fel kell ébredni, mert semmi sem igaz, ami velünk történt, és Pali már szólogat, de én újra meg újra visszaerőszakolom a tűnő álomképeket… Közben azt is látom valamiképpen, hogy közeledik a katonák rajvonala, menekülnöm kellene, futni, ahogy bírok, s amerre még lehet, de fogva tart a bűvölet, és mozdulni sincs kedvem, nehogy elhessentsem a kedves álmot… Szétnyílik a bokor, és kilép belőle egy fekete egyenruhás fiatalember – úgy van, most ismerek rá: ez szónokolt a nyilas gyűlésen –, kilép a bokorból, egyenesen engem néz, majd előkapja a géppisztolyát, megforgatja a feje fölött, mint a krinolint, és nagyot kiált: "Hahó, testvérek, ide hozzám!" Felállni sincs erőm, talán az ijedtségtől, hát gurulni kezdek lefelé a füves lejtőn… Hajna sikítva takarja el az arcát, és belefoszlik a szitáló ködbe. Én szélsebesen gurulok a puha pázsiton, szinte már nem is gurulok, csak úszom a levegőben, míg egy bokor vissza nem ránt kigombolt ingemnél fogva. A földre esem, s érzem, hogy nem mozdulhatok, mert a fekete ruhás ott áll fölöttem… Most, most, most történjen valami!… Mozdulatlanul fekszem (hátha halottnak néz a fekete ruhás), és kétségbeesve erőszakolom magamra a szimmareni álmot, de mindig szétfoszlik, köddé válik. Fázósan didergek a lucskos füvön, s egyszerre belém nyilall a kietlen reménytelenség: semmi sem igaz, semmi sem történt, nincs Szimmaren, nincs menekvés. Ősz van, reménytelenül szitái a hűvös, nedves pára, körülfogtak, és nincs menekvés… Nem nézek föl, mégis tudom, hogy a fekete ruhás a tarkómnak fordítja a géppisztoly csövét… Kiáltássá szakad fel bennem az ijedtség – s felébredtem.
Még kalapált a szívem, de a beömlő hajnali fényben ráismertem a tegnapi kis szobára. Az ocsúdó öntudat a sima mennyezeten, a világos ablakon, a kis óra csillanó üveglapján és nesztelenül lüktető percmutatóján már kitapogatta az ébrenlét valóságos jeleit, mégis önkéntelenül megsimogattam a karom, hogy ellenőrizzem: amaz volt álom, ez a valóság. Szétáradt bennem az öröm, a kimondhatatlanul jóleső, felszabadult érzés: van Szimmaren, van Hajna, én a szigeten vagyok, s itt aztán aligha talál rám a fekete egyenruhás!
A puha, meleg takarót magam alá gyűrtem az álombéli hadakozásban, a lidérces, nyomasztó képek megizzasztottak, s mellemre tapadt a nedves ing. Vacogva bújtam a takaró alá, s hosszú percekig átadtam magam a tiszta élvezetnek: bőrömön langyos meleg bizsergett, a szívemben pedig a személyes biztonság nyugalma, a jó érzés, hogy szabad vagyok, ide nem ér el a nyilasok keze.
Kitisztult a fejem, már tudtam, hogy nem alszom el megint. Pedig korán volt még: hajnali öt óra.
Akkor, azokban a pillanatokban határoztam el, hogy egyszer megírom az emlékeimet. Persze előbb alaposan meg kell ismernem Szimmarent, a szigetország életét, az embereket, de addig is, míg rászánom magam a munkára, feljegyzem az érdekesebb eseteket, hogy könnyebb legyen majd emlékezni. Úgy felvillanyozott a gondolat, hogy tüstént magamra kaptam a ruhát, s az otthoni kísérleti napló utolsó oldalaira egy kopott ceruzacsonkkal leírtam, amit az előbbi nyomasztó álomból még fel tudtam idézni, majd összevissza minden egyebet, ami friss élményeimből hirtelen eszembe jutott.
Amikor meguntam az írást, kiálltam az erkélyre, és sokáig hallgattam a titokzatos erdőváros nyugtató erdei csendjét: a falombok halk zsongását, a pityegő, csivitelő madarakat. Ezt a természeti idillt – a város közepén – még az itt-ott fellibegő monoplánok surrogása sem zavarta; szinte a lombok és a madarak halk zenekarához hangolódott a duruzsoló monoplán is.
Ha már zenekar, ki ne felejtsem belőle a sohasem pihenő nagybőgőt: távolról, gyengén, de pillanatnyi kihagyás nélkül, szüntelenül és makacs egyhangúsággal sustorgott-morajlott a mérhetetlen tenger. A közeli partok felé alacsonyabbak voltak a várost övező erdő fái, mint a sziget irányában, s a láthatár – a hajnali pírral beszőtt tengert és az ég világosát kettéválasztó íves, ködös vonal a messzeségben – a lombok fölé emelkedett, s csak az épületek ritkás fogazata szaggatta meg ezt a vonalat.
Nyílt a szomszédos erkély ajtaja, és Áron lépett ki rajta, kicsit álmosan, borzasan.
– Ne sétáljunk egyet?
Az ám, egy kis csavargás jólesne.
Felköltöttük Palit, gyorsan összekaptuk, rendbe szedtük magunkat. Feltűztünk a Pierre ajtajára egy cédulát: "Sétálni mentünk!", s lesurrantunk az emeletről, óvakodva, hogy észre ne vegyenek. (Ki tudna ebben a furcsa világban eligazodni, hátha tilos dolgot követünk el azzal, hogy felügyelet nélkül mászkálunk?)
Céltalanul ődöngtünk az utcákon, saroktól sarokig, a virágzó orgonák, lila akácok, cukorrózsák illatfelhőiben. Akikkel találkoztunk, mindnyájan felismerték bennünk a jövevényeket, s mosolyogtak, integettek. Pali élvezte a népszerűséget, én már kezdtem unni, hogy kirakatban vagyok. Jobb szerettem volna észrevétlenül elvegyülni a helybeliek között, ám az öltözetünk azonnal elárult.
Pali tartott szóval. Folyton a tegnapi ételeket emlegette, s olyan jó ízzel tudott beszélni a szimmareni libamájról és a félkilónyi főtt tojásokról, hogy összefutott a szánkban a nyál, s váltig azt találgattuk, milyen reggelit kapunk.

Amikor az Áron szobájába beléptünk, pislákolni kezdett a telefon piros lámpácskája. Felkattintottam alatta a kapcsolót, s a hangszóróból Pierre hangja szólalt meg:
– Pierre Magyar beszél. Megkaptam az üzenetet, remélem, érdekes volt a reggeli séta. Én délelőtt a laboratóriumban dolgozom: ha bármire szükségük van, hívjanak fel a 41-07-177-es számon. Az ebédet a 02-01-001 számon rendeljék meg. Ebéd után, két óra tájban, tartózkodjanak otthon, mert el kell mennünk az áruházba.
– Ceruzát! – kiáltott Áron. – Mit is mondott, milyen számon?
Bizony a számokat összekavartuk. De egyébként sem tudtunk még eligazodni a telefon gombsorain és színes kapcsolóin, mit kezdhettünk volna a számmal? Melyik gombsoron kell tárcsázni? Hogy kell bekapcsolni a készüléket? És hogyan rendeljük meg az ebédet? Kamarad, vipi, csirió – körülbelül ennyiből állt akkor a mi nyelvtudásunk.
– És a reggeli? Reggelizni ezek nem szoktak? Úgy ám, Pierre szót se ejtett a reggeliről. Mit tehettünk mást, ittunk egy kis vizet, s korgó gyomorral újra útnak indultunk.
– Gyerekek, a kirakat az ország tükre – mondogatta Áron. – Voltam Bukarestben, Prágában, Berlinben, és a kirakatokból tudtam meg legtöbbet.
Jártuk az utcákat, de kirakatot sehol sem láttunk, sőt üzletet sem.
– Pedig lenni kell áruháznak, Pierre is mondta. Azt mondta: délután áruházba megyünk.
A Főtanács széles, fehér épülete előtt gyönyörű nagy park volt, teli virággal, padokkal, apró rózsalugasokkal. Közepén két nagyobb lugas, az egyiket fehér, a másikat tűzpiros rózsák borították – lesz még ezekről szó! –, előttük szivárványos színekben pompázó szökőkút. Néhány szobrot is láttunk, legszebbet a tanácsház előtt: hullámokból kiemelkedő csónakon két emberalak. Az egyik görnyedten evez, a másik szétvetett lábbal áll, s hosszú távcsövével a távolba néz.
Ennek a parknak különben mind a négy oldalán volt egy-egy fehér épület, s érdekes, hogy a tanácsház volt a legkisebb közöttük.
A tanácsházzal szemközti oldalon, a négyszáz méter széles, ötszáz méter hosszú park túlsó végében a Röszti emelkedett; mint később megtudtuk, ez az intézmény rengeteg kisebb-nagyobb termével mindazt egyesítette, amit a külvilág nagyvárosaiban a vendéglők, étkezők, kávéházak, eszpresszók, tánchelyiségek, kocsmák, cukrászdák stb. jelentenek.
A többi épületet is csak később ismertük meg belülről. Egyik oldalon a Múzeum és Képcsarnok állott, szemben vele a Park túlsó végén a város legnagyobb épülete: a Kultúrház.
Sokáig sétálgattunk a parkban, benéztünk a rózsalugasokba, megpihentünk egy-egy padon, nézegettük az ismeretlen fákat, bokrokat, virágokat, de korgó gyomorral nem élvezhettük igazán a pompás látványt.
Újra nekivágtunk a városnak. Tíz óra körül lehetett az idő, s néptelenek voltak az utcák. Egy-egy elektrobusz vagy kis elektrotaxi elsuhant néha az úttesten, de embert alig láttunk. A tizenkettes számú váróhelyiségnél megállapodtunk, körülnézegettük a kis épületet, s némi tanakodás után elszántan benyitottunk.
A fal mellett kényelmes padok, a sarokban vidifon, de jóval kisebb készülék, mint otthon a lakásban. Mindez a hosszúkás kis terem egyik felében. A másik oldalon széles polcok, zsúfolásig megrakva fóliába csomagolt élelmiszerekkel és az ismerős, tömzsi vipis üvegekkel.
S egy lélek sem volt odabent rajtunk kívül!
Az ajtó felé húzódtam.
– Fiúk, ebből baj lesz…
Áron és Pali nem mozdult, úgy megbabonázta őket az étvágygerjesztő látvány. Hogyne, mikor olyan csábítóan hívogattak a henger alakú, barnára sült kenyerek, a barnapiros cipók, a tíz-húsz dekás adagokra felporciózott finom szalonna, szárazkolbász, sajt, lekvár, fasírozott, sült hús, libamáj, az aranyosan csillanó méz, a füstölt hal, a kókuszdió, a gyönyörű almák, narancsok és ki tudná azt felsorolni, mi minden.
Mindent nem is láthattunk, hiszen a polcok alatt hosszú, jókora hűtőszekrény volt, nyilván a romlandó élelmiszerek tárolására.
És mondom: senkit sem találtunk odabent!
– Ebből baj lesz – mondogattam, de azért nem nagyon biztattam a másik kettőt, hogy menjünk innen. Ha már nem eshettem neki kedvemre, legalább nézni akartam a polcok drága terhét.
Elővettem vásott pénztárcámat.
– Nézzétek, itt van tíz pengő, amit a székhordásért kaptam. Legomboljuk és jóllakunk.
Ezt csak tréfának szántam, s magam is meghökkentem, amikor Áron kezdte komolyra venni.
– Azt adunk, amink van, igaz?
– Csirió – hagytam rá. De egyikünk se mozdult.
Kintről egyszerre nesz hallatszott. Alig volt annyi időnk, hogy elhúzódjunk a polcoktól, kék lebernyeges, sötét bőrű nő robbant be az ajtón. Ránk se hederített, sietve kapkodott le a polcról sajtot, cipót, néhány almát, s már indult is kifelé.
Akkor nézett meg jobban bennünket.
– Ááá… Mátyári?… Szalvéti, szalvéti!… – Búcsút intett és kiszaladt, mert egy elektrobusz a váróhelyiség elé kanyarodott. Mire kinéztünk utána, már az induló busz ablakából integetett.
Olyan gyorsan és váratlanul történt mindez, s számunkra annyira érthetetlen volt, hogy hirtelenében szóhoz sem jutottunk.
Hát ez mi? Se szó, se beszéd, bejön és viszi? Vagy odakint kifizette az árát valakinek? Vagy valami automatába dobta a pénzt, s mi nem vettük észre?
– Tulajdonképpen ha itt kommunizmus volna… – magyarázott Áron, de hirtelen elhallgatott, s levette, megtörölgette a szemüvegét.
– Micsoda? – Megijedtem a csupasz szótól is. Ezt a szót, mióta az eszemet tudom, nem szabad hangosan kimondani nálunk. Legfeljebb gondolni rá, azt is csak sötétben.
Visszaigazította a szemüvegét.
– No, aki éhes, velem tart! – Egy szép, barnapiros cipó után nyúlt, de Pali lefogta a karját, és valamit a fülébe súgott.
Áron ráncolta a homlokát, gondolkozott, aztán mindketten kifelé indultak. Mit tehettem mást, mentem utánuk.
Odakint Pali nekem is megsúgta:
– Ezek figyelnek, addig éljek, hogy figyelnek a távlátón! Emlékszel, a kopasz török miket beszélt a reptéren? No hát ez is próba!…
Úgy van, Fazil mondott ilyesmit, emlékeztem rá. "Biztosítanunk kell", hogy így meg úgy… Látván a Pali őszinte izgalmát – ha nem is hittük egészen, amit mondott –, elpárolgott a bátorságunk.
Én például ilyesformán magyaráztam az esetet: a büfét bérli valaki – talán több váróhelyiségben is –, de nem kell egész nap ott-tartózkodnia, hiszen ismeri már a környékbelieket, és távlátón is figyelheti a vevőt. Hiába, a technika a kereskedelemben is technika!
Áron másként vélekedett. Eleinte azt hitte – egy gyenge pillanatában –, hogy talán azoknak az íróknak az álma vált itt valóra, akik megjövendölték, milyen lesz az élet, ha majd gazdagok már nem lesznek a világon. Pali figyelmeztetésére – mint később bevallotta – kijózanodott, s arra gondolt hirtelen, amit egyetlen nap alatt is elégszer tapasztalhatott: milyen jó itt a közbiztonság, mennyire nem félnek a tolvajoktól! Igen szigorú lehet a büntetés! Pierre is említette, már a repülőn, hogy puszta szigetre deportálják a bűnösöket. Márpedig a törvény nem ismerése nem menti a bűnöst – idézte az otthon tanult szentenciát, s inkább lemondott a cipóról. (Lehet, Fazil rögtön lecsapna ránk: "Íme, megmondtam, ezek a magyarok már az első nap bajt csinálnak!")
Így maradtunk mi éhen.
Zsiborgott a fejem, szédelegtem, s egyáltalán nem érdekelt már, találunk-e kirakatot vagy sem. Pali Robinsont kezdte emlegetni: amikor hajótörést szenvedett, s kivetette a hullám a partra, hát nagyon megéhezett ő is, de szedett osztrigát, és jóllakott vele.
– Persze apály idején – tette hozzá Pali.
Apály ide, apály oda, csak lássam azt az osztrigát.
Elindultunk keresztül a szagos diófaerdőn, toronyiránt, amerre a tengert gondoltuk.
– Az olaszok szeretik az osztrigát – biztatott Áron bennünket, talán önmagát is egy kicsit.
– Nyersen?
– Úgy a jó!
– Ettél már?
– Drága dolog az osztriga, finom csemege! Enni nem ettem, de megismerném…
Nagyokat nyeltem, s szaladni szerettem volna, amikor a fák között áttört a tenger kékje. Erősödött a hullámok sustorgó csapkodása, s egy perc múlva elénk tárult a végtelen, roppant víztömeg, de nem a fenséges látvány érdekelt most, hanem az osztriga.
A lankás, homokos parton, a habzó, csapkodó hullámoktól jó félszáz méterre tekergőzött a hordalék sötét karimája. Ropogott a talpunk alatt a kiszáradt csigahéj, bokáig süppedtünk bele. A hordalékon túl, a nedves homokon valóban rengeteg kisebb-nagyobb kagyló és tengeri csiga sütkérezett, sőt egy összelottyadt, opálos színű medúzát is találtunk, csak osztriga nem akart kerülni.
Végre Áron felkapott egy bordás héjú kagylót.
– Itt az osztriga!
Néztem, nézegettem, s nem mondhatom, hogy megállítottam. Pali tétován topogott szúnyoglábaival.
– Ki kell szürcsölni.
Áron feszegette a héját, s előbuggyant közülük a nyúlós, rózsaszínű valami. Erre aztán a Pali markába nyomta.
– Nesze. Szürcsöljed.
Szótlanul indultunk haza. Káprázott az éhségtől a szemünk.

Áron szobájában ültünk, és nagyokat hallgattunk, amikor Pierre betoppant.
– Mehetünk, kamaradi?
Szontyoli ábrázattal készülődtünk. Vártam először, hogy szólnak az idősebbek, aztán csak kimondtam:
– Harapnánk előtte valamit, ha lehet.
Pierre meghökkent.
– Nem ízlett az ebéd?
Savanyúan összemosolyogtunk.
– Nem értünk még a telefonhoz. Meg belezavarodtunk a számokba is…
– Nem ebédeltek?
– Az a kisebbik gond – somolygott Áron. – De reggel se ettünk.
Pierre értetlenül bámult. Gyanakodva pillantott hol egyikünkre, hol másikunkra. Akkor még nem sejtettük, miért ez a gyanakvás.
– Ó, ó, ó… – Ingatta a fejét, beletúrt sötét fürtös hajába, majd töprengve, egyre a fejét ingatva, lassan kiment.
Egy perc múlva hozta az ennivalóval megrakott tálcát.
– Az ebédre várni kellene még öt-hat percet. De ha akarják, rendelek.
Dehogyis vártunk, amikor ott volt előttünk a kolbász meg a friss cipó! (Különben se bíztunk abban az öt-hat percben. Még azt meg kell rendelni, még azt ideszállítja valahonnan valaki… lenne abból félóra is.)
Most már mi vigadtunk, és Pierre szontyolgott.
– Kamaradi, én vagyok az oka az egésznek. Ha legalább egy hidegbüfét útba ejtettek volna séta közben…
– Hidegbüfét?
– Azt. Akár egy váróteremben…
Egyszerre álltunk meg az evéssel, hiába kínáltatta magát a kolbász. Ez a Pierre tényleg ilyen buta, vagy csak tetteti magát? Vagy csakugyan próbatétel volt az a várótermi história, s most kíváncsi rá, sejtünk-e valamit?
– Nincs nekünk szimmareni pénzünk – mondta Áron teli szájjal. – Még látni sem láttunk, azt se tudjuk, hogy hívják.
– Karát… – Pierre újra gyanakodva villantotta ránk a szemét. – A karátnak a büféhez nem sok köze van, kamaradi, a sajtot vagy a cipót nem karáttal mérik.
Látszott rajta, hogy bántja valami. Nem értettük a viselkedését. Áron felállt, odament hozzá, megfogta a karját.
– Kedves kamarad Magyar, én semmit nem értek! Egy álló napja itt vagyok, de az égvilágon semmit nem értek! Mi ez, ahol vagyok? Szálloda? Lakás? Mi ennek a bére? Honnan lesz nekünk pénzünk, hol keresünk annyi karátot, hogy kifizessük a lakbért? Mire tudnak minket használni? Hogyan rendeljünk ebédet, ha egy árva karátunk sincs? Kinek a kontójára? Menjünk a büfébe, és együnk? Jó. Kinek a számlájára? Ki fizeti azt meg? Az állam? Honnan tudja az állam, hány cipót eszek meg? Nem, nem, kamarad, mi nem akarunk olyasmibe keveredni, amiből aztán baj lehet!
Pierre arca lassan megvilágosodott.
Hogyne gyanakodott volna a fiú, hiszen együtt dolgozott azzal a kék lebernyeges, sötét bőrű asszonnyal, aki beszaladt a váróterembe, s persze elújságolta, hogy találkozott velünk. Tehát mi ott ácsorogtunk a büfében, mégis azt állítjuk, hogy egész nap semmit se ettünk! Mi a célunk ezzel? Ha valóban nem ettünk volna – ami végképp érthetetlen –, tehet ő róla? Aki éhes, egyék. Az már igazán kinek-kinek a magánügye, mikor eszik, mennyit eszik, mit eszik…
Áron zúgolódásából kezdte érteni Pierre, hogy túlságosan hamar tekintett bennünket nagykorú állampolgároknak, holott egyben-másban gyámoltalanabbak voltunk a szimmareni gyerekeknél is.
– Ajajaj, ajajaj! – Ingatta a fejét, s ujjaival kócos hajába turkált. – Az ember megtanulja történelemórán, hogy a külvilágban pénzért adják az ennivalót, és tessék… Egyszer az életben lett volna rá szükségem, és tessék… Persze, ha a budapestiek közé cseppenne hirtelen egy pápua, beszélnének neki a Dunáról, a pesti villamosról, de figyelmeztetnék-e rá, hogy meztelenül ne menjen az utcára?…
Ez a pápuahasonlat nem volt éppen hízelgő, de meg kell adni, hogy találó volt. Pierre – és a nála négyszer-ötször idősebb szimmareni polgár is – úgy nőtt fel, hogy sohasem volt gondja rá, mit eszik ma, és jóllakhat-e holnap. Kétmilliárd embernek ezt a nyomasztó, őrlő, emésztő gondját sohasem érezte. Tanulni tanulta valamikor történelemórán, milyen az élet a külvilágban, de ezeket a fájó emberi gondokat érezni sohasem érezte.
Nehezen fért a fejébe: hogyhogy az ennivalóért fizetni kell? Az ember nem élhet úgy, hogy ne egyék! És ha nincs pénze? Elvesztette, vagy másra költötte? Haljon éhen?
Nos, hazai olvasóm talán mosolyog Pierre naiv értetlenségén, pedig egy budapesti polgár is hasonlóképpen vélekednék, ha olyan országról hallana, ahol mondjuk minden korty levegőért s minden pohár vízért fizetni kell. "És ha elfogy a pénze – kérdezné a budapesti ember –, haljon meg?" Márpedig a szimmareniek az ennivalót is egy kategóriába sorolják a vízzel és a levegővel.
– Minden embernek joga van az élethez, igaz? – magyarázott Pierre. – Ebből következik: joga van a levegőhöz, vízhez, ennivalóhoz is.
– Levegő van elég, jut mindenkinek – vitázott Pali –, de a kolbász nem vadon terem.
Pierre vállat vont.
– Kolbász is van elég.
– Ha eleget gyártanak.
– Gyártsanak eleget… Különben ha kifogy a kolbász, ott a szalonna, a sajt, a sonka meg mit tudom én… Attól senki se halt még éhen, hogy kifogyott a kolbász.
– De ha például mától kezdve senki sem dolgozna, elfogyna a szalonna is, a sajt is. Éhen halnánk valamennyien.
Pierre bosszúsan elhúzta a száját.
– Ha például mától kezdve a vízbe dugná a fejét mindenki, megfulladnánk valamennyien… Ne haragudjanak, ez furcsa okoskodás.
Ezt a fejére állított logikát! Hogy tudunk ezzel a fiúval szót érteni? Mintha nem is egy nyelven beszélnénk!
Áron már törölgette a szemüvegét, s valóban beleavatkozott a vitába, higgadtan, tapintatosan:
– És mi van akkor, ha csak tíz ember nem dolgozik? Vagy száz? Élősködnek a többieken?
– Az a kérdés: miért nem dolgozik? Beteg?
– Mondjuk: lusta.
Pierre meghökkent. Töprengett, ráncolta a homlokát.
– Erre gondoltak?… Ez előfordulhat, emlékszem rá, volt ilyes eset. A Főtanács egy asszonyt kitett Csernyiszter szigetére, öt esztendőre. Kapott ruhát, kétheti élelmet… igen, igen, volt ilyen eset… No és? Ha pénzért vásárolnánk az ennivalót, akkor nem fordulhatna elő ilyesmi?
…Nem nyújtom tovább a szót. Ennyiből is láthatja az olvasó azt, amit mi is kezdtünk belátni: korai volt még köztünk a vita. Keveset tudtunk még új hazánkról, kevesebbet, mint egy idevalósi ötéves gyerek.
– Nem baj, kamaradi – biztatott Pierre –, lesz rá idő, hogy Szimmarent megismerjék. Egyelőre annyit tanuljanak meg, hogy ne maradjanak éhen.
Feszített bennünket a mindenféle kíváncsiság, de beláttuk, hogy Pierre-nek van igaza. Jobb megismerkedni fokról fokra új hazánk életével, mint belekapni mindenbe, de semmit sem érteni igazán.
Pierre először is elmagyarázta a vidifon kezelését, majd az étkezési szokásokat, és mindenképpen bebiztosított, nehogy bármikor is éhen maradjunk a ropogós, barnapiros cipó, a finom füstölt kolbász, a lazac, a kaviár, a jó ízű gyümölcs s a zamatos vipi hazájában. Mindhármunknak rendelt egy-egy "szortiman" hideg ételt. Négy-öt perccel a rendelés után nálam is csengetett a csőposta, s három nagy fémdobozban megérkezett a Kánaán.
Tizenkét üveg vipit, fél kiló szalonnát, fél kiló kolbászt, fél kiló lekvárt csomagoltam ki, azután füstölt halat, libamájat, sajtot, vajat, lazacot, narancsot, almát, tejet, főtt tojást, fél kiló csokoládét stb. Valóságos kis büfét rendezhettem be a konyhában.
Rövidre fogva, így fest a szimmareni étkezés rendje:
Reggeliről ki-ki maga gondoskodik. Ha meleget kíván – teát, kávét –, főzzön magának. (Pörkölt kávét, teát, cukrot is kaptam a csőpostán.) Ha hideg koszttal beéri, könnyebb dolga van: ott a konyhai élelmiszerkészlet, ott a hidegbüfé a várótermekben s a munkahelyeken, azt eszik, amit akar, jóllakásig.
Az ebéd az egész szigetállamban egységes.
A Konyha – amely jó három kilométerre van a várostól, a sziget központi helyén épült – kétféle menüt készít, s ebből a kettőből lehet választani. A munkahelyeken dolgozóknak teherbusz szállítja az ebédet, a városban tartózkodók pedig – telefonrendelésre – csőpostán kapják meg. (Ugyancsak teherbuszon – illetve csőpostán – küldik vissza a konyhának a mosatlan edényt és a maradékot.)
Vacsorára harmincféle főtt étel készül mindennap más összeállításban. Sokan a Rösztiben – a városi nagyvendéglőben vacsoráznak, de aki a lakására kéri – csőpostán –, az éppúgy válogathat az étlapon a harmincféle kitűnő ételből.
– És mi van akkor, ha valamelyik elfogy?
– Törlik az étlapról.
– És mi van akkor – ravaszkodott Pali –, ha a hidegbüfében egyszerre mindenki libamájat szeretne enni?
Pierre arcán átfutott a bosszúság árnyéka.
– Akkor az van, kamarad, hogy a többség éhen marad, mert egyszerre mindenkinek nem jut libamáj.
– Ez az somolygott Pali olyan képpel, mint a revizor, ha kiugratja, amit keresett. Ilyesmit gondolhatott magában: "Hohó, öcskös, nem hagyom magam átejteni!"
Bevallom, én is hitetlenkedtem. Hogy lehet így szabadjára engedni az embereket: egyetek, amit akartok, s amennyit akartok? Ha ez valóban így van, akkor én csak narancsot, dobostortát, libamájat és csokoládét eszem, rá se nézek a többi ennivalóra! Mondom, hitetlenkedtem én is, de Pali ravaszkodása felbosszantott.
Áron a lényegre tapintott megint:
– Mégis, mi van, ha valamiből eleve nem juthat mindenkinek? Valami újdonságból…
– Akkor karátra adják – mondta Pierre. – Amiből nem jut mindenkinek, azt mindig karátra adják. Tavaly a gazdászok új gyümölcsfajtát nemesítettek ki, csuda finom, megkóstolhatják majd nyáron, azt csak az áruházban lehetett kapni, persze karátra.
Nem nagyon értettük, de megnyugodtunk. Akármilyen hihetetlen volt a józan észnek mindaz, amiről Pierre mesélt, szemünknek, érzékeinknek hinnünk kellett. Valósággá vált a mese, mihelyt a csőposta aknájából kiszedtük a sok finom ételt-italt, valóságosan megmarkolhattuk a vipis üveg nyakát, és valóságosan tömhettük magunkba a rég nem látott és ízlelt csokoládét.
(Megbocsát az olvasó, ha ugrok egyet az időben. Egy-két hónap múlva már mi sem így gondolkoztunk az ételekről; elvesztették varázsukat az ínyencfalatok. A csokoládé vagy a libamáj semmivel sem kapott előkelőbb helyet a kis konyha polcain, mint a lekvár, s elvesztette különös vonzását a narancs és a dobostorta is. Már a változatosság volt érdekes. Nem is csodálkoztam magamon, amikor egyik este vacsorára a lazac, a kaviár, a malacpörkölt és a pirított velő mellől a babfőzeléket választottam ki, pedig annak csak néhány szem töpörtyű pironkodott a tetején. Végül is arra a következtetésre jutottam, hogy ezen a különös szigeten nemcsak az emberek egyenjogúak, hanem az ételek is.)

Az üzleti negyed – ha egyáltalán lehet így nevezni, a város központi helyén épült, közvetlenül a Park szomszédságában. Emlékeztünk rá, sétálgattunk mi ezen a tájon, persze kirakatot nem láttunk, mert nem voltak kirakatok.
Áruházak és áruraktárak tucatja sorakozott itten, mégis meglepően gyér volt a forgalom.
Pierre a ruhaneműk házába irányított bennünket. Az előcsarnokban az otthoni telefonfülkékhez hasonló alkalmatosság állott, ebben néhány másodpercre egyenként be kellett lépnünk. Azt hittem, porelszívó berendezés, de a várt sziszegés elmaradt, látszólag nem történt semmi. Utána Pierre a fülke hátsó részén, egy írógéphez hasonló billentyűsoron lekopogta a nevemet és a lakásom számát: 16-19-27. (A 16-os az utcát, a 19 a házszámot, a 27 pedig a szobaszámot jelezte. Egyébként 16-19-27 volt a telefonszámom is.) Most Pierre lenyomott egy pirosra zománcozott kart, mire a kis gépecske billentyűsora zakatolni kezdett, majd a billentyűk fölötti keskeny résből, kicsúszott egy kék kartonlapocska. Fölül a nevem és a lakásom száma, alatta pedig érthetetlen szavak és képletek.
Megvallom, én az egész idő alatt valamilyen szorongást éreztem. Pedig igazán ártatlan művelet volt ez. A fülke falaiba épített fotocellák pontos méretet vettek rólunk, pontosabbat, mint a legügyesebb szabó. Hozzáértő ember azonnal megállapíthatta a kék kartonlapról, hogy a szabás és a nagyság melyik kategóriájába tartozó ruhára van szükség, hogy van-e olyan raktáron, vagy külön kell megcsináltatni.
A mi méreteinkben szerencsére nem volt semmi különleges: még a Pali szúnyoglábaira is akadt megfelelő nadrág. (Szerencsére – mondom, mert azokban a pillanatokban semmit sem kívántam erősebben, mint azt, hogy sikerüljön a gyors ruhavásár, és már az új ruhában feszíthessünk, amikor este látogatóba megyünk Hajnáékhoz.)
Az áruház belülről még nagyobbnak látszott, mint kívülről. A polcok nemcsak a falak mellett sorakoztak, hanem egymástól két méterre a terem teljes szélességében, olyasformán, mint egy könyvtárban. A keskeny térközök nyílegyenesen vezettek végig a termen, mintegy ötven méter hosszúságban, s ez még inkább megnövelte az arányokat.
Mi a negyedik emeletre mentünk a liften, a férfiruhaosztályra. Idős, kínai arcú bácsi volt a kiszolgáló, egyedül az egész emeleten. (Akkor hatvan körülinek gondoltam, de ma már tudom, milyen későn öregszenek a szimmareniek. Azt hiszem, közel járt a nyolcvanhoz.) Örvendezve, mosolygósan fogadott.
– Csirió, matyari!
Megnézte a kék cédulákat, bólintott, s a terem túlsó vége felé indult. Libasorban követtük a polcok közötti keskeny folyosón. Először színmintákat mutatott, azután megegyeztünk abban is, milyen anyagból legyen a ruha. Igen jó minőségű, szinte nyűhetetlen műszálból készülnek a szimmareni ruhák, s így nem okozott nagy gondot a válogatás a bolyhosabb téli és a szellős nyári ruhaanyagok között.
– Hát hány ruhát veszünk? – kérdeztem Pierre-t.
– Háromszor négyet. – Mutatta, hogy négyet-négyet mind a hármunknak.
Négy új ruha egyszerre! Nekem négy új ruhám egyszerre!… Négy új ruha… még elképzelni se tudtam, milyez az.
– És hol lesz nekünk annyi karátunk?
– Ez a fejadagba számít. Különleges szortiman, maguknak semmijük sincsen, nincs régebbi ruhájuk… – Pierre kihalászta a zsebéből a ruhajegyeket, amelyeket a mi ellátásunkra kapott a Főtanácstól, s odaadta a kiszolgálónak.
"Jól van, jegyet, azt adtak, de a ruha csak pénzbe kerül – morfondíroztam magamban. – Vagy ajándék volna?"
Pierre észrevette tétovázásunkat, s mivel tapasztalta már, milyen konok a mi értetlenségünk, elébe vágott a kérdezősködésnek.
– Nálunk az úgy van, hogy mindenkinek kijár, ami kell az élethez, vagyis… hogy mondják azt?… Ami életszükséglet. Ruházat is jár; meg van szabva, mennyi egy esztendőre. Akinek nem elég a fejadag, vehet karátra többet is. Vagy ha a saját ízlése szerint akar csináltatni, fizessen. Értik, kamaradi? Koszt, lakás, ruházat – ez mindenkinek jár.
– Lakás is? Ingyen?
– Hogyne! A lakás is életszükséglet, igaz?
Nem, nem akartam elhinni, hogy jól értem Pierre szavait. Nem, itt valami nagy félreértés lehet köztünk. Ingyen ehetünk, amennyi jólesik, ingyen lakhatunk a szép kis lakásban, ingyen ruházkodhatunk – ez képtelenség. Ilyen nincs. Ilyen még a mesében sincs.
Töprengtem, hol érthettük félre egymást. Áron is ilyesmin gondolkozhatott, mert megkérdezte:
– Magának mennyi a fizetése?
No, ez jó kérdés. Mennyi pénzt kapnak és mire költik a fizetésüket a szimmareniek? Mire költhetik egyáltalán?
Pierre nehezen értette meg, mit jelent ez a szó: fizetés. Körülmagyaráztuk neki: fizetés, nyereség, munkabér, járulék, jövedelem, munkadíj, kereset – de csak a fejét ingatta. Igen, igen, hallott róla, olvasta is valahol, hogy a külvilágban mindenkinek pénzt adnak, akár dolgozik, akár nem. Sőt aki nem dolgozik, annak még több pénz jár. Bár ez sem egészen tiszta, mert csak egyeseknek jár több pénz, másnak, ha nem dolgozik, azért semmi se jár – ki érti ezt? Nem, náluk nincs se fizetés, se jövedelem. Mire jó az?
– És a karát? Ha fizetése senkinek sincs, honnan van karátja?
– Az más. Az a dotka.
A kis öregember odaszólt valamit Pierre-nek, s mutatta, hogy új vevő érkezett. Meg kellett szakítanunk az érdekes beszélgetést.
Nem részletezem tovább a ruha-, cipő-, fehérneművásárt, csupán egy apróságot említek még. Amikor az öreg kiszolgáló megállt a polcnál, és lekattintott egy kapcsolót, az egymás fölötti fióksor lesüllyedt, s a legfelső fiók fejmagasságba került. A kis öreg kényelmesen lehajtotta a fiókot záró üveglapot, s kiemelte a polcról a ruhát. Pontosan azt a színt és azt a nagyságot, ami kellett.
A szomszédos áruházakban beváltottuk még a Főtanácstól kapott fehérnemű- és cipőutalványt is. Csomagokkal megrakodva álltunk az ötös számú váróterem elé.
Minden váróhelyiségen, kívül az ajtó mellett – addig ezt észre se vettük – két piros és egy sárga gomb van a falon. A bal oldali piros gombbal a balról, a jobb oldalival a jobbról érkező elektrobuszt állíthatja meg a várakozó utas. A sárga gomb azt jelenti: elektrotaxit kérek! Amikor Pierre lenyomta, elindult felénk az ötös megállóhoz a legközelebbi szabad taxi. Jó egy perc múlva meg is érkezett a négyszemélyes üres kis autó, lassított és megállt előttünk.
Alig fértünk el a csomagjainkkal.
– Majd én elindítom – mondtam Pierre-nek, s lenyomtam a felső sorban az egyes jelzésű gombot, az alsó sorban a négyest, utána a pirosat, ahogy Szurovijtól láttam a repülőtéren. Valóban, a taxi zajtalanul megindult.
Akkor vettem észre, hogy ennek az autónak kormánya is van. Biztosan emlékeztem rá, hogy az elektrobuszon nem volt kormány. Nem sokáig töprenghettem, miért különböznek – talán ez régebbi típus, úgy szerelték rá az automatát –, mert Pierre a vezérlőtáblán lehúzott egy piros kapcsolókart. (Lám, ez sem volt a buszon!) Kézbe vette a kormányt, s mielőtt a tizennégyes megállóhoz érkeztünk volna, lekanyarodott az útról, egyenesen az utcánkba, s közvetlenül a házunk előtt állt meg.
Tehát ez a magyarázat! Az elektrotaxi a mellékutcákon is közlekedik! (Később megtudtam, hogy a teherbuszon ugyanígy kormányra lehet kapcsolni az automatát.)
Odahaza a csőposta aknájában már várakozott ránk néhány kisebb csomag, csupa olyan apróság, amelyet Pierre rendelt, mielőtt elindultunk. Egy-egy szortiman edényféle, egy-egy szortiman írószer és jegyzetpapír, tisztálkodószerek és egyéb hasznos apróságok. Milyen jólesett volna most órákig csak nézegetni, próbálgatni új kincseinket! Hiszen az új holminak mindig örül az ember; azt hiszem, valamennyi olvasóm ismeri ezt a tiszta örömöt. De ekkora örömben, mint nekem, kevés olvasónak lehetett része!
Nem nézegethettük, próbálgathattuk sokáig a "staférungot" – Pali nevezte így –, mert szorított az idő: készülődnünk kellett a Szőke családhoz.
Csak annyit még erről a délutánról: Pierre-t hazafelé jövet megkérdeztük, mi az a dotka.
– Ne türelmetlenkedjenek – mondta –, mindent meg fognak érteni, mindenre sor kerül. Most csak összezavarnám a fogalmaikat.
Annyit mégis kiszedtünk belőle, hogy a dotka valamiféle jutalompénz, mégpedig igen változatos összegű jutalom. Néha csak száz karát, de volt már huszonötezer karátos dotka is. Csak az átlagon felüli munkáért jár dotka; új találmányért, új kutatási eredményekért, kiváló teljesítményért.
– Én is kaptam már dotkát – büszkélkedett Pierre. – Mikor a mesterséges holdakat kilövöldöztük, nyolcezer karát dotkát kaptam. Amikor a Holdat körülrepültem, akkor is kaptam négyezret.
– Mit vásárolt rajta?
– Vettem egy monoplánt hétezer karátért. De elköltöttem a többit is, csudára szeretek én vásárolni. Fél esztendeje nincs egy árva karátom.

A szimmareni ruhák szabása elég sokban különbözik az otthoni viselettől. Igaz, az áruházban vagy húszféle mintát mutattak, de a legtöbbjük a hazai síruhákhoz hasonlított: rövid kabát, zárt, bő ujjakkal s a bokánál zárt nadrág. A szimmareni öltözködés mégis százszorta változatosabb, mint az európai, hiszen sokan viselnek saját tervezésű ruhát, többé-kevésbé felismerhető nemzeti jelleggel.
Jó érzés volt a selymesen omló, testhez simuló, új kávészín ruhában feszíteni, lábamon a csatos új cipővel, csuklómon az új karórával. (Karórát is kaptunk a csőpostán.) Dagadó önbizalommal néztem végig magamon a tükörben, de amikor útnak indultunk, újra elővett a szorongás: Mi lesz, ha megkérdezik otthoni foglalkozásomat? Talán éppen Hajna tolmácsolja majd: napszámos, alkalmi munkás…
Hajna jött elénk az ajtóba, s kedvesen tessékelt beljebb. Nagyobb társaság gyűlt náluk össze, mert meghívták erre az alkalomra a közelebbi hozzátartozókat is. Elfogódottan csetlettünk-botlottunk, míg túlestünk a bemutatkozásokon.
Csak Florika Szőkével, Hajna édesanyjával találkoztunk már a Főtanács bankettjén. Most ismerkedtünk meg édesapjával, Adzsoj Rojjal, akinek persze nem értettem a nevét a bemutatkozásnál, de olajbarna arcáról, fehéren villanó fogairól, éles metszésű orráról, szénfekete hajáról és szemöldökéről megsejtettem, hogy valamilyen keleti – arab vagy indus – származék lehet. Megismerkedtünk Szőke nagymamával, akit egyszerűen mamának szólítottak, és férjével, Dzsucsi rakétaspecialistával, akin meglepődve fedeztem fel Hajna mongolos vonásait. (Azt hittem addig: Magyarországról hozta ezeket a jellegzetes vonásokat a Szőke ivadék.) Ott volt Anita Szőke, tervező-gépészmérnök, Hajna nagynénje, férjével, William Lindsayvel, akiről csak annyit tudtam meg, hogy a Pierre apjával egyazon laboratóriumban dolgozik. Végül ott volt két csupa fül gyerek: a tízéves Lindsay csemete és Hajna kamaszkorú öccse, aki szénfekete szemét az apjától, mongolos pofacsontját pedig a nagyapjától örökölte.
Ahogy körülpillantottam a gyönyörűen berendezett szobában, azonnal megértettem: van itt mire költeni a karától.
A lakás háromszobás volt, s a középső szoba is – amelyben együtt ültünk – jóval tágasabb az enyémnél, hozzávetőleg hatszor hat méteres. Hasonló műanyagból készült a falak bevonata, a padló, a bútorzat, mégis mennyire más volt ez a keleties kényelemmel berendezett szoba! Az egyik oldalon végig a fal mellett keskeny, puha kerevet, selyem- és plüsshuzatú párnákkal, bársonyos tapintású nehéz bordó takaróval. A dúsan megrakott nagy kerek asztal mellett kényelmes fotelok, a padlón süppedő, puha szőnyeg, az ablakon és az erkélyajtón fátyolosan könnyű függönyök, egy kis szekrénykén mesteri faragású női szobor, valamilyen korállhoz hasonló anyagból, egyik sarokban a távlátó telefon, nehéz bordó függönnyel elválasztva. A falakon olajfestmények, metszetek: viharos tenger, fürdő lányok; lobogó ruhájú fiatal nő mikroszkópfélével virágzó bokrot vizsgál; négy érdekes arc feszülő várakozással egy lombik köré hajol, a háttérben kémcsövek, vegyszeres üvegek… Nagyot dobbant a szívem, amikor az egyik kis fametszeten megláttam a Lánchidat, a mi Lánchidunkat! Azután egy nagyított, színes felvétel a Diána bolygóról. (A Merkúr és a Nap között kering, a külvilágban még nem ismerik. A szimmareni csillagászok már a századforduló óta szemmel tartják, s Adzsoj Roj fedezte fel 1930-ban, hogy felsőbbrendű lények élnek rajta.)
Különben a beszélgetés ugyanúgy indult, mint a Főtanácsnál. Minden apróságra kíváncsiak voltak: hogyan élnek a külvilágban? Igaz, hogy nemsokára vége a háborúnak? Hol voltunk, amikor bombázták Budapestet? Igaz, hogy maguk az asszonyok küldik a harctérre a férjüket? (A magyar rádióban hallottak ilyesmit.) A gazdagok is harcolnak? Titokban sem dolgoznak a gazdagok, amikor senki se látja?
Sokszor ugyanazt kérdezték, mint előző este a főtanácstagok.
Amikor felmelegedtünk egy kicsit, a kis Lindsay gyerek – Hajna közvetítésével – elkérte Áron szemüvegét. Boldogan nézegetett bele, és persze körbejárta a szemüveg az egész társaságot.
Sor került arra is, amitől annyira tartottam.
Dzsucsi, a ráncos képű, öreg mongol nehézkes magyarsággal – a feleségétől és gyerekeitől tanult meg magyarul – megkérdezte: mit dolgoztunk otthon, mi a szakmánk?
Előzőleg már észrevettem, hogy Pali Hajna körül legyeskedik. Sorra kérdezte, melyik festmény mit ábrázol, és mindenképpen igyekezett elvonni a lányt a társaságtól, szinte lefoglalni magának. Nagyon bosszantott ez, most mégis – látván kettejük elmerült beszélgetését – abban reménykedtem, hátha nem figyel ide Hajna. Lehet, hogy ő nem figyelt, de Pali felkapta a fejét.
– Ő fizikatanár – mutatott Áronra –, én egyetemre jártam, tudományos kutatónak készültem, elektrofizikusnak, ő pedig – itt csak biccentett felém –, hogy is… neki nincs szakmája. Napszámos, hordár… nem tudom, itt hogy nevezik…
A fejembe szaladt a vér. Addig is éreztem én, hogy Palinak nincs ínyére ez az egyenlősdi. Itt a szigeten mindhármunkat egyformán fogadtak, legfeljebb Áronnak volt nagyobb rangja egy árnyalattal, mivel idősebb volt, mint mi. Én előreengedtem őket az ajtónál, s bemutatkozásnál is utoljára maradtam, de a szimmareniek erről nem vettek tudomást – Hajna is egyformán kedves volt mindhármunkhoz, s ez nyilván nem tetszett Palinak. Úgy látszik, csak az alkalmat várta, hogy helyreállítsa az otthoni rangsort. Sőt mintha önmagát Áron elé akarta volna emelni, annyira hangsúlyozta: tudományos kutatónak készült (tudván tudta: ezt értékelik legtöbbre a szimmareniek).
Égett a képem, de mit szólhattam? Napszámos voltam, alkalmi munkás, amolyan hozdel-viddki tróger… Már csak abban reménykedtem, hátha udvariasan elsiklanak a kényes téma fölött, s legfeljebb utána, maguk közt szedik le rólam a keresztvizet.
Nem így történt. Egyszerre felém fordult a társaság érdeklődése.
– Magának nincs szakmája?
– Nem tanult szakmát? Miért nem tanult? Nem engedték a gazdagok?
– Ugye, maga szegény volt? – kérdezte Hajna.
– Egyikünk se volt éppen gazdag – válaszolt helyettem Pali, s bosszúság rezdült a hangjában. Áron, a kedves jó barát segített ki a szégyenkezésből:
– Árva fiú Zsiga, gyerekkorától dolgoznia kellett, nem járhatott felsőbb iskolába, mint mi. Tanult ő is, olvasgatott, csak rendszertelenül, összevissza, ami a kezébe került. Az az érdekes – tette hozzá –, hogy a rádiofon ötlete mégis tőle származik…
A vén mongol keskenyre húzta a szemét, s egyenesen Palinak mondta:
– Esz a fontos. Esz naty rang minálunk, esz a leknatyobb.
– Ez a legnagyobb rang – magyarázta Florika is –, a nyílt ész!
Nem értettem őket. Arra gondoltam: udvariaskodnak, hogy meg ne bántsanak. Mégis jólesett figyelmességük, és mindennél jobban Hajna kedves biztatása.
– Magára külön gondom lesz – mosolygott rám Pali mellől, de hirtelen a szájára ütött. – Ó, milyen vagyok!… Csak a végén akartam pedig megmondani… Én leszek a maguk nyelvtanára, ma kaptam, a megbízást a Főtanácstól, együtt fogunk tanulni, persze a tudományos alapfogalmakat is, a szimmareni történelmet is, mindent…
Ennél aligha érhetett volna kellemesebb hír.
Már az itt töltött első két napon is nagyon megszerettem ezt az okos, mosolygós, eleven lányt, s öröm volt arra gondolni, hogy akár naponta is találkozhatunk.
Nem nagyon figyeltem én ezek után a beszélgetőkre. Egyre azon járt az eszem, hogy lesz s mint lesz a mi tanulásunk. Keményen elhatároztam: bár hármunk közül nekem lesz a legnehezebb dolgom, nem maradok szégyenben Hajna előtt.
Dzsucsi a rakétarepülőről kérdezgette Pierre-t, jól viselkedett-e útközben. Azután minket faggatott: mit gondolunk, mi volt a legnehezebb probléma a rakétaszerkesztésnél?
– Az üzemanyag? – tűnődött Áron. – Nálunk ez a legnagyobb gond. Rengeteget fogyaszt…
– Nem, nem, nem. A miénk magrakéta, kamarad. Három tonnafal, üszemanyakkal, körül a Hold, ikasz, Pierre?
– Nyilván a motor, a rakéta szerkezete – próbálkozott Pali.
– Nem, nem. Motor etyszerű.
Feltűnt nekem, milyen vastag a rakéta fala.
– A pilóta védelme?
– Jo, jo – csillant fel Dzsucsi apró szembogara. Elmondta, mennyit kísérleteztek, míg megfelelő anyagokat találtak. Az atommáglya burkolatára már előbb sikerült aránylag könnyű, jól szigetelő műanyagot találniuk, de ez a műanyag nem védett eléggé a kozmikus sugárzás ellen. Aztán a világűrben röpködő, porszemnyi meteorok ellen is védekezni kellett, amelyeket a radar alig jelez előre stb.
Most tudtam meg azt is, hogy a kis kerek oldalablakok tükrös ablakok voltak, olyasféle elven, minta tengeralattjáró periszkópja. (Plexiüveg még több sorosan sem védett volna a kozmikus sugarak és a meteorszemcsék ellen.)
Egyszerre abbamaradt a beszélgetés, mert a telefon élesen csengetni kezdett, majd megszólalt a hangszóró.
Florika, Hajna édesanyja bátorító mosolygással hajolt hozzánk.
– Semmi, semmi baj. A Védelmi Tanács próbariadót tart…
Ám hirtelen elakadt szája szögletében a mosoly, és a többiek is fejüket felkapva, izgatott arccal figyelték a hangszórót. Amikor a beszéd elhallgatott, döbbent csend maradt utána a szobában.
Roj a telefonhoz indult. Félúton megállt, gondolkozott.
Pierre komoly arccal fordult hozzánk.
– Csernyiszter szigetén német tengeralattjárók kötöttek ki. A katonaság megkezdte a partraszállást. A szimmareni Védelmi Tanács azonnali bevonulásra szólítja fel a 25-30 éves férfi korosztályokat.
Köztünk nem volt ilyen korosztálybeli.
– De hát mit csinált a határőrség? – kérdezte indulatosan Dzsucsi.
Szótlanul ültünk még egy ideig, aztán szedelőzködtünk, és röviden búcsúztunk.
– Attól tartok, vége a paradicsomnak – súgta a fülembe Pali, mikor leértünk az utcára. Később hozzátette: – Végeredményben mi azt is mondhatnánk, hogy erőszakkal hoztak ide bennünket…
Szerettem volna bokán rúgni.

V. FEJEZET

melyben a békés Szimmaren – a történelemben először – valóságos véres háborúba sodródik

A szimmareni Védelmi Tanácsnak kilenc tagja volt: két rendőr, három határőr és négy egészségőr. Talán nem lesz haszontalan, ha ezzel a különös hatalmi szervezettel közelebbről megismerkedik az olvasó.
A Védelmi Tanács feladatait az alkotmány a következőképpen határozza meg: …a Főtanács irányításával gondoskodik az ország függetlenségének, a nép szabadságának, a polgárok életének, egészségének, személyes biztonságának védelméről, s biztosítja az alkotmány és az alkotmány szellemében hozott törvények okos, valóságos, maradéktalan érvényesülését.
A Védelmi Tanács két legérdekesebb tagja Szimmaren két rendőre volt. Rangjelzést tudomásom szerint nem viseltek, de nem is lett volna értelme, hiszen váltották egymást a szolgálatban, s így egyikük is, másikuk is – több rendőr nem lévén – legfeljebb csak önmagát egzecérozhatta.
A rendőri tisztet érdekes módon egy középkorú házaspár viselte (máig is ők viselik), bátran mondhatom, hogy közmegelégedésre. Nem, ne gondolja az olvasó, hogy valami terhes szolgálatot jelentett a szimmareni rendőri tisztség. Egyszerűen a heti tizenkét óra kvalifik munkát jelenti. (Lesz még róla szó: a hét 36 munkaórájából tizenkettőben kvalifik munkát végez minden szimmareni polgár – az iparban, a mezőgazdaságban, a Konyhán stb. –, 24 óra pedig a labor-nak marad, vagyis a tudományos kutatásnak, vagy a művészi alkotómunkának.) A rendőrködéssel tehát csak 12-12 óra kvalifik munkát ró le a szimmareni rendőr házaspár. A férj egyébként neves költő, irodalomtörténész és többszörös sakkbajnok. Az asszony – akivel az elsők között találkoztunk, amikor a szigetre léptünk, mert monoplánon elénk jött a repülőtérre – ügyes kezű iparművész, ruhatervező, s a drágakövek csiszolásához talán ő ért legjobban a szigeten. Láttam néhány mestermunkáját a Múzeumban; gyönyörű darabok!
A haditudományokkal a Heiti család foglalkozik a szigeten. Róluk is érdemes szót ejteni.
Johannes Heiti – rangban az első határőr – már kilencvenharmadik évét taposta. Előrehaladott kora miatt a törvény szerint már nem volt köteles kvalifik munkát végezni (nyolcvantól százig a kvalifik munka alól, száz éven felül a labor alól is mentesít a törvény), így az öreg Heiti csak a hadiipar, a hadi tudományok és a védelmi fegyverzet fejlesztéséri dolgozott. A határőrzés gyakorlati tennivalóit hatvannyolc éves fia és negyvenkét éves unokája látta el, de laboridejükben ők is – az öreg Heitivel együtt – a hadi tudományokat művelték.
A Védelmi Tanács négy egészségőr tagja – mindegyikük neves biológus, orvosprofesszor – az egészségvédelmet irányította, rendszeresen ellenőrizte a kórházakat, az üzemeket, a bányákat, a Konyhát és a Rösztit.
Az egészségőröknek nem voltak fegyvereik. A szimmareni fegyveres haderőt valójában öt ember: a két rendőr s a három határőr jelentette. Egyenruhát nem hordtak, felszerelésük meglehetősen egyszerű volt: személyenként egy monoplán, egy kétcsövű gázpisztoly és egy zseblámpa nagyságú rádióadó-vevő készülék.
A rádiókészülékkel bármikor riaszthatták egymást, bárhol tartózkodtak is. A gázpisztoly egyik csöve közelharcra szolgált; leginkább lángszóróhoz hasonlíthatnám. Égő, perzselő anyagot fröcskölt ki, amely tűrhetetlen fájdalmat okozott, s pillanatok alatt harcképtelenné tette az ellenfelet. A másik csőből közönséges golyót lőhettek ki, vagy pukkanó töltetet, amely találatkor ötméteres körzetben minden élőlényt elkábít.
Érdekes, hogy a szimmareni polgároknak nincs engedélyük fegyverviselésre. Arról viszont törvény rendelkezik, hogy a Főtanács tagjai kötelesek állandóan maguknál tartani gázpisztolyt és rádióadó-vevőt, nehogy a Főtanács, a néphatalom képviselője, a legelső állami testület bármikor is kiszolgáltatott helyzetbe kerüljön fegyveres alárendeltjeivel szemben. Csupán annyi a különbség, hogy a harminc főtanácstag a ruha alatt viseli a fegyvert, a határőrök és a rendőrök pedig kötelesek a ruha fölött viselni.
A Védelmi Tanácsnak egyébként a főtanácsház egyik tornyában voltak a helyiségei, s ugyanitt működtek a határőrség automata jelzőberendezései is. Nyolcszáz mérföldes körzetben éber radarszemek vigyázták a tengert és a levegőeget, s mihelyt egy méter átmérőnél nagyobb fémes tárgy jelent meg a tilos övezetben, azonnal megszólaltak a riasztócsengők, s a távollevő határőrök nyakában a rádiókészülékek éles ti-ti-tizéssel figyelmeztettek a veszélyre.
Volt egy másik berendezés is, amely a Csernyiszter szigetre telepítetteket őrizte, s akkor adott vészjelt, ha valamilyen nagyobb tárgy ötszáz méternél messzebb távolodott a kis szigettől. Bizony ez a készülék gyakran megtréfálta a határőröket, mert amikor lóhalálában megérkeztek a főhadiszállásra, kiderült, hogy a hullámokon hányódó valamilyen korhadt fatönk vagy a felszínre vetett jókora döglött hal "rendelte el" a riadót.
Egy bizonyos: a határőrség nem volt felkészülve tengeralattjárók elhárítására. Úgyszólván lehetetlennek látszott, hogy tengeralattjárók az óceánnak erre a részére eljussanak. Üzemanyaggal sem bírnák, de értelme sem volna; a Déli-sarkvidéket akarnák tengeralattjáróval megszállni a hadviselő felek?
Hogy történt mégis? Hogyan jutottak el Szimmaren közvetlen szomszédságába, Csernyiszter szigetére a német tengeralattjárók?

1944. november harmadikán – két nappal a mi érkezésünk előtt – a radarfigyelő riadóztatta a szimmareni határőröket. Hétszáz mérföldnyire északra három bombavető közeledett, mintegy ötszáz méter magasan a tenger fölött. Nem sokkal később köröztek néhányat, s visszarepültek északnyugati irányba, a Tahiti szigetcsoport felé.
Ugyanaznap éjjel újra megszólalt a vészcsengő.
Hatszáz mérföldnyire északra egy felmerülő tengeralattjáró körvonalait mutatta a radar. Megvan tehát a magyarázat, miért keringtek a bomba vetők!
Félős volt, hogy a menekülő tengeralattjáró a sziget felé veszi útját, s maga után csalja üldözőit, a Védelmi Tanács tehát riadókészültséget rendelt el, s kérte a Főtanács beleegyezését: semmisítsék meg rakétalövedékkel a tengeralattjárót, ha ötszáz mérföldnyire megközelítené Szimmarent.
A hajó azonban nem mozdult. Tehetetlenül hányódott a habokon, valószínűnek látszott, hogy a motorja felmondta a szolgálatot. Nem mozdult egész nap. Alkonyattájban két könnyű bomba vető érkezett északnyugat felől, lecsaptak rá, mint a darazsak, magasra szökött a víz, s a szétroncsolt hajótest néhány pillanat múlva eltűnt a habokban.
Azt hitték a határőrök: elmúlt a veszély. Pedig csak ezután következett az igazi!
A ravasz ellenség ekkor már – mélyen a víz alatt – teljes gőzzel a Kék sziget irányába tartott.
A tengeralattjárók – mint később kiderült – azzal a feladattal indultak veszélyes útjukra, hogy rombolják szét a Panama-csatorna berendezéseit. Ezzel megzavarták volna az amerikai utánpótlást, s nagy riadalmat okozhattak volna az Újvilágban.
A hosszú, veszélyes útra különleges felszereléssel látták el a víz alatti erődöket. Az üzemanyag-felvételt és a levegőcserét úgy oldották meg, hogy a lehető legkevesebbet kellett a felszínen tartózkodniuk. A hat harci egységhez hat darab régebbi típusú tengeralattjárót csatoltak, amelyeket szinte üzemanyagtartállyá alakítottak át.
Félúton tarthattak, amikor az amerikai felderítés felfedezte őket. Dél-Amerika felé húzódtak az üldöző repülőgépek, elől, túl az Egyenlítőn is, mindig délebbre. Ezenközben úgy alakult az európai hadihelyzet, hogy már vissza sem térhettek volna hazai támaszpontjukra. Merész vállalkozásra szánták el tehát magukat: a maradék három harci egységgel és négy tartályhajóval megkerülik Dél-Amerikát, s megpróbálnak eljutni a japán szövetségeshez.
Kímélték az üzemanyagot, sokat tartózkodtak a felszínen, s a Tahiti szigetcsoport közelében újra felfedezték őket.
Napokig tartott az idegőrlő és üzemanyag-pocsékló bujkálás a bombavetők elől. Már csak egy tartályhajójuk maradt. A parancsnokuk, Frank alezredes, aki vörhenyesszőke szakállt növesztett az úton, november harmadikán hajnalban leállíttatta a motorokat, s két tisztjével órákig tanácskozott a térkép fölött. Utána kiadta az ukázt:
– Irány délkelet, a Tűzföld!
Kiszámították, hogy az üzemanyag – ellenséges vizeken bujkálva – semmiképpen sem elég Japánig. Fogytán az élelmiszer is. Nincs más választás, mint visszafordulni; ha szerencséjük van, elérhetik az argentin partokat, s megadják magukat Argentínának.
Az utolsó tartályhajójukkal ugyanazt tették, mint a többiekkel: kiszívatták belőle az üzemanyagot, s a felszínen hagyták csaléteknek, hadd szórakozzanak vele az amerikai repülők.
Három megmaradt hajójuk pedig – mélyen a víz alatt – egyenesen a Tűzföldnek vette az irányt.
Semmit sem kockáztattak, és csak a legszükségesebb néhány percre nyújtották ki látó- és lélegzőcsápjaikat a hullámok fölé. Jó ötszáz mérföldet haladhattak így, minden emberi számítás szerint messze túljutottak a veszélyzónán, és Frank már éppen parancsot akart adni a felmerülésre, amikor az ügyeletes tiszt izgatottan jelentette, hogy 80-100 mérföldnyire, jobbra szárazföldet észlel.
Frank szúrósan, gyanakodva nézte az izgatott fiatal tisztet. Két héttel azelőtt történt, hogy az egyik matróz meghibbant az állandó idegfeszültségben, s agyon kellett lőni és a tengerbe dobni, ne pusztítsa fölöslegesen a drága levegőt.
– Nézze meg jobban – válaszolt kurtán a tisztnek.
Ezermérföldes körzetben sík tengert jelzett a térkép. Vagy képzelődik a főhadnagy, vagy – jobb esetben – valami kóborló jéghegyet látott.
De nem, nem képzelődés! Egy perccel később már magát az alezredest lepte meg az izgalom, amikor a periszkópban meglátta a messziségben húzódó keskeny, sötétkék sávot.
Lassan, óvatosan, figyelő periszkópokkal közelítették meg a szigetet a víz alatti erődök. Frank ámulva vette észre a távolban, húsz-huszonöt mérföldnyire a kis sziget mögött egy nagyobb sziget kirajzolódó vonalait, majd fél órával később a sűrűsödő estében a túlsó szigetről felderengő s itt-ott fellobbanó fényeket.
Hiszen az lakott sziget! Eltévedtek volna?
Pontos helyzetjelentést kért. Csak a csillagok alapján tájékozódhattak, mert a rádiókészülék nem működött.
– Mi van a rádióval? Azonnal megjavítani!
Krákogott, fütyült, teljesen használhatatlanná vált.
Megszakadt a kapcsolat a másik két hajóval is.
– A lokátor sem működik – jelentette a főhadnagy. (Ők lokátornak hívták a radart.)
Mi van itt? Mi történik itt? Frank izzadt, a homlokát törölgette, s újra a periszkóp alá feküdt. Amikor három mérföldnyire megközelítették a kis szigetet, parancsot adott a felmerülésre. Dohogtak a motorok, a legénység elfoglalta megszokott helyét, és a vezérhajó karcsú, sötét teste lassan kiemelkedett az egymást kergető tarajos hullámokból…
Ilyesformán történt, ennyit tudtam meg később az előzményekből. A többinek már jórészt magam is szemtanúja voltam.

Hazaérve, amikor a szobába benyitottam, a piros lámpa pislogása fogadott. Felkattintottam az üzenetközvetítőt, de nem volt semmi újság; ugyanazt mondta be – magyarul! –, amit Hajnáéknál már hallottunk.
Ilyen állapotban lehetetlen volt elszakadni egymástól. Összejöttünk Pierre lakásán, vittünk párnát, takarót is, és berendeztük az éjszakai közös szállást.
Pierre a telefonnal babrált. Áron az ablaknál állt, mereven nézett kifelé, összeszűkült szemmel és megkeményült, rideg arckifejezéssel. Pali végignyújtózott rögtönzött fekhelyén, s mutatta, hogy lábfeje a padlóra ér. Aztán elhallgatott, tűnődve a mennyezetre bámult, s jó idő múlva azt mondta csendesen:
– Otthon megúsztam a katonaságot…
Nem szóltunk rá.
Pierre közben szimmareni nyelven lebonyolított két telefont, majd a 02-02-002 számot tárcsázta, a kis-állam egyetlen napilapját a Napjainkat.
(Ne az otthoni újságokra gondoljon itt az olvasó. A Napjaink igen kevéssé hasonlít a külvilági lapokra. Valójában a telefonhírmondó, a rádió és a televízió egyesített intézménye. Mindig valamelyik tanácstag szerkeszti, kvalifik munkában, ami azt jelenti, hogy napi másfél-két órát szán a lap összeállítására. Igaz, dolgozik mellette két technikai munkatárs is, aki stílushibákat javít, az összesítő címlapot készíti el, a magnófelvételeket kapcsolja össze, s a televíziós adásokat intézi. Ebből a három emberből áll a szerkesztőség. Most nem részletezem, hogyan születik meg mégis mindennap a szimmareni újság; lesz még róla szó.)
A távlátó ernyőjén megjelent az összesítő címlap, vagyis az aznapi címek jegyzéke a hívószámukkal együtt. Mi csak a jegyzék utolsó sorát értettük meg:
Cernister – 17
Pierre az alsó gombsoron leadta a tizenhetes jelzést, majd a fehér gombot nyomta be. Az ernyőn egy pillanat alatt – most minden villódzás és ködös, homályos vibrálás nélkül, olyan tisztán, mint a filmkép a mozivásznon – megjelent a csernyiszteri tengerpart. A fehéren habzó, tarajos hullámok katonás rendben futottak egymás mögött, s fröcsögve buktak át a parti sziklák csúcsain. Távolabb a vezérhajó nyúlánk teste sötétlett, keskeny orra fölött átcsaptak a kergetőző hullámok. A hajótesttől egy motorcsónak vált el, ék alakban túrta a vizet, egyenesen a part felé tartott. Négy géppisztolyos német ült a csónakban, s valami furcsa alkotmányt fogtak közre, amelyet nem láthattunk tisztán.
Hirtelen közeire ugrott a kép, a csónak az egész ernyőt betöltötte. Már kivehettük a katonák arcvonásait, és az említett furcsa alkotmányról is egyszeriben kiderült, hogy nem egyéb, mint néhány egymásra rakott lőszeresláda közt egy előremeredő gépfegyvercső.
Amikor a motorcsónak kikötött, újra távolodott a kép, s előtűntek a kis öböl mentén szétszórt öles sziklatömbök. (Csernyiszter – Szimmarenhez hasonlóan – vulkáni eredetű sziget.) Most láttuk, hogy a nácik a sziklás partrészen már valóságos hídfőállást rendeztek be, a legmagasabb sziklafalon légvédelmi gépágyú őrködött, de a csöve most nem az eget célozta, hanem a kis sziget belsejét.
Pali számolni kezdte a sziklák tövén hasaló katonákat, de mielőtt befejezhette volna, váltott a kép. Nagyobb tisztáson, szabálytalan összevisszaságban öt-hat kunyhó tűnt elő a lombok közül: a csernyiszteri lakótelep. Itt éltek a kitelepítettek, szám szerint tizennégyen: kilenc nő és öt férfi. Tudhattak már a partraszállásról, mert valamennyien ott szorongtak egy fatörzsekből épült kunyhó előtt, s hevesen vitatkoztak.
Sovány, szakállas férfi állt középen, és indulatosan magyarázott valamit. Egy fekete képű kis olasz az öklét rázva lépett elébe, de a szakállas félrelökte, és eltűnt a bokrok között.
Pierre-t láthatóan felizgatta ez a jelenet.
– A nagybátyám – mondta. – Kurt Magyar…
Akkor nem volt idő kérdezősködésre. Később tudtam meg, hogy Kurt Magyar a harmincas években az atomfizika professzora volt. A második világháború kitörése előtt néhány héttel meggondolatlan lépésre szánta el magát (ez itt egyértelmű a hazaárulással): a szimmareni atomfizika néhány eredményét közölni akarta a magyar hatóságokkal. Titkos rövidhullámú hívásait azonban lehallgatta a határvédelem, nyomban letartóztatták, és – mert a szimmareniek ilyesmiben nem ismernek tréfát – életfogytiglani száműzetésre ítélték. 1939 ősze óta élt ott, Csernyiszter szigetén, kirekesztve a szimmareni társadalomból.
A szakállas eltűnése után a többiek izgatottan tárgyaltak még egy ideig. A fekete képű egy fiatal nővel együtt kivált a társaságból, de nem a szakállas után indultak, hanem éppen ellenkező irányba. Egy asszony, aki időközben bement a faházba, most nagy batyuval cipekedett kifelé. A többiek erre abbahagyták a civakodást; igyekezett ki-ki a saját kunyhójába.
Újra váltott a kép.
A sziklás tengerpart kihaltnak látszott, úgy összeolvadtak a tereppel a szürke egyenruhák. Ahogy közelített a kép, Pali újra számolni kezdte a partraszállókat, de most sem fejezhette be a számolást, mert a távlátó egy részletet nagyított meg, s az a részlet töltötte be az egész ernyőt. Annak a hatalmas sziklának a tövében, amelyen a gépágyú őrködött, haditanácsot tartottak a nácik. A parancsnokuk – Frank alezredes – éppen felállt, s meglódította a karját, mire a többiek vigyázzba merevedtek, és viszonozták a fasiszta köszöntést.
A tisztek tehát megkapták a parancsot, és indult ki-ki a saját egységéhez. Ám hirtelen valamilyen váratlan dolog – talán a kiállított őrök figyelmeztető jele – megzavarta őket. Előkapták fegyvereiket, és egy pillanat alatt szétugrottak. Ki a gyér bokrok között, ki a sziklák mélyedéseiben keresett fedezéket.
A sziklás part képe most gyorsan távolodni kezdett. Feltűnt a közeli erdőszél. Ott állt a szakállas félmeztelenül, fehér ingét lobogtatva, így állt ott egy ideig, nagyokat kaszált az inggel a feje fölött, majd lassan, bizonytalanul elindult a külvilágiak felé.

Nem nézhettük tovább a közvetítést, mert újra megszólalt a riasztó hangszóró. Pierre már az első szavak után felugrott:
– Indulás! Mindnyájan!…
A 20-25 és a 30-35 éves korosztályokat is mozgósította a Védelmi Tanács. Áron harminckét éves volt, mi hárman húsz és huszonöt között – tehát csakugyan mindnyájunkat érint a behívó parancs.
Gyorsan összekapkodtuk a legszükségesebbet, lerobogtunk a lépcsőn, és futólépésben trappoltunk a tizennégyes megállóhoz. Orrunk előtt szaladt el az elektrobusz. Pierre nyugtatott, hogy két perc múlva jön a másik. (Ez volt a maximális sűrűség – egyébként csak a reggeli és a délutáni csúcsforgalom idején járt ilyen gyakran.)
Gyülekeztek a megállóhoz a környékbeli fiatalok. Elcsodálkoztunk, mikor láttuk, hogy nemcsak férfiak jönnek, hanem nők is. Zsibongva ugráltunk fel a bekanyarodó elektrobuszra, s én e mögött a hangoskodás mögött is észrevettem a furcsa, fojtott, várakozással teli izgalmat. Valami hasonlót éreztem annak idején, amikor nálunk kitört a háború. Hiába inti, korholja az embert a józan ész: vigyázz, a háború nem tréfa, a háborúban semmit se nyerhetsz, és mindent elveszíthetsz!
Hiába, mert a fiatal ember lelke mélyén ott bizsereg a kalandvágy, szabadulni szeretne a köznapok megszokott egyformaságától, nagy élményekre vágyik, történelmet akar csinálni. Hát még itt, ahová háromszáz év óta a híre is alig jutott el a háborúknak!
"Ha ti láttátok volna, amit én!" – gondoltam, és magamban lemosolyogtam egy kicsit a lelkesedésüket.
(Bocsánatot kell kérnem tőlük utólag. Hiszen milyen keveset tudtam én még akkor Szimmarenről! Hát hogyan érthettem volna meg azt a magabízó erőt és mindenre kész elszántságot, amelyet a szimmareni állampolgár érez, ha veszélyben a hazája!)
A tanácsház előtt várakoznunk kellett. Pierre-t az előbbi távlátó-közvetítésről faggattuk. Miért van az, hogy a kép most sokkal tisztább és élesebb, mint a rakétarepülőn?
– Nappal még élesebb volna – mondta Pierre. – Ez infravörös adás.
Elmagyarázta, hogy a helybeli és a csenyiszteri távlátóadásokat nem mesterséges holdak közvetítik, hanem léggömbökre szerelt vevőállomások a sztratoszférából. Mivel ezek sokszorta közelebb vannak a Földhöz, mint a mesterséges holdak, azért élesebb és tisztább a kép.
Ez a részletes magyarázat most nem kötött le bennünket, de láthattuk, hogy Pierre-t sem. Gondolatban is, szóban is vissza-visszatértünk a fenyegető veszélyre.
Mi lesz? A szakállas azóta elárult bennünket. A németek akármelyik pillanatban tűz alá vehetik a várost. Van egyáltalán ágyúja Szimmarennek? Mert itt már csak az ágyú segíthet; ködfejlesztéssel, elektromos hullámzáporral nem sokra megyünk. Legfeljebb megzavarhatjuk a németeket, de tehetetlenek vagyunk a páncéltestű tengeralattjárókkal, a torpedóvetőkkel és a gépágyúkkal szemben.
Áron bosszankodott
– Ez a csődület, ez a legjobb célpont!
– És ez az ünnepi kivilágítás! – mutatta Pali a fényben úszó utcákat. – Van ezeknek fogalmuk a háborúról?
Valami hiba csakugyan történhetett, mert a szimmareniek is izgatottan tárgyalták az eseményeket. A tömeg egyre nőtt, már legalább ötezren szorongtunk a tanácsház előtt. Pierre elkeveredett valahol a sokadalomban, de néhány perc múlva visszajött hozzánk.
– Nem értem – mondta. – Mit csinál a Védelmi Tanács?
Pali egyre azt hajtogatta:
– Van ezeknek fogalmuk a háborúról? … Pierre egy noteszlapon rajzolgatta "hadműveleti tervét".
– Nézzék, kamaradi. Itt van mondjuk Csernyiszter. Ezt a pontot itt, a sziget északkeleti csücskét megszállták a németek. Nem messze a parttól… mondjuk itt… várakozik három tengeralattjáró. A katonáknak legalább a fele kint van a parton, a többi a hajókon, mert maradt ember a hajókon is, az biztos… Tehát négy célpont, az összesen négy rakétabomba…
– Az mi? – Szinte egyszerre kérdeztük mind a hárman.
– Rakéta szerkezet viszi a bombát, és radar kormányozza, pontosan bele a célba… Most két éve láttam egy próbát, közvetítette a távlátó… úgy van, egy fémhordót sodort erre a tenger. Benzint szoktak benne tartani, ismerik?… Nos, ötszáz mérföldre volt a szigettől, amikor kilőttünk rá egy rakétabombát… Pakk, vége, úgy eltalálta, mintha szeme-volna.
Elhallgatott, s lekuporodott a tanácsház lépcsőjére. Mellzsebéből elővette azt a könnyű hajfogó neccet, melyet első találkozásunkkor láttunk rajta, és a fejére igazgatta.
Hűvös volt az éjszaka, de a szomszédos Parkból kellemes illatokat hozott a szél. Megzúgatta néha a fákat is ez az óceánról érkező hideg déli szél, de a tisztán ragyogó csillagsátor, s a levegőben kavargó illat tavaszi hangulatot lehelt, s hamar feloldotta bennünk a fázós borzongásokat. Valahol valami történt, vagy valami készült, mert a sokadalom mozgolódni kezdett, a zsibongás erősödött, aztán egészen elhalkult, és mindenki várakozóan fülelt, feszengett, nyakát nyújtogatta.
Egy perc telhetett így el, s a tanácsház első emeleti nagy erkélyén megjelent Fazil elnök. Csendet intett, és azonnal, minden várakozás nélkül beszélni kezdett. Mi körülálltuk Pierre-t, és feszülten hallgattuk az akadozó, hevenyészett fordítást.
– Kamaradi! Valamennyien értesültek már, hogy Csernyiszteren külvilági katonaság szállt partra. Mi reggel óta szemmel tartjuk a jövevényeket, de semmi egyebet nem tettünk. Minthogy határvédelmünk nincs felkészülve tengeralattjárók békés elhárítására. Azt hiszem, ebben a dologban túlságosan hanyagok voltunk. Nem számoltunk a külvilági technika fejlődésével. A legsürgősebben pótolnunk kell az elmulasztottakat, ez bizonyos, de most nem erről akarok beszélni.
– Először is, hogy a helyzetet megértsék, tájékoztatom önöket, kamaradi, a Főtanács határozatáról. A Főtanács úgy döntött, hogy a partraszállókat egyelőre nem semmisíti meg. Legyilkolni, megsemmisíteni őket, még odakint a nyílt tengeren, kevesebb kockázattal járó és kényelmesebb vállalkozás lett volna, ez igaz. De túlságosan embertelen volna, ezt lássák be, kamaradi. Emberi kötelességünk, hogy megpróbáljunk szót érteni velük.
– Lehet, hogy sikerül meggyőznünk őket, és békésen átadják fegyvereiket. De akár így, akár úgy – nekünk minden eshetőségre fel kell készülnünk. Önök, kamaradi, most fegyvert és katonai felszerelést kapnak, és őrizni fogják a szimmareni partokat. Egy részüket a Védelmi Tanács tartaléknak fogja beosztani, és ezeket előre is kérem, hogy ne nyugtalankodjanak, mert szükség lehet a tartalék csapattest bevetésére is… Kétszáz önként jelentkezőt átküldünk monoplánon Csernyiszter szigetére, hogy lefegyverezzék a partraszállókat. Figyelmeztetem önöket, kamaradi, hogy Csernyiszter átfésülése nem lesz veszélytelen vállalkozás, bár a Védelmi Tanács minden óvóintézkedést megtesz majd, hogy csökkentse a veszélyt. Mindenesetre mi számítunk rá, hogy sokkal több lesz a jelentkező, mint amennyit átküldhetünk, éppen ezért teljhatalommal a Védelmi Tanácsra bíztuk a válogatást. Ne sértődjenek meg, akik kimaradnak, és főleg a polgártársnők ne sértődjenek meg. Lássák be, hogy a részvétel ilyen katonai vállalkozásban nemcsak egyenjogúság dolga, hanem a testi erőé is…
Zaj támadt, a nők kiabálni kezdtek, de Fazil erélyesen csendet intett.
– Ez nem népgyűlés, kamaradi! Vitát nem nyitunk, arra most nincs idő. Önök ebben a pillanatban katonák, és teljesítik a parancsot.
– Most pedig átadom a szót a Védelmi Tanácsnak. Önök egy órán belül megkapják beosztásukat és felszerelésüket. A haza elvárja önöktől, kamaradi, hogy odaadással teljesítsék a parancsot, éberen őrködjenek, és ha sor kerülne rá, eredményesen harcoljanak.
Fazil búcsút intett, utána az ősz Heiti lépett a mikrofon elé.
– Kamaradi! Kérem azokat, akik önként jelentkeznek a csernyiszteri átkelésre, tartsák fel a kezüket.
Azt hiszem, mindenki felemelte a kezét, legalábbis a környékünkön. Mi hárman egymásra néztünk, aztán kis tétovázás után mi is jelentkeztünk, de Pierre indulatosan leintett bennünket:
– Minek ez, kamaradi, ez maguknak csak formalitás. Repültek már monoplánnal? Tudják kezelni a gázpisztolyt? Egyáltalán megértenék a parancsot?
Heiti intett a tömegnek, hogy le a kezekkel.
– Köszönöm ezt a nagy vállalkozó kedvet, kamaradi. Most arra kérem a huszonkettes korosztály önként vállalkozóit, hogy jelentkezzenek a főkapunál. A brigád kétszáz tagját közülük fogjuk kiválasztani.
Újra zúgás támadt, de Heiti zavartalanul folytatta:
– Kérem a kilences, tízes és tizenegyes korosztályokat, hogy a tanácsház déli oldalán csoportosuljanak. Ez a tartalék csapattest egyelőre nem kap beosztást… A többiek pedig, figyelem! Korosztályok szerint sorakozó! A felszerelést a hármas kapunál mindenki megkapja. A rendért a korosztályok parancsnokai felelnek…
Most az erkélyajtóban a köpcös kis Szurovij jelent meg, és beleszólt a mikrofonba:
– Kérem Mike, Sonkoly és Sófőző polgártársakat és kamarad Pierre Magyart, hogy azonnal jelentkezzenek a tanácsteremben.
Váratlanul ért bennünket ez a felszólítás. Mit akarhatnak?
Keresztülfúrtuk magunkat a kavargó, megbolydult tömegen, s a főkapunál megvártuk Pierre-t, aki egy kicsit lemaradt a tülekedésben. Szorongva indultunk föl a lépcsőn. Pali hosszú lábaival máskor két-három fokot lépett egyszerre, de most ő is egyesével aprózta.
– Attól félek – mondta Pierre-nek –, maguk nem ismerik a nácikat. Nem sokat adnak a nemzetközi szokásokra.
– Ezt mire érti?
– Hallottam már olyat, hogy az ellenség követeit egyszerűen… pakk… Vagy lefogták őket túsznak…
A tanácsteremben a Főtanács tagjai – jórészt már ismerősök – egy nagy, szögletes asztal körül ültek. Fazil elénk sietett.
– Kamaradi, önök valamennyiünknél jobban ismerik a külvilágot. Mi a véleményük? Sikerül rávennünk a partraszállókat, hogy rakják le a fegyvert?
Rövid gondolkozás után Pali felelt először:
– Szerintem ők azért jöttek ide, hogy a szigetet elfoglalják, – nem azért, hogy megadják magukat.
Áron a fejét ingatta.
– Békésen? Nem hiszem.
– És maga? – nézett rám Fazil, s összébbrántotta dús szemöldökét. – Nincs véleménye?
– Én se hiszem. De meg lehet próbálni. Fazil kopasz fejét simogatta, úgy töprengett.
– No jó – mondta hirtelen. – Kamarad Szurovij, itt vannak ezek a fiatalemberek. Vegye igénybe őket, szövegezzék meg együtt Heitivel a rádiófelhívást. Ők talán jobban tudnak a külvilágiak nyelvén, mint mi.

Ettől a perctől kezdve mi a tanácsházban tartózkodtunk, s volt rá alkalmam, hogy figyelemmel kísérjem az eseményeket. Részben az itteni tapasztalatok, részben a később hallottak alapján elég pontos – és részleteiben is hiteles – képet adhatok az első szimmareni háború történetéről.
Ott hagytam abba, amikor Kurt Magyar – fehér ingét lobogtatva a holdfényben – kilépett az erdőből.
– Her! Komm her! – biztatta egy hang a sziklák mögül. – Ide gyere!…
Kurt Magyar szaladni kezdett.
– Testvérek! Németek! – Nem törődve a géppisztoly rámeredő csövével, nyakába ugrott az első katonának, s megölelgette, megszorongatta.
Csak annyit tudott, hogy külvilági tengeralattjárók érkeztek, de arról sejtelme sem volt, milyen nemzetiségűek a partraszállók. Nagyon megörült a német szónak, hiszen az édesanyja német volt, s ő maga is éppen olyan jól beszélt németül, mint magyarul.
A katonák azonnal közrefogták, és Frank alezredes elé vezették. Fél perc múlva szemtől szemben állt egymással a két szakállas. Kurt Magyar még felszakadt érzéseivel birkózóit, befejezetlen s többnyire értelmetlen mondatokkal adott kifejezést túláradó örömének, bár láthatóan feszélyezte, hogy őszinte, mélyről fakadó érzései elég bágyadt visszhangot keltenek a partraszállók körében. Ez a katonásan rideg, hűvösen udvarias tartózkodás megzavarta egy kicsit, és elbizonytalanodott.
Frank gyanakodva nézte a szigetlakót.
– Milyen sziget ez? Milyen fennhatóság?
– Csernyiszter a neve. Szimmareni fennhatóság.
– Szimmaren?
Frank értetlenül ráncolta a homlokát. Talán ő is azt érezte, amit én, amikor először hallottam Szimmaren nevét. Szégyellté talán, hogy nem ismeri a szigetországot, mert más irányban kérdezősködött tovább.
– Te hogy kerülsz ide? – Zseblámpával rávilágított. Most vette észre, milyen finom, gyűrhetetlen szövetből készült a szigetlakó nadrágja (a száműzöttek egész ruhakészletüket magukkal vihették Csernyiszterre). Ettől kezdve udvariasabb volt egy fokkal, és nem tegezte le a nála amúgy is jóval idősebbnek látszó Kurt Magyart. – Ön német?
– Magyar vagyok. Az anyám volt német.
Kurt Magyar tisztában volt vele, hogy az alezredesnek sejtelme sincs róla, hová került. Visszakanyarította hát a beszédet Szimmarenre. Elmondott mindent, amit hirtelenében a legszükségesebbnek tartott, s talán éppen ott követte el a hibát, hogy húsz mondatban mindent el akart Szimmarenről mondani. Ráadásul nyomban előhozakodott a kérésével is. Hiszen ez hozta őt ki a partra, ezért igyekezett – a többiek ellenzése dacára – a partraszállók elébe.
– Vigyenek magukkal, uraim. Vigyenek magukkal Európába.
Frank kedvetlenül nézte a furcsa embert.
– Arról még ráérünk beszélni.
– Nyomatékosan figyelmeztetem önöket, hogy minden perc drága. Nem tudom, mi történt, valami történhetett, hogy a szimmareni határőrség nem vette észre a tengeralattjárókat, de akármelyik pillanatban észbe kaphatnak, és akkor… Értsék meg, uraim, innen csak mélyen a víz alatt menekülhetnek. Most rögtön, azonnal beszállni, és… Hát nem hisznek nekem?
A németek eddig is gyanakodva figyelték a furcsa szigetlakót. Minél többet beszélt a titokzatos Szimmarenről, annál nagyobb gyanakvással. A zavaros beszédből alig értettek valamit, s az ijesztgetést kiváltképpen nem vették komolyan.
– Őrült – legyintett egy százados.
– Megőrült, aztán kirakták valami hajóról.
– Vagy előbb kirakták, s abba őrült bele.
– Na, elég! – Frank leintette a tiszteket, és szigorúan Kurt Magyarhoz fordult. – Maga most katonák közt van, és nem locsog, érti? Megígérem, hogy ha jól viselkedik, magunkkal visszük, rendben?… Egyelőre arra feleljen, amit kérdezek. Figyelmeztetem, hogy ha félre akar vezetni, golyót kap. – Most közelebb lépett az öreghez, és váratlanul az arcába ordított: – Megértette?!
Kurt Magyar csak bólintani tudott, és fel sem ocsúdott, máris záporoztak a tisztek kérdései.
– Ezen a szigeten hány fegyveres van?
A szakállas öreg rémülten pillogott.
– Milyen fegyver?… A kés is fegyver?
– Lőfegyver.
– Itt olyan nincs. Mondom, száműzöttek…
– A nagy szigeten?
– A nagy szigeten van fegyveres. Hogyne volna. Ott vannak fegyveresek.
– Milyen fegyveresek? Katonaság? Rendőrség?
– Igen, igen. Katona is van, rendőr is van. Legalábbis öt évvel ezelőtt volt katona is, rendőr is. Hacsak azóta… De nem hiszem, kell annak lenni most is.
– Megint locsog. Mennyi a létszám?
– Akkor volt két rendőr meg három katona.
– Mennyi? – Az alezredes a fejét csóválta, s belevilágított zseblámpájával az öreg szakállas hunyorgó szemébe. – Ez csakugyan őrült.
– Vagy provokál – mondta valaki. Frank intett egy hadnagynak.
– Vigyék innen az öreget, de meg ne lógjon. A tisztek újrakezdték a tanácskozást.
Kora hajnalban partra kellene szállni a nagyobb szigeten. Valami alapja van az öreg locsogásának, mert odaátról csakugyan fények látszanak. Éppen ezek a fények bizonyítják, hogy a városbeliek semmit sem sejtenek, különben biztosan elrendelték volna az elsötétítést. Ha meglepnék őket hajnalban, aligha tudnának védekezni. Az öreg szakállas persze hazudott a fegyveresek létszámáról, de akármennyién vannak rendőrök és katonák, nagyon sokan nem lehetnek. Azt az egy vagy legfeljebb két kaszárnyát fél óra alatt meglephetik, s ha az őrség letette a fegyvert, és a városban kihirdetik az ostromállapotot, letartóztatják a vezetőséget, elrendelnek háromnapos kimenőtilalmat – a többi már játék.
Igen ám, csakhogy a hajnali támadás előtt át kellene fésülni a kis szigetet. Nem építhetnek az öreg szakállas locsogására, kell még fogni néhány szigetlakót. Csakis az egybehangzó vallomások alapján indíthatják meg a partraszállási hadműveletet. Másrészt – ha a kis szigeten valóban száműzöttek laknak – fel lehetne őket fegyverezni, vagy legalábbis segédszolgálatra alkalmazni a támadásnál.
De vállalhatják-e éjnek idején a sziget átfésülését? Hátha tőrbe csalják őket? Hátha a fák és bokrok sötét lombjai közt felfegyverzett szigetlakók leselkednek rájuk, és ha sortűzzel nem is, de mérgezett nyílhegyek záporával fogadják őket? Így tanakodtak, amikor hirtelen közéjük robbant a vezérhajó híradós altisztje.
– Alezredes úr, alázatosan, jelentem, megszólalt a rádió, németül beszél, és a tengeralattjáróraj parancsnokát kéri.
Frank láthatóan meghökkent. Beletúrt a szakállába, úgy gondolkozott egy pillanatig, azután megigazította pisztolytáskáját, és elindult a híradós után.
Alighogy a rádióhoz értek, és az alezredes a hallgatót fülére illesztette, tiszta német kiejtéssel megszólalt egy hang:
– Itt a szimmareni Védelmi Tanács beszél. Parancsnok, közlöm önnel a szimmareni Védelmi Tanács ultimátumát. Az ön harci egysége partra szállt Csernyiszter szigetén, amely Szimmaren felségterületéhez tartozik. A szimmareni Főtanács ma esti ülésén úgy döntött, hogy kerüli a vérontást, s utasította a Védelmi Tanácsot: vegye fel az érintkezést a partraszállókkal, és szólítsa fel őket hajóik, fegyvereik, rádióadó-vevő berendezéseik és általában minden katonai felszerelésük átadására. Ha ezeket a feltételeket öt órán belül teljesítik, megmenekülnek a biztos haláltól, szabadon élhetnek Csernyiszter szigetén, s bizonyos próbaidő leteltével kérhetik a szimmareni állampolgárságot is. Ha nem teljesítenék feltételeinket, kénytelenek lennénk az egész partra szálló egységet megsemmisíteni.
Figyelmeztetjük önt arra is, parancsnok, hogy el sem hagyhatja a szimmareni felségterületet. Mivel önök hírt vinnének a külvilágnak szigetországunk létezéséről, kénytelenek lennénk akkor is megsemmisíteni hajóikat, ha menekülésre szánnák el magukat.
(Emlékezhet rá az olvasó, hogy Fazil elnök azzal adott át bennünket Szurovijnak: a mi segítségünket is vegyék igénybe az ultimátum szövegezésénél. Pontosabban: akkor még csak rádiófelhívásról volt szó; éppen mi javasoltuk, hogy ultimátum formájában szólítsák fel megadásra a németeket. Különben a fenti szöveg nagyjából már kész volt, a középsőt Heiti fogalmazta. Ami alább következik, azt mind az Áron javaslatára ragasztották hozzá.)
– Nincs is hová menniük, parancsnok; Hitler Németországát hónapokon belül térdre kényszerítik a szövetségesek. És vegye számításba azt is, parancsnok, hogy ön és katonái tehetetlenek a szimmareni haditechnikával szemben. Reménytelen hadi helyzetükön semmiféle vakmerőség nem változtathat.
Ön persze most szeretne bizonyságot szerezni arról, igazat beszélünk-e vajon. Készséggel adunk ízelítőt abból a mérhetetlen erőfölényből, amely konfliktus esetén a mi oldalunkon áll.
Ön mirólunk édeskeveset tud, parancsnok, és városunk helyzetét is csak abból a halvány derengésből sejtheti, amely bizonyára látható az ég alján. Mi viszont önöket a felmerülés pillanatától kezdve szemmel tartjuk. Most is pontosan látjuk a nagy körültekintéssel berendezett hídfőállást, a legmagasabb sziklára felvontatott és elég ügyetlenül álcázott gépágyút, a szikla tövében önre várakozó tisztek kis csoportját, sőt azt is látjuk, hogy ön ebben a pillanatban éppen a homlokát törölgeti kockás és eléggé gyűrött zsebkendőjével…
Frank letépte fejéről a fülhallgatót, és a földhöz csapta. Eszelősen körülnézett, majd odaugrott a híradóshoz, kirántotta kezéből a géppisztolyt, s egy sorozatot gondolomra a közeli fák lombjai közé engedett.
Valahol egy kakadu éles rikácsolásba kezdett, s egész madárkórus felelt rá a megzavart erdő mélyéről. De egyéb nem történt.
"Őrültség – gondolta Frank –, hiszen a legközelebbi fa legalább nyolcvan méterre van, azt pedig, hogy kockás a zsebkendőm, ilyen beteg holdfénynél húsz méterről se látni…"
Gyanakodva nézett újra körül.
Az öreg szigetlakót ketten is őrizték, az nem adhatott jelzést. De nem is láthatott oda a rádióhoz, mert őrzői közt egy szikla túlsó oldalán kuporgott. Frank tehát biztonság okából elküldött egy rajt, hogy fésüljék át a közvetlen környéket. Kiadta az utasítást, hogy ne kíméljék a golyót, és vizsgáljanak át zseblámpával minden sötét zugot. Prugattak a géppisztolyok, s éktelen lármát csapott a sziget rémült madárnépe, de végül is semmi eredménnyel sem járt a félórás zenebona.
Eleinte arra számított Frank, hogy titokban tarthatja az ultimátum szövegét. Hamarosan kiderült, hogy ez lehetetlen, mert a többi rádiókészülékkel bajlódó híradósok valamennyien hallották a felhívást, s így a legénység körében percek alatt elterjedt a hír.
– Hívjátok a főhadiszállást vagy magát a Führert vagy akármelyik birodalmi titkos állomást! – adta ki a parancsot az alezredes.
Ám a készülékek attól a pillanattól kezdve, hogy Szimmaren elhallgatott, újra használhatatlanokká váltak, a hívásokra nem érkezett válasz, a rádióvevők pedig krákogtak, fütyültek, felmondták a szolgálatot.
– Érthetetlen. – Frank némán leült egy tábori székre, és rá se nézett tisztjeire.
Werner őrnagy, az osztagparancsnok helyettese időközben tovább faggatta Kurt Magyart. A nyúlánk, őszülő, kefebajuszú ember most sietve jött a tisztek csoportjához.
– A vén szigetlakó azt állítja, hogy Szimmarennek nincs ágyúja. Azt mondja, a Múzeumban van egypár, de a legfiatalabb is legalább százesztendős…
Ez a hír lelket öntött a csüggedőkbe. Ha a nagy szigeten nincs ágyú, a páncélburkolatú tengeralattjárókat semmi sem veszélyezteti. (Kurt Magyar nem tudhatott a rakétabombákról. Jóval az ő száműzetése után próbálta ki Johannes Heiti a radar irányítású lövedékeket.)
Frank alezredes a jó hír hallatára szinte kivirult.
– Ohó! – mondta. – Lehet, hogy ők jobban látnak a sötétben, mint mi, csakhogy a csatában nem az győz, aki messzebbre lát, hanem az, aki messzebbre lő!
Bizakodó hangulatban ült össze a haditanács.

Bizonyára emlékszik még az olvasó, hogy felbolydult a csernyiszteri kis lakótelep a külvilági tengeralattjárók érkezésének a hírére. Sajnos a sztratoszférában lebegő adóállomások hangot nem közvetíthetnek, csak néma képeket, s így csak később tudtuk meg, miről vitatkozott Kurt Magyar és a cigányképű, apró termetű olasz, mint ahogy a fentebb leírt párbeszédekről is csak később értesültünk.
A kis olasz – Piaverának hívták – annak idején a Konyha zenekarának a karmestere volt, és tehetséges zeneszerzőnek számított, de annyira rákapott az italra, hogy naponta lerészegedett, botrányosan viselkedett, és munkáját is elhanyagolta. A rendőrök és az egészségőrök több ízben felszólították, hogy oltássá be magát ellenszérummal, amely a szervezetében szeszundort vált ki, s így teljes biztonsággal gyógyítja a megrögzött alkoholistákat. Mivel ő erre nem volt hajlandó, és folytatta régi, züllött életmódját, a Bírósági Tanács háromévi kitelepítésre ítélte.
Ez a bizonyos Piavera aznap alkonyattájt a tengerpartra ment kagylót gyűjteni, mert az osztrigát nagyon szerette. Feljött a hold, mire megtöltötte kis oldalzsákját. Éppen hazafelé indult, amikor a távolban észrevette a felmerülő tengeralattjárókat. Első pillanatban azt hitte: bálnák, s csak akkor sejtette már, mi történik, amikor a sápadt holdfényben mozgó alakokat vett észre a távoli sötét testeken, majd az egyik feketeség mögül hirtelen motorcsónak bújt elő, s egyenesen a szigetnek tartott.
Piavera nem várta meg, míg a csónak partot ér. Rohant a telepre, hogy a közelgő veszedelemről értesítse társait.
De miképpen lehetséges, hogy a szimmareni határvédelem nem akadályozta meg a partraszállást? Valami baj történt a határőrökkel? Elromlottak a műszerek? A nagy sziget tompa fényei békésen derengtek a láthatáron, éppen úgy, mint más éjszakákon. Úgy látszott, Szimmaren mit sem sejt a külvilági invázióról.
A telep lakói izgatottan tárgyaltak a partraszállásról. Mit tegyenek? Maradjanak vagy meneküljenek? De hová menekülhetnek?
– Riasztani kell Szimmarent – mondta Piavera. – Sürgősen! Azonnal!
Kurt Magyar, aki eddig szakállát tépdesve, szótlanul hallgatta az olasz szaggatott, kapkodó elbeszélését, most előbbre lépett. Szeme lázban égett, hangja remegett a fojtott izgalomtól.
– Kamaradi! Nem olyan az ördög, kamaradi! Itt élünk számkivetve, itt nyomorgunk, téli fagyban, nyári hőségben jóformán a szabad ég alatt. Pedig a mi tudásunk, a mi tapasztalatunk mérhetetlenül sokat érne az emberiségnek, ha a tudományos fejlődés s az emberi haladás érdekében felhasználhatnánk! És mi töltjük az éveinket tétlenül, viaskodunk a moszkitókkal, gond még a mindennapi ennivaló megszerzése is, hát embernek való az ilyen élet? Nekünk a külvilágtól nincs okunk félni, kamaradi! Nem olyan az ördög… A mi tudásunkért versengenének a külvilág nagyhatalmai…
– Menjen, ha akar! Menjen! – vágott közbe indulatosan Piavera. – Kezeskedem róla, hogy nem jut messzire, ha észre tér a határvédelem.
– Rám hallgassanak, kamaradi! – fordult a többiekhez Kurt Magyar. – Ha rábeszéljük a külvilágiakat, hogy azonnal forduljanak vissza, nyert ügyünk van. Tengeralattjárókkal a határőrség nem boldogul; ahogy idáig elértek észrevétlenül, ugyanúgy vissza is juthatnak a külvilágba. Minden perc drága, kamaradi! Ki tart velem?
Az olasz öklét rázva ugrott elébe.
– Áruló! Hazaáruló!
– Csernyiszter nem hazám! – Kurt Magyar félrelökte a hadonászó kis embert, és elrohant a tengerpart felé.
Az olvasó már értesült róla, hogy Kurt Magyart, nagy örömére, éppen németekkel hozta össze a sors. De hiába beszélte olyan jól a nyelvüket, arra mégsem sikerült őket rávenni – legalábbis egyelőre –, hogy forduljanak vissza.
Amikor Kurt Magyar eltűnt a bokrok közt, a kis telep lakói tanácstalanul néztek egymásra. Az érthetetlen esemény híre, a gyors szóváltás és Kurt Magyar indulatos érvelése, majd hirtelen eltűnése annyira megzavarta őket, hogy időbe telt, míg gondolataikat rendbe szedték.
– Áruló! Hazaáruló! – hajtogatta egyre Piavera, s fekete szemében gyűlölet lobogott.
Egy fiatalos külsejű negroid nő, akit a többiek Ngainak szólítottak, a tisztáson álló kenyérfa csupasz törzsének dőlt és felzokogott. Ő annak idején önként vállalta a száműzetést, hogy Kurt Magyar mellett maradhasson. Egyazon laboratóriumban dolgoztak, és Ngait gyöngéd szálak fűzték mesteréhez, aki különben nem volt még idős férfi, csak a száműzetésben töltött öt esztendő viselte meg, s ez idő alatt növesztett borzas szakálla öregítette külsejét. Ngai azóta is, bármely pillanatban visszatérhetett volna Szimmarenre, de ő vállalta a száműzetés viszontagságait, hű maradt érzéseihez. Hű maradt ahhoz a férfihoz, aki ebben a nehéz pillanatban mégis elhagyta, anélkül hogy búcsúzóul megcsókolta volna legalább.
A többiek néhány pillanatig megindultán nézték a keservesen zokogó Ngait. Ám a sajnálkozásra nem volt most idő. Cselekedniük kellett. De mit tehetnek?
– Riasztani kell a határőrséget! – mondta Piavera, és mereven nézett a nagy sziget irányába, bár a tisztást körülvevő fáktól természetesen semmit sem láthatott.
– De hogyan? – kérdezték egyszerre többen is.
– Akárhogyan – mondta Piavera.
Ettől a választól egyikük sem lett okosabb. Bár az is igaz, hogy ebben a pillanatban senki sem tudott volna értelmesebb javaslatot tenni.
– Ha sokat tétovázunk, mindnyájunkat itt érnek a partraszállók! – kiáltotta dühösen Piavera. – Gyerünk a Búcsú-fokra!
Búcsú-foknak nevezték a sziget délnyugati kiszögellését, amely legközelebb esett Szimmarenhez. Piavera máris indult, de csak egy alacsony, kövérkés nő tartott vele.
Időközben az egyik nő beszaladt a kunyhójába, s most batyuba kötött holmijával kifelé törekedett a szűk ajtónyíláson.
– Akkor mi legyen? – kérdezte sírósan.
– Nyugalom legyen – válaszolta kis idő múlva Maksud, a filozófus, akit munkakerülés miatt telepített ki a Bírósági Tanács. Az első percekben most őt is elragadta az izgalom a külvilági partraszállás hírére, ám lassanként visszanyerte a világ dolgai iránt tanúsított közömbösségét.
A többiek kunyhójukba siettek, hogy legszükségesebb holmijukat minden eshetőségre készen magukhoz vegyék. Maksud pedig a szélső faépület sarkánál – megszokott helyén – törökülésbe guggolt, belebámult a tisztást körülfogó bokrok sötétjébe, s hangosan kezdett gondolkozni.
– Nyugalom legyen. Mert először is: nem biztos, hogy külvilágiak. Hátha a szimmareni határvédelem gyakorlatozik?… Másodszor: ha külvilágiak lennének, nem biztos, hogy nem vették őket észre. Hátha éppen a határőrség csalta a tengeralattjárókat idáig?… Harmadszor: ha valóban nem vették észre a szimmareni határőrök a partraszállást…
Nem folytathatta a hangos tűnődést, mert a többiek újra összegyűltek a tisztáson, és izgatott vita kezdődött. Egyikük-másikuk bizonyosan nem bánta volna, ha a titokzatos tengeralattjárók segítségével a külvilágba juthatna, de a veszély érzete visszatartotta őket attól, hogy Kurt Magyar után siessenek. Mert akármint van, a szimmareni határvédelem bármelyik pillanatban felfedezheti és megsemmisítheti a betolakodókat.
– És ha visszafordulnak? – kérdezte valaki. – Ha Kurt Magyar rábeszéli őket?…
Maksud válaszolt, továbbra is törökülésben, a bokrok sötétjébe felejtkezve, mintha nem is a kérdésre mondaná:
– Ha véletlenül sodródtak erre, örülnek, hogy szilárd földre léphetnek. Dehogyis mennek tovább addig, míg körül nem néznek alaposan! Ha viszont szándékosan jöttek ide… nos, akkor még inkább körülnéznek.
– De hát mit csináljunk? – kérdezte sírósan a batyus asszony.
– Nyugalom, kamaradi… – válaszolta Maksud.
Nem hallgattak rá. Mind egyszerre beszélt, fojtott hangon, félig suttogva, mintha a külvilági partraszállók máris ott leskelődnének, hallgatóznának valahol a közelben, az éjszaka fekete bozótjában.
– Rejtőzzünk el! Gyorsan!
– Megtalálnak, így is, úgy is megtalálnak.
– Gyerünk a Búcsú-fokra!
– Piavera ostoba. Ott keresnek legelőször.
– Ne menjünk sehova. Maradjunk együtt!
– Nincs fegyverünk, miért bántanának a külvilágiak? Azok is emberek! Menjünk eléjük, az lesz a legjobb.
– Minek az, kamaradi, helyünkbe jönnek ők… – vélte Maksud.
Mindenki beszélt, vitázott, mindenkinek volt valamilyen észrevétele, javaslata, ellenvetése, még Maksud, a rendíthetetlen nyugalmú filozófus is megszólalt olykor, csak Ngai hallgatott. Sötét haja csillámlott a holdfényben, egy-egy könnycsepp megrezzent még a szemén, de már nem sírt. Olyasforma arckifejezéssel nézte a vitatkozókat, mint aki nem érti, mi történik körülötte, vagy nem törődik vele.
Később, amikor a géppisztolyok ropogni kezdtek, és a rémült madárhad rikácsolása felverte az erdő éjszakai csendjét, a kis társaság pillanatok alatt szétrebbent. Hárman Piavera után indultak, a Búcsú-fokhoz, négyen a közeli bozótban rejtőztek el, ketten – egy házaspár – a kunyhójukba húzódtak: jöjjön, aminek jönni kell. A tisztáson csak Maksud maradt, a világ dolgain elmélkedő filozófus, és az elhagyott nő, ki a csalódás égő fájdalmát dajkálta szívében: Ngai, a bánatos szemű fekete asszony.
Az első lövöldözés után sokáig csend volt a szigeten. A telepiek már azt remélték, hogy az éjszaka hátralévő részét nyugalomban tölthetik. Ám éjféltájban újra megszólaltak a géppisztolyok, s nyomukban tízezer madár sipítozott, kodácsolt, kurrogott, fütyült, gágogott, rikoltott, s ez az éjféli zenebona percről percre közeledett a sziget belseje felé.
– Mondom, hogy jönnek – szólalt meg Maksud.
Feszülten figyelték a közeledő fegyverropogást.
Ngai a tisztás közepén állt, és szemét erőltetve, riadtan nézegetett a bozót sűrű sötétjébe. Valahol ág roppant, majd a közvetlen közelben rövidet prugatott egy géppisztoly. A tisztás szélén megmozdult a bokor, és egy sötét emberi alak vált ki belőle, félelmes, kerek sapkával a fején, furcsa szíjakkal, pántokkal a ruháján és valamilyen, tompán csillogó fémrúddal a kezében.
Ngai halkan felsikoltott. Arcán, melyet az imént még közönyössé tört a fájdalom, már nyoma sem volt az előbbi beletörődésnek, az életösztön fellobbanása elnyomott a bensejében minden más érzést, s sötét szeme most irtózatot és rémületet tükrözött. Bizonyára eszébe villant ebben a pillanatban minden szörnyűség, amit annak idején a szimmareni iskolában a külvilágról hallott – hóhérok, inkvizítorok –, s futni kezdett a külvilági rém elől. Az kiáltott valamit, majd a csípőjéhez szorította fegyverét, és kilőtt egy sorozatot a menekülő asszonyra. Ngai, egy sorozat gyilkos golyóval a testében a fűre bukott, s szénfekete, bánatos szeméből mindörökre kihunyt a fény.
A szimmareni háború elragadta első ártatlan áldozatát.

Piavera és társa, a kis kövér asszony, a Búcsú-fok lábánál, egy barlangszerű, vízmosta mélyedésben húzódott meg. Az olasz nem bírt nyugton maradni, ki-kiszaladt a barlangból, ide-oda futkosott, felmászott a barlang fölé kinyúló sziklapárkányra, s onnan nézte Szimmaren derengő fényeit. Valami rendkívüli eseményt várt, valami jelét a mozgásnak a nagy szigeten, amely megnyugtatta volna, hogy odaát felfedezték a külvilági partraszállókat.
Bármilyen gyönge, törékeny csónakon nekivágott volna a fekete óceánnak, hogy értesítse honfitársait a veszedelemről. Ám Csernyiszter egyetlen, fatörzsből kivájt csónakja éppen a sziget túlsó oldalán volt kikötve, túlságosan közel ahhoz az öbölhöz, ahol a külvilágiak megjelentek.
Piavera végül is ledobta felsőruháit.
– Ha kiúszom ötszáz méterre a szigettől, a tilos övezetbe, az automata riasztja a határvédelmet.
– Ha működik – mondta az asszony. – De ha működik, miért engedték be a külvilágiakat? Ha pedig nem működik, nincs értelme kiúszni.
Mindezt tudta Piavera is, de nem bírt tétlenül ülni a parton. Az életével játszott, hiszen ha egyéb baj nem éri, akkor is könnyen görcsöt kaphat a hideg vízben (tavasszal még nagyon hideg a tenger ezen a tájon), mégis kiúszott legalább hét-nyolcszáz méterre, integetett, kiabált, remélve, hogy ráirányítják a távlátót, és megértik a szándékát. Jó másfél óra múlva, kékre-zöldre fagyva keveredett vissza, s alig tette partra a lábát, a kimerültségtől elájult. Addigra még hárman érkeztek a Búcsú-fokhoz a telepről, s közös erővel élesztgették, dörzsölgették, masszírozták az összefagyott embert.
Az éjféli lövöldözésre egyikük felmászott a tenger fölé emelkedő, hatvan méter magas sziklafalra, amelyről jól be lehetett látni a kis sziget belsejét. Fojtott hangon kiáltott le a többieknek:
– Már ott vannak a telepen!
Nemsokára elcsitult a lövöldözés. Úgy látszott, a külvilágiak egyelőre megelégedtek azzal a néhány fogollyal, akiket a telepen találtak. Az éjszaka hátralevő része nyugalomban telt el.
Hajnaltájt a sziklafokon őrködő ember észrevette, hogy a három hosszúkás, sötét folt eltűnt a tenger színéről az északi láthatáron. Nem sokkal később Csernyisztertől délkeletre felmerült a külvilágiak egyik hajója. Megnyitotta sötét gyomrát, s előremeredő ágyúcsővel, teljes gőzzel megindult a hajnali ködben kéklő Szimmaren felé.

VI. FEJEZET

melyben az olvasó figyelemmel kísérheti a szimmareni háború további alakulását, s egyben meggyőződhet róla, hogy az erőszak ellen az erőszak a leghatásosabb fegyver

Az ultimátum megszövegezése után az öreg Heiti fia, Olaf Heiti áthívott bennünket a Védelmi Tanácshoz, a főhadiszállásra.
– Jöjjenek velem, kamaradi, jobb, ha kéznél vannak. Szükségünk lehet az önök külvilági tapasztalataira.
A háromtornyú tanácsház bal oldali szárnyán, az északi toronyban vannak a Védelmi Tanács helyiségei. (Ne a hazai hegyes, kupolás templomtornyokra gondoljon itt az olvasó. A tanácsépület tornyai inkább a régi várbástyákhoz hasonlítanak. Érthető, hiszen egy középületnek még nagyobb lapos tetőfelület szükséges, mint egy lakóháznak, hogy a monoplánok leszállhassanak. A széles korlát mögött egyébként eltűnnek a monoplánok, s a mindenfelé meredező légcsavarok nem zavarják lentről a kilátást a gyönyörű tanácsházra, melynek építészeti egységét, harmóniáját, lendületes, mégis nemesen egyszerű vonalait de sokszor megcsodáltam!)
A három határőr általában a torony legfelső, tízszer tíz méteres termében dolgozik. Rengeteg műszer van itt: távvezérlő berendezések, nagy teljesítményű radarkeresők, infravörös reflektorok és távcsövek, 10-12 négyzetméter felületű távlátó ernyők, a sztratoszférában lebegő léggömbök mozgását szabályozó automaták, a Csernyisztert figyelő automata riasztóberendezés és még számos olyan műszer, amelynek a rendeltetését nem ismerem, s olyan, amelyet a határőrség államtitokként kezel.
A nagy terem alatt a határőrök, rendőrök és egészségőrök dolgozószobái vannak, majd a belföldi és a külvilági archívum. (Ez utóbbi a külvilági hatalmak hadifontosságú adatait tartalmazza, különös tekintettel a tengeri és a légiflottákra és minden olyan technikai újításra, amelyet a szimmareni határok biztonsága érdekében helyes szemmel tartani. Ebben az időben például a szimmareni határőrségnek már elég megbízható értesülései voltak a norvégiai nehézvíztermelésről s az amerikai és a német atomromboló kísérletekről is. Mindmáig érthetetlen előttem, hogyan tudták ezeket a hét lakat alatt őrzött titkos adatokat megszerezni!)
A külvilági archívum alatt – az első emeleten és a földszinten – gyakorlótermek vannak a hadköteles polgárság honvédelmi kiképzésére. Ettől lefelé – ha jól számítom: 25-30 emelet mélységben – fegyverraktárak, továbbá a hadfelszerelés és a nem robbanó hadianyagok raktárai sorakoznak. Ám mivelünk még egy emelettel lejjebb süllyedt a lift: a legalsó terembe, a háborús főhadiszállásra.
Ez a legalsó terem hasonlít a legfelsőhöz nagyságát és berendezését tekintve, csak itt nagyobb teljesítményűek a műszerek. A két legnagyobb távlátó ernyő felülete például 15-16 négyzetméter egyenként. Azonkívül az egész termet, a légmentesen záródó ajtókkal együtt, 16 centiméter vastag szilikton borítja, ez a robbanásra, hőre, radioaktív sugárzásra egyaránt igen ellenálló anyag, mely a szimmareni technika egyik legnagyobb vívmánya.
Hogy a szimmareni háború minden lényeges mozzanatát szemmel tarthattam – még az egyidőben, egymástól távol zajló eseményeket is –, azt annak köszönhetem, hogy jó tíz óra hosszat ültem ott, nyolcvan méterre a föld alatt, ebben a légmentesen elzárt páncélkazamatában.
Engem nagyon meglepett ennek a főhadiszállásnak a képe, de azt hiszem, meglepődtek a többiek is. Mert mit is vártunk?
Nagy sürgést-forgást, zsibongó sokadalmat, tolongó hírvivőket, utasításra váró korosztályparancsnokok hadát, katonásan teremtettéző tanácstagokat, pattogó parancsszavakat, izgatottan rendelkező határőröket, s helyette a nagy teremben szinte laboratóriumi csend fogadott. Pieter Heiti, a legfiatalabb határőr a távlátó berendezésekkel foglalatoskodott. Az 1-es számú nagy ernyőn a partraszállókra volt beállítva a kép, a 2-es számún a csernyiszteri lakótelepre, a 3-ason pedig a nyílt tengeren horgonyzó tengeralattjáróra.
Nem sokkal később Szurovij, a Főtanács alelnöke jött le a kazamatába az öreg Heitivel és egy középkorú, magas, testes férfival, akiről a bemutatkozásnál megtudtuk, hogy Erich Rottnak hívják, történész, s egyben Szimmaren német szakértője.
A házi vidifon ernyőjén megjelent Fazil elnök arca.
– Jelentést kérek.
Az öreg Heiti lépett a mikrofonhoz.
– Jelentem a Főtanácsnak, hogy a mozgósított korosztályokat huszonhét harci egységre osztottam. Egy kétszázas létszámú önkéntes csoportot légi bevetésre készítünk elő, három korosztályt tartalékba rendeltem, a többi huszonöt egység pedig megkapta felszerelését, s jelenleg útban van, hogy elfoglalja helyét védelmi terepeinken.
– A partra szálló külvilágiak vezérkara jelenleg haditanácsot tart. A jelek szerint ultimátumunk nem fog eredménnyel járni.
Fazil bólintott.
– A Főtanács kiküldte huszonöt tagját a védelmi terepek ellenőrzésére – mondta. – Fontos eseményről azonnal értesítsenek.
A jelentéstétel ezzel be is fejeződött.
(Magyarázattal tartozom az olvasónak a "védelmi terepekkel" kapcsolatban. Szimmaren területe ugyanis már régóta huszonöt védelmi körzetre van beosztva, melyből öt a belső területekre, húsz pedig körben a partokra esik. A parti terepek mindegyikéhez egy-egy tíz méter magas, szilikton burkolatú torony is tartozik, amely részben tengeri megfigyelésre, részben radarirányítású rakétabombák kilövésére szolgál.)
Mi négyen az egyik sarokban ültünk. Pierre suttogva magyarázta a Védelmi Tanács működését, szervezetét, nagyjából azokat az adatokat, amelyeket az olvasó már ismer.
– S hol vannak most a többiek? – kérdezte Pali.
Ezt Pierre sem tudta, de Szurovij felvilágosított bennünket.
– A két rendőr egyelőre a katonai felszerelés kiosztását intézi, utána pedig ellenőrzi majd, hogy a mozgósítási parancsra megjelent-e minden hadköteles. Az egészségőröknek ez idő szerint nem sok dolguk van: a Kórház és a mentőszemélyzet felkészülését ellenőrzik.
Kis idő múlva újra Pali szólalt meg:
– Csak azt nem értem, mit keresnek egészségőrök a Védelmi Tanácsban.
Pierre viszont azt nem értette, hogy Pali mit nem ért ebben.
– Mondom, hogy tagjai az egészségőrök is, kamarad Sonkoly. Mondom, hogy tagjai…
– Jól van, tagjai. De miért tagjai? A rendőr a rendet védi, a határőr a határt…
– Az egészségőr az egészséget.
– De mit keresnek orvosok a fegyveres erők vezérkarában? És ráadásul négyen!
– Valóban – kapcsolódott bele Áron is a vitába –, miért éppen ők vannak a legtöbben?
– Mert az ő szerepük a legfontosabb – mondta Pierre.
Ezen aztán mindhárman elámultunk.
– Nem értem – ingatta a fejét Áron. – Vegyük a mai helyzetet. Egész Szimmaren talpon, nekik viszont alig van dolguk, a főhadiszálláson színüket sem látni.
Pierre végre felfedezte, hol van köztünk a félreértés.
– Ohó, kamaradi! Lehet, hogy a külvilágiak szemében az ember legnagyobb ellensége az ember, azért kell ott annyi rendőr és katona. De akármint van a külvilágon, nekünk az emberszabású ellenséggel viszonylag nem sok bajunk van. Én is hivatkozhatom a mai napra. Ez a háború hazám történelmében az első. De hányszor háborúztunk már a szemmel nem is látható apró ellenségeink ellen, kamaradi! Hányszor pusztította volna végig a szigetet ilyen-olyan járvány, ha mi csak emberek ellen kovácsolunk fegyvert, a gyilkos baktériumok billióinak pedig szabad garázdálkodást engedünk! Előbb-utóbb rá fognak jönni, kamaradi, hogy normális viszonyok között az emberek jól megférnek egymással. De amikor az ágyúk és bombák már az egész földkerekségen múzeumba kerültek, az orvosok akkor is újabb és hatásosabb "hadianyagok" előállításán kísérleteznek majd, nem emberek ellen, hanem…
Éles ti-ti-ti jelzés szakította félbe Pierre szavait. Olaf Heiti, aki a központi vezérlőasztalnál ült, meghúzott egy kapcsolókart, mire a fejünk fölött villódzani kezdett egy asztallap nagyságú távlátó ernyő, s megjelent rajta a tenger tajtékzó felülete. A kergetőző, tarajos hullámokból egy emberfej bukkant elő. Annyira érthetetlen volt, mit keres egy ember a nyílt tengeren késő éjjel, ötszáz méterre a csernyiszteri parttól, hogy egy ideig szóhoz sem jutottunk. Végül is Olaf Heiti bekapcsolta a vidifont.
– Kórház? Itt a Védelmi Tanács. Helyezzenek készenlétbe egy trioplánt tengeri mentéshez.
Csak akkor értettük meg, miért úszott be ez az ember a tilos övezetbe, amikor integetni kezdett, és kétségbeesetten mutogatott a sziget felé.
– Hiszen ez Piavera! – kiáltott Szurovij. – Derék dolog! Javasolni fogom a Főtanácsnak, hogy engedje el a büntetését!
Mikor visszafelé kezdett úszni, a partig szemmel kísértük nehéz küzdelmét a vízzel. Szerencsére nem volt szükség a mentő trioplán bevetésére.
Nem részletezem, hogyan töltöttük az éjszaka hátralevő részét, hiszen az olvasó már értesült a csernyiszteri eseményekről. Természetesen szemmel tartottuk az ellenség minden hadmozdulatát, a telep elfoglalását is, és mindnyájunkat megrendített Ngai tragikus halála.
Három óra tizenöt perckor Johannes Heiti átkapcsolta a távlátó berendezést nappali adásra. A képek színesre váltottak, de a halovány hajnali derengésben csak nehezen lehetett kivenni az egyes tárgyak körvonalait. Ám a kép percről percre tisztult, ahogy kelet felől előretört a fény.
Időközben a németek visszaszállították szétszedhető, könnyű légvédelmi ágyújukat a vezérhajóra, s a legénység nagyobb része is visszaköltözött a hajókra. A parton csupán egy rohamcsónak maradt, egy nehéz gépfegyver, két golyószóró és 12-13 katona, köztük Frank alezredes is, aki úgy látszik, tartott a meglepetéstől, ha biztosabban érezte magát a meghódított sziget szilárd talaján, mint a vezérhajón.
Pontosan fél négykor a partról zászlójelzést adtak a hajóknak, azok viszonozták a jelzést, s a két hátulsó hajó lecsukta nehéz fedőlemezeit, és merülni kezdett. Néhány perc múlva eltűntek a tenger színéről.
A léggömbök radarkeresői elől azonban nem bújhattak el. Mindnyájan csendben figyeltük a vezérlőasztal fölött az élő térképet, amelyre fényes, fehér vonallal rajzolódott fel a két tengeralattjáró víz alatti útja. Nyugat felé nagy ívben megkerülték Csernyisztert, s már előre látszott, hogy Szimmarent is meg akarják kerülni.
– Ni, a ravaszok! – mosolygott az öreg Heiti.
Eközben az egyes számú nagy ernyőn is megélénkült a kép. A szigeten maradt katonák beszálltak a rohamcsónakba. Magukkal vitték Kurt Magyart, a lakótelepen elfogott Maksudot és két másik foglyot.
Nem tudtuk, hova nézzünk, mert a hármas ernyőn meg már a vezérhajó indult délkeleti irányba. Néhány száz méter után az is lemerült, de periszkópját kint hagyta, s kelet felől megkerülte Csernyisztert. Amikor a kis sziget déli csúcsával egy vonalba ért, újra felmerült, kiemelte légvédelmi ágyúját, és Szimmaren felé irányította.
– Vigyázat! – mondta Szurovij.
Az öreg Heiti már ott állt a mikrofonnál.
– Kettes torony? Itt a Védelmi Tanács. Irányítsák a rakétát a 139 per 77 ponton közeledő hajóra. A radarvezérlés célkarikáját állítsák be a fedélzeti ágyú középpontjára. A lövést mi végezzük, ha szükség lesz rá…
A vezérlőasztal bal felső sarkában húsz piros számozott gomb sorakozott. Ebben a pillanatban kigyúlt a kettes számú gomb, jelezvén, hogy a rakétabomba a kettes toronyban kilövésre kész. Ha azt a gombot lenyomják, indul a süvöltő halál…
Az egyes számú ernyőn eközben új esemény történt. A rohamcsónak megkerülte Csernyisztert, és közeledett a Búcsú-fokhoz. Valószínűleg észrevették a csónakból a magas sziklafalon hasaló Piaverát és négy társát, mert Frank alezredes, távcsövével hadonászva, mutogatott valamit a többieknek. A rohamcsónak éles szögben a partnak fordult páncélozott orrával. Nyolc fegyveres kiugrált belőle, rajvonalba fejlődött, és bekerítette a tenger fölé emelkedő sziklafokot.

Frank alezredes valóban meghökkent, amikor a lakótelepen foglyul ejtett csernyiszteriek is hasonlóképp vélekedtek, mint Kurt Magyar: reménytelen vállalkozás Szimmaren megtámadása. Kiváltképpen a rendíthetetlen nyugalmú filozófus hozta ki a sodrából.
Maksudot utoljára hallgatták ki. Sehogy sem értettek vele szót, mivel szimmareni anyanyelvén kívül csak arabul beszélt, ősei nyelvén, de a partraszállók közül senki sem értett arabul. Végül is Frank előhívatta Kurt Magyart, hogy tolmácsoljon a kihallgatásnál.
Maksud nem válaszolt a hozzá intézett kérdésre, csak a vállát vonta meg. Némi elmélkedés után Kurt Magyarhoz fordult.
– Mondja meg a szakállasnak, kamarad: állampolgári esküm tiltja, hogy engedjek az efféle erőszakosságnak. Bár egyfelől, ha azt számolom, mint száműzött, gyakorlatilag nem vagyok Szimmaren polgára, tehát nem köt az eskü. Másfelől viszont, ha azt számolom, Szimmaren polgárának érzem magam, tehát mégis köt az eskü. Van, ahogy van, kamarad, egy bizonyos: a hallgatással nem árthatok a hazámnak.
– Ne beszéljen így, kamarad, mert kivégzik –intette Kurt Magyar.
– Az bizony megeshet – felelt egykedvűen Maksud. – Lám, Ngai sehogy se beszélt, mégis kivégezték…
Kurt Magyar elfehéredett.
– Ngai? Mikor? Mi történt, mi van Ngaival?
– Meghalt.
Nem folytathatták, mert Frank rájuk kiáltott:
– Miféle társalgás ez?! Azonnal fordítani!
De Maksud rendületlenül folytatta:
– Mondja meg a szakállasnak azt is, hogy ne kíváncsiskodjék annyira. Úgy nézem, ez a szakállas az elnökük, igaz? Hát mondja meg neki: ha jól számolom, holnap ilyenkorra úgyis sorstársak leszünk, mert őt is bizonyosan ide telepítik, ha megússza ép bőrrel; hát társaloghatunk még eleget Szimmarenről. Ami pedig Csernyisztert illeti, akár a fűszálakat végigszámolhatja, ha kíváncsi rá. Lesz hozzá ideje…
Frank már tombolt.
– Mit locsog ez annyit?!
Kurt Magyart megrendítette a hír Ngai haláláról, és csak akadozva tudott fordítani. Szakállát tépdesve, zavartan kereste a finomabb kifejezéseket, hogy elviselhető formában tolmácsolja a filozófus sértő szavait. Ám az alezredesnek ennyi is sok volt. Dührohamot kapott, és hegyes csizmájával belerúgott Maksudba.
– Te dög! Zsidó vagy, mi?!
– Nem, nem, arab származék – bizonygatta riadtan Kurt Magyar.
Frank legyintett.
– Arab vagy zsidó, az egyre megy. Ennek is görbe az orra.
Újra összeült a haditanács. Mindent számításba vettek, mindent megvitattak, s végül is Frank alezredes a következő haditerv mellett döntött:

1. A hadműveletek első része lényegében befejeződött. Csernyisztert emberveszteség nélkül elfoglaltuk. A szigetlakóknak egy halottjuk van, négyen fogságba estek, a többi kilenc embert pedig, aki még a szigeten bujkál, későbbi időpontban is felkutathatjuk. Lőfegyverük nincs, tehát harcászati szempontból ezek semmiféle erőt nem képviselnek.
Mindezek a körülmények lehetővé teszik, hogy a meghódított Csernyisztert támaszpontul használjuk a Szimmaren elleni hadműveleteknél.
2. Nincs kilátás megegyezésre Szimmarennel. A titokzatos szigetállam feltétel nélküli megadást kér, s ennek fejében semmi más bizonyosat nem ígér, mint a nyomorúságos Robinson-életet Csernyiszteren. Ha tehát a fegyvert kiadnánk kezünkből, itt tölthetnénk talán egész életünket, ezen az ismeretlen szigetecskén számkivetve, Szimmaren kénye-kedvének kiszolgáltatva, a hazatérés reménye nélkül.
Ilyen helyzetben nincs más hátra, mint harcolni a végsőkig, és térdre kényszeríteni a gőgjében elvakult szigetországot.
3. Szimmaren meghódítása más egyéb szempontból is kívánatos lenne. A rossz rádiókészülékekkel, a kevés üzemanyaggal, továbbá Szimmaren fenyegetésével a hátunkban (ki tudja, talán értesítenék az amerikaiakat a tengeralattjárók hollétéről?) most már kockázatos lenne a tervezett út az argentin partokig. Viszont nincs is rá szükség, ha Szimmarent meghódítanánk. Itt, az ismeretlen szigeten nyugodtan kivárhatjuk a háború végét, a békekötés után pedig hivatalosan bejelentenénk a világnak a német birodalom fennhatóságát a két szigetre.
Kalandos vállalkozásunk tehát, amely a földteke túlsó oldalára sodort bennünket, nemcsak hogy nem végződnék kudarccal, de igenis dicsőséget szereznénk vele a hitleri birodalomnak.
4. Milyen kilátásaink vannak az elkerülhetetlen összecsapásban? Milyenek az erőviszonyok?
Kétségtelen, hogy a szimmareniek jobban ismerik a terepet; nagy számszerű fölényben vannak; egy egész város segíti majd a harcolókat élelemmel, hadianyaggal, a sebesültek ellátásával stb.; a foglyok vallomása és az ultimátum átadásának körülményei egyaránt igazolni látszanak, hogy a szimmareniek rendelkeznek bizonyos technikai újításokkal is, amelyeket igyekeznek majd a harcban felhasználni ellenünk. (Pl. ügyesen zavarják a rádiózást, látnak a sötétben stb.)
Ezzel szemben minket a következő erőtényezők segíthetnek:
A támadás és a harci kezdeményezés előnyei.
Az ellenségnek nincsenek hadihajói, nincsenek korszerű, hatásos lőfegyverei. (Ha csak azt nem vesszük számításba, hogy az egyik fogoly szerint rendelkeznek bizonyos rakétalövedékekkel, és állítólag – kimondani is rettenetes! – már egy üres benzineshordót is eltaláltak és megsemmisítettek vele!)
Ezzel szemben nekünk van három páncélos tengeralattjárónk, három gépágyúnk, három páncélozott rohamcsónakunk, hat nehézgépfegyverünk, tizenkét golyószórónk, elegendő géppisztolyunk s mindezekhez elegendő hadianyagunk.
Szimmaren – a foglyok egybehangzó vallomása szerint – még sohasem viselt háborút.
Ezzel szemben: a mi tisztikarunk és legénységünk egytől egyig válogatott, harcokban edzett, tapasztalt katonákból áll.
A jelek szerint a szimmarenieket megfertőzte és elkorcsosította a politikai liberalizmus és a tekintélyromboló, az államrendet aláásó demokrácia.
Ezzel szemben a mi sorainkban töretlen a katonás vasfegyelem.
Szimmaren előnyeit egyébként is semlegesíthetjük: 
Terepismeretüket katonáink nagyobb harcászati ismereteivel.
Számbeli fölényüket lövedékeink számbeli fölényével. ("Megnyugtathatom önöket – mondotta Frank mosolygósan a haditanácsnak –, van annyi golyónk, hogy akár minden szimmareni polgárnak jusson.")
A hátország segítségét villámgyors, megsemmisítő erejű támadással.
Bagolyszemeiket azzal, hogy nem éjjel, hanem pirkadatkor támadunk.
Végezetül rádiózás helyett lobogójelzéssel és rakétajelzéssel tartják harci egységeink a kapcsolatot.
5. A hadműveletek menetrendje a következő:
Csernyiszteren marad a főparancsnok, tizenkét katona, egy rohamcsónak, egy nehézgépfegyver és két golyószóró. A többiek haladéktalanul – felszerelésükkel együtt – visszatérnek hajóikra. Utána takarodó, kétórás pihenő.
Három óra harminc perckor minden egységnek harci riadó.
Lobogójelzésünkre a vezérhajó balra fordulatot tesz, a másik két hajó pedig lemerül, és periszkópjait bevonva a víz alatt jobbra fordul, nyugati irányban megkerüli Csernyisztert, majd Szimmarent is. A nagy sziget déli-délnyugati partjainál a két hajó felmerül, a lehető leggyorsabban vízre bocsátja a rohamcsónakokat, s a part alkalmas helyén hídfőállást létesít. A hajókon csak a legszükségesebb emberek maradnak, a többieket a rohamcsónak két fordulóval partra szállítja. A katonaság a hajó gépágyúinak és saját gépfegyvereinek támogatásával megkezdi hadműveleteit, hogy a szigetet birtokába vegye.
Ez idő alatt a vezérhajó igyekszik magára vonni az ellenség figyelmét. Csernyisztert a másik oldalon, keleti irányban megkerüli, közben lemerül, de periszkópját magasan kitartja, hogy az ellenség szemmel kísérhesse. Felmerülés után a nagy sziget északi sarkának fordul, megközelíti a várost, és a partraszállást jelző kék rakétajelre lőni kezdi.
A csernyiszteri egység ezalatt megkerüli a kis szigetet, és az innen is látható sziklacsúcson megfigyelőállást foglal. Ha a veszélyt jelentő vörös rakéta fellövésére bármely operáló egységünknél sor kerülne, a csernyiszteri rohamcsónak azonnal segítségül siet.

Amint látja az olvasó, a haditanács német alapossággal dolgozta ki a haditervet. S hajnali fél négy órakor ez a félelmetes gépezet óraműpontossággal elindult, hogy halált szórjon a békés Szimmarenre.
Minden a legnagyobb rendben folyt. A szigetország szemmel láthatóan nem készült fel rá, hogy nyílt tengeren hárítsa el a támadást, s ezzel megóvja hazai földjét a pusztítástól, az elkerülhetetlen rombolásoktól.
Frank bizakodó kedvében volt. Szilárdan hitt a győzelemben. Jó hangulatát az is növelte, hogy a sziklafoknál öt csernyiszteri foglyot ejtettek.
Öt óra tájban maga is felkapaszkodott a magas sziklacsúcsra, és távcsövével kitartóan pásztázta a látóhatárt. Egyszerre a távoli sziget ködben homályló vonalai mögött jelzőrakéta emelkedett a magasba, és kék szikraesőt terített szét az égen. Frank alezredes a karórájára pillantott.
– Kezdődik…
Távcsövét a vezérhajóra irányította. Miért nem lőnek? Nyaka kivörösödött, homloka elsápadt, s úgy ordított, mintha át akarná kiáltani a húsz kilométernyi távolságot.
– Barmok! Ökrök! Mire vártok?! A vezérhajó hallgatott.
– Lobogójelzés: tűz! – rendelkezett Frank. Kérdés, megértik-e ilyen nagy távolságból a jelzést. S egyáltalán: észreveszik-e?
Nem sokkal azután, hogy a vezérhajó Szimmaren felé fordult, és az ágyúját városunkra irányította, Johannes Heiti vidifonon jelentette Fazilnak az eseményt, s hozzáfűzte:
– Végső esetben felrobbantjuk a hajót. Az elnök összevonta sűrű szemöldökét.
– Mi az a végső eset, kamarad?
– Ha tüzet nyitnának a szigetre.
– Nem lesz jó – mondta rövid gondolkozás után Fazil. – Tüzet fognak nyitni, és én elhiszem, hogy a határvédelem azonnal megsemmisíti őket, de addigra mégis kilőnek néhány lövedéket. Semmiképpen sem lesz jó, kamaradi. Minden másodperc késlekedés szimmareni polgárok életébe kerülhet. Ebben pedig nem ismerünk tréfát. Csernyiszteren már így is van egy halálos áldozat, az egész háborúsdi nem éri meg nekünk, hogy szimmareni polgárok életével váltsuk meg a külvilági támadók életét. Találjanak biztonságosabb megoldást, kamaradi.
– Eszerint fel kell robbantani, a hajókat mondta enyhe raccsolással Erich Rott, amikor Fazil arca eltűnt a vidifon ernyőjéről. – Ahogy én Hitler katonáit ismerem, semmi más megoldás nem lehet biztonságos.
– És ha megpróbálnánk még egyszer rádión? – kérdezte Szurovij.
Rott csak nagy fejét ingatta.
– Reménytelen.
Johannes Heiti ősz haját simogatta, s izgatottan topogott. Tegnap este óta most látszott izgatottnak először. Ám hirtelen felélénkült az arca.
– Megvan! – A mikrofonhoz lépett, és bekapcsolta a hármas számú tornyot. – Itt a Védelmi Tanács. Azonnal készítsenek elő kilövésre egy gyakorlórakétát. Ismétlem: gyakorlórakétát! Irányítsák be a… – ellenőrizte a térképen a közeledő tengeralattjáró új helyzetét – …a 133 per 61 ponton az ellenséges hajóra. A radarvezérlés célkarikáját állítsák be… de igen pontosan… a fedélzeti ágyú csőtorkolatára.
Mély csendben várakoztunk.
– A gyakorlórakétában nincs robbanóanyag – magyarázta az öreg Heiti Szurovijnak, s minden különös ok nélkül suttogásra fogta a hangját.
Jó fél perc múlva a vezérlőasztalon a kettes gomb mellett felvillant a hármas gomb pirosan égő fénye is. Pieter Heiti ezalatt a távlátót olyan közeli képre igazította, hogy a vizet túró hajótest betöltötte az egész ernyőt.
Az öreg Heiti a vezérlőasztalhoz lépett, és lenyomta a hármas gombot. A piros fény kialudt.
Valami rendkívüli eseményt vártam, a rakéta süvöltését, durranását, csattanását, s önkéntelenül összébb húztam magam. De semmi rendkívüli nem történt. Csend volt, és a hajó orra változatlan sebességgel túrta a vizet. "Nem talált" – gondoltam csalódottan.
A teremben mozgolódás kezdődött. Mindenki közelebbről akarta látni a távlátó ernyőjét. Áron oldalba bökött.
– Nézd! Az ágyúcsövet nézd…
Most vettem csak észre, hogy miközben én a vizet hasító hajóélt figyeltem, a fedélzeti ágyú acélcsöve szétnyílt, mint a jácint szirmai. Pieter Heiti az ernyő közepére vette az ágyút, és felnagyította. Most már tisztán láttuk a rakétalövedékkel "bedugaszolt" ágyúcsövet, melyet a becsapódó, néhány milliméterrel nagyobb űrméretű rakétatest rózsa alakban szétfeszített.
– Torkán akadt a falat – mondta Áron.
Az ágyú mögül egy katona rémült arca bukkant elő. Utána még négyen-öten dugták ki a fejüket, riadtan nézegették a szétnyílt ágyúcsövet, izgatottan vitatkoztak körülötte, de egyikük sem mert hozzányúlni. Szemmel láthatóan nem értették, mi történt az ágyúval.
Nem csoda, hogy nem értették. Én pontosan tudtam, mi történt, mégis nagyon meglepődtem. Ha a szimmareniek így lőnek, ilyen halálos biztonsággal, akkor pillanatok alatt, még tegnap este megsemmisíthették volna a három tengeralattjárót, az első percben, mikor felmerült. Akkor mindez, ami itt történik vagy történni készül, Szimmaren szempontjából csupán kiadós hadgyakorlat. Vagy ha háború, hát a világ legfurcsább háborúja, melyet a megtámadottak pusztán azért viselnek ilyen nagy nekigyürkőzéssel, hogy orvul támadó, kegyetlen ellenségüket megmentsék a teljes megsemmisüléstől…
A riasztójel ti-tizése szakította meg gondolataimat. Pieter Heiti a kettes számú nagy ernyőre kapcsolta rá a riasztókészüléket. Hamarosan megjelentek szemünk előtt a tenger haragoszöld vizéből felbukkanó karcsú hajók körvonalai.
Az öreg Heiti újra megélénkült. Fiatalosan sürgött-forgott a titokzatos műszerek, jelzőkészülékek és kapcsolótáblák között. Riasztotta a kilences és a tízes őrtornyot, hogy irányozzák rakétájukat a hajókra. Valószínűleg az őrség ezt már saját kezdeményezéséből megtette, mert a következő másodpercben – szinte egyidőben – felvillant a vezérlőasztalon a kilences és a tízes gomb piros fénye. (Ez a két torony esett legközelebb a sziget délnyugati partja magasságában elmerülő tengeralattjárókhoz.)
Johannes Heiti ezután a délnyugati part – a hét, nyolc, kilenc, tíz, tizenegy, tizenkettes számú védelmi terepek – parancsnokait figyelmeztette a veszélyre, s egyben utasította őket, hogy a legnagyobb óvatossággal járjanak el; egyetlen beosztottjuk életét se kockáztassák fölöslegesen.
Csend volt a szobában.
Hol a távlátó ernyőket tartottuk szemmel, hol a fürgén mozgó ősz Heitit, a történelem legidősebb – s bátran mondhatom: leghatalmasabb – hadvezérét. Mindnyájan éreztük, hogy elérkezett a döntő pillanat; a következő percekben megtörténik az elkerülhetetlen összecsapás a külvilági támadókkal.
A felmerülő hajók fedélzetén sötét tárnák nyíltak. Ezeket a legújabb típusú tengeralattjárókat különleges felszereléssel látták el, hogy alkalmassá tegyék őket veszélyes vállalkozásokra, s hogy minden helyzetben teljesíthessék harci feladataikat. Orrukon máris kiemelkedett a gépágyú, farrészükön a nehéz, légvédelmi gépfegyver, mély gyomrukból a páncélozott rohamcsónak, amelyet egy billentessél a víz felszínére bocsátott az emelőszerkezet.
Attól a pillanattól kezdve, hogy az egyik hajóról fellőtték a kék rakétát, alig tudtuk szemmel tartani az eseményeket, annál kevésbé, mert nem a szemünknek megszokott időbeli egymásutánban zajlottak, hanem egyszerre mindenütt.
A kettes ernyőn:
Fegyveres katonák bújnak elő a hajók sötét tárnáiból, s beugrálnak a lustán himbálózó rohamcsónakokba.
Az egyes ernyőn:
Frank alezredes dühödten kiáltozik valamit a Búcsú-fok sziklacsúcsán. Nekem egy pillanatra úgy rémlett, hogy nemcsak mi látjuk őt, ő is lát bennünket, és most egyenesen felénk rázza az öklét.
A hármas ernyőn:
Nagy futkosás a vezérhajó fedélzetén. (Akkor még nem tudtuk, hogy a kék rakétajelre a vezérhajónak tüzet kellett volna nyitni a szigetre, de a fejvesztett kapkodásból láttuk, hogy valamilyen akció készül.)
Az egyes ernyőn:
Egy matróz a sziklafokon lobogójelzéseket ad a vezérhajónak.
– Mit jelent? – kérdezte Szurovij.
– Nem tudom – felelte zavartan Erich Rott.
Ámde hamarosan megérthettük a jelzést, mert a vezérhajón – a hármas ernyőn – a feljárónyílásból előbújt egy fiatal tiszt, a használhatatlanná vált ágyúhoz futott, dühösen kiáltott valamit, majd távcsövét a csernyiszteri sziklafokra irányította, ahol a jelzőmatróz egyre ismételte lobogójelzéseit. A tiszt mondott valamit a körülötte állóknak, mire ketten a torpedóvető csövekhez siettek, és célba vették a partot – talán a gyermekváros kikötőjében horgonyzó hajók valamelyikét.
Johannes Heiti kérdőn Szurovijra pillantott. A köpcös alelnök tétován megvonta a vállát. Nem volt idő gondolkozásra. Heiti a vezérlőasztalhoz lépett, és lenyomta a pirosan égő kettes számú gombot.
Éppen abban a pillanatban, amikor a fedélzeti gépfegyver csövéből lüktető lángsugár lövellt ki, a hajó karcsú teste eltűnt a szemünk elől. A robbanás tűzrózsája és a szétcsapó fekete füst szétömlött az ernyőn. Hatalmas vízsugár szökött a magasba, s amikor aláhullt, újra előtűnt a vezérhajó teste, de mintha felére összezsugorodott volna.
– Vége – mondta Szurovij, és sajnálkozás csendült a hangjában.
Pierre izgatottan mutatott az egyes ernyőre.
– Nézzék!
Frank alezredes a vezérhajó pusztulása láttán dührohamot kapott. Mutogatott a süllyedő tengeralattjáró felé, kiabált valamit, s öklével a fogoly csernyiszterieket fenyegette. Hirtelen leereszkedett a meredek szikláról, nagy sietségében megcsúszott, és bukfencezve ért le a földre. Nem történt baja, mert rögtön felugrott, a foglyok csoportjához lépett, és pisztolyát előkapva háromszor Kurt Magyar arcába lőtt. A szakállas ember megingott, és a földre zuhant.
A megdöbbenéstől dermedten néztük a jelenetet.
Az ősz Heiti mozdult meg elsőnek. Mikrofonhoz szólította a huszonhatos egység parancsnokát:
– Kamarad, az önkéntes egység azonnal induljon Csernyiszterre! A Búcsú-fokot nyolc kilométerre nyugatra megkerülik, hogy a külvilágiak lőtávolán kívül maradjanak; a monoplánokat az északi parton hagyják, és egy húszas létszámú légi rohamcsapatot is. A többiek átfésülik a szigetet, és körülveszik a Búcsú-foknál tanyázó külvilágiakat. Szükség esetén kábító lövedéket használjanak. A végrehajtásról jelentést kérek, támadást addig ne kezdeményezzenek!
A hármas ernyőn eközben megváltozott a kép. A vezérhajó orra a hullámokba fúródott, fara felemelkedett, majd gyorsuló mozgással az is eltűnt a mélyben. Habosan örvénylő hullámok csaptak össze fölötte.
Fél perccel később egy emberfej bukkant felszínre. A fuldokló ernyedten csapkodta karjával a vizet. Pieter Heiti azonnal kiküldött érte egy mentőtrioplánt.
Csupán négy-öt perc telt el azóta, hogy a kék rakétát a partraszállók felbocsátották. Mindezek az események olyan drámai gyorsasággal játszódtak le szemünk előtt, hogy szót se válthattunk egymással. Amit ez idő alatt láttunk, mindannyiunkat megrendített (elsősorban éppen a szimmarenieket, s ez annál inkább meglepett engem, mert tőlük a győztes diadalmas mosolyát vártam). Még fel sem ocsúdtunk, s a kettes számú ernyőn máris új események kezdődtek.
A rohamcsónakokból, melyek időközben partot értek, kiugráltak a fegyveresek. A csónakok a vizet habosra kavarva, hátmenettel fordultak vissza hajóikhoz a második szállítmányért, a partra tett katonák pedig szökellve, legyező alakban megindultak a sziget belseje felé.
Feltűnt, hogy sem a katonák nem lőnek, sem a rohamcsónakok orrán őrködő nehézgépfegyverek. Szemmel láthatóan abban a hitben voltak, hogy a szigeten még nem fedezték fel a partraszállást, s így nem akarták idő előtti lövöldözéssel magukra vonni a sziget védőinek figyelmét.
(Közben megjelent a hármas ernyőn a mentőtrioplán, egészen mélyen, a tengerszint közvetlen közelébe ereszkedett, s egy kapcsos heveder segítségével a kosárba emelte a fuldoklót. Pieter Heiti most átkapcsolta a hármas ernyőt az egyik hajóra, a fejünk fölötti, asztallap nagyságú ernyőt – melyen tegnap este a tengerre kiúszó Piaverát láttuk – a másik hajóra. A kettes nagy ernyő így egészen közeli képet adhatott a partra szálló katonaságról.)
Mintegy száz métert haladhattak a partra szállt fegyveresek a sziget belseje felé, amikor hirtelen – szinte varázsütésre – száz és száz apró, fehéres ködlabda bomlott ki előttük: a szétpukkanó kábító lövedékek. A fegyveresek kiejtették kezükből a géppisztolyt, és tántorogva buktak a földre. Néhány másodperc múlva valamennyi külvilági partraszálló tehetetlenül hevert a kagylóhéjakkal és hordalékkal borított tengerparton. Az egyik hajóról vörösen sziporkázó rakéta röppent a magasba. Mozgolódás támadt a fedélzeti gépágyúk körül.
Johannes Heiti lenyomta a vezérlőasztalon a kilences és a tízes gombot, s néhány pillanat múlva szétlövellő láng és füst borította el a két hajót.
A visszafelé igyekvő egyik rohamcsónakon égnek fordították a gépfegyver csövét, és egy fehér inget húztak fel rá. A másik csónak két főből álló legénysége lázas igyekezettel követte a példát.
Véget ért a világtörténelem legrövidebb háborúja, amely – ha az összecsapás kezdetét jelző kék rakéta kilövésétől számolom az időt – nem egészen tíz percig tartott. Ami ezután következett, azt a külvilági katonai szaknyelven legfeljebb "tisztogató hadművelet"-nek nevezhetném.

Frank alezredes, amikor az őrszem figyelmeztette a vörös rakétára, újra felmászott a sziklacsúcsra. Távcsövével hamarosan észrevette a sziget mögött felszálló két füstgomolyt, nem sokkal ezután meghallotta a távoli robbanásokat is, és már sejtette, mi történt.
– Nincs ágyújuk? – sziszegte maga elé eszelősen. (Öt perccel ezelőtt is ezt hajtogatta Kurt Magyarnak: "Nincs ágyújuk? Nincs? Azt mered állítani, te szakállas Júdás, hogy nincs ágyújuk?!")
Ám a szokásos dührohamra most nem maradt idő. A nagy szigetről óriási madarak rajai szálltak fel, és hihetetlen sebességgel északnyugati irányban húztak a tenger fölött. Az alezredes gépiesen szeméhez emelte a távcsövet, s meglepetésében felkiáltott. Hiszen amit ő madárrajoknak nézett – megannyi apró helikopter!
Lázas sietséggel láttak hozzá, hogy a sziklafokot bevehetetlen erőddé alakítsák. A terep kedvező volt, a bazalt sziklatömbök biztos fedezéket ígértek a jövendő tűzharcban. Felhozták a rohamcsónakból a gépfegyvert és az élelmiszert, vízhatlan zsákokban édesvizet tároltak, a foglyokkal lövészárkot ásattak, a katonák egy része pedig kivágta a környékbeli bokrokat, hogy a támadók ne közelíthessék meg észrevétlenül a sziklaerődöt.
Mi is láttuk ezt a nagy készülődést a főhadiszálláson.
– Nem adja meg magát – csóválta fejét Erich Rott.
Tisztán láttuk, hogy veszteség nélkül aligha lehet a sziklacsúcsot megközelíteni.
– Odapörköljünk neki rakétával? – kérdezte a fiatal Heiti.
– Kamarad, maga nagyon belejött a gyilkolásba – mondta ridegen Szurovij.
Az öreg Heiti is rosszallóan intette le unokáját a meggondolatlan javaslat miatt.
– És a foglyok? Mi lenne a foglyokkal? Bizony, a foglyokra mindenképpen nehéz sors vár. Nyilvánvaló, hogy Frank nem fogja megosztani velük kevéske élelmiszer- és édesvízkészletét. (Később aztán láttuk, hogy a foglyokat ennél sokkal nagyobb veszedelem fenyegeti: Frank kiállította őket a lövészárkok és sziklatömbök elé – golyófogónak, így a szimmareniek csak a foglyok életének a veszélyeztetésével nyithatnak tüzet, s csak az ő testükön keresztül juthatnának be a sziklaerődbe.)
– Szólítsuk fel őket rádión – mondta Szurovij.
– Frank őrült – vélte Erich Rott. – Még ha a saját szemével meggyőződik, hogy reménytelen a harc, akkor sem biztos, hogy megadja magát.
– Akkor is meg kell próbálni.
Pierre, mint egész éjszaka, most is suttogva fordította a beszélgetést.
– Feltétlenül meg kell próbálni – mondtam én is.
– Falra hányt borsó – vonta meg a vállát Pali. Pierre mindkettőnk véleményét tolmácsolta.
– Megpróbáljuk – bólintott Johannes Heiti. – Vagy sikerül, vagy nem.
– De ne úgy, mint tegnap este – mondtam, mielőtt végiggondoltam volna a fejemben motoszkáló, hirtelen támadt ötletet: most kellene a rádiofon! Ha a katonákhoz eljut a szavunk, nincs tovább erődítmény!
– Kamarad Sófőzőnek más javaslata van – tolmácsolta Pierre az öreg Heitinek, aki már indult, hogy lekapcsolja a külvilági rádiókészülékről a zavarást. Mindnyájan várakozóan néztek rám.
Az előbb már szégyelltem magam, hogy egész idő alatt haszontalanul ültünk itt a főhadiszálláson; egyetlen valamirevaló indítványt sem tettünk a határőröknek. Látván a helyzet alakulását Csernyiszteren, már csak ezért is erősen törtem a fejem: miképpen szólalhatnánk meg rádiofon nélkül is? Most, hogy a figyelem középpontjába kerültem, mégis annyira megzavarodtam, alig tudtam értelmesen kifejezni magam, s elmondani kellően meg nem érlelt gondolatomat.
– Úgy nézem, kamaradi… arra gondoltam, hogy nem a parancsnokot kellene felszólítani, hanem a híradós matrózt, aki a rádiókészüléket kezeli… Úgy értem, hogy rajta keresztül a legénységet…
A szimmareniek nem értették a javaslatot.
– Mi értelme volna ennek, kamarad? – vonta meg a vállát Szurovij. – A híradós matróz csak beosztott, az nem rendelkezhet a legénység nevében. A parancsnok viszont rendelkezhet, nem szólva arról, hogy a parancsnoknak nagyobb a tekintélye is.
Leginkább Erich Rott, a német szakértő sejtette, mire gondolok, de ő is tétovázott.
– Nagy kérdés, milyen ember a híradós matróz…
Éreztem igazam, de valahogy nem tudtam elég világosan kifejezni magam, és a szimmareniek értetlensége is elkedvetlenített. Áron is beleszólt a vitába, mellettem érvelt volna, ám váratlanul tekintélyesebb szószólóm akadt.
Fazil elnök arca jelent meg a vidifon ernyőjén. Johannes Heiti röviden tájékoztatta a helyzetről és az előbbi vitáról. Végig sem mondhatta, amit akart, mert az elnök közbevágott:
– Azt hiszem, az új kamaradnak van igaza. Az ő friss tapasztalatai a külvilágról megbízhatóbbak, mint a mi félig elfelejtett, könyvszagú tanulmányaink. Emlékezzenek csak, kamaradi, a külvilági társadalmi ellentétekre. Ezek az ellentétek hatnak az ottani hadseregben is, két táborra különítik: legénységre és tisztikarra, s azt hiszem, ilyen válságos pillanatokban szembe is állítják a két tábort egymással. Nekem is az a véleményem, hogy a legénységgel könnyebb lesz szót érteni. A legénység bizonyára szívesebben választja az életet, mint egy támadó háborúban a halál nagyon is kétes dicsőségét. Hangsúlyozom: ez egyéni véleményem, és nem a Főtanács parancsa. Kamarad Johannes Heiti, ön teljhatalomra kapott megbízást a Főtanácstól, tegyen hát legjobb belátása szerint. Nekem csak egy kikötésem van: erőfölényünket úgy használja ki, hogy ez az utolsó harci feladat se követeljen a végrehajtásnál szimmareni áldozatot.
Alig tűnt el a vidifon ernyőjéről Fazil elnök arca, a vezérlőasztal közepére beépített hangszóróban megszólalt az önkéntes egység parancsnoka, és jelentette, hogy Csernyiszter átfésülése során a partraszállók elől menekülő helybeli száműzötteken kívül két bujkáló külvilági katonát is találtak. Ezek a vezérhajón szolgáltak mint híradósok, és lehallgatták a Frank alezredesnek beolvasott tegnap esti rádióultimátumot. Reménytelennek ítélték a helyzetüket, és akkor határozták el, hogy megszöknek, nem térnek vissza a hajóra.
Ez az eset szintén az én javaslatom mellett szólt.
Pieter Heiti felhívta a kórházat vidifonon, hogy adják meg a délnyugati parton foglyul ejtett – lövedékkel elkábított – külvilági katonák névsorát, Olaf Heiti a műszereket figyelte, mi többiek pedig, mindnyájan hozzáláttunk, hogy megszövegezzük a rádiófelhívást.
Fél óra múlva Erich Rott hazai zamatú, raccsoló németséggel olvasta a mikrofonba a szöveget:
– Halló! Figyelem, híradós bajtárs, ott a csernyiszteri sziklafalon, egy mohos szikla tövében! Ne nézegess körül, hozzád szól Szimmaren, hozzád, aki ebben a pillanatban a bal füleden a kagylót igazgatod. Amint szabad szemmel is láthattad: vezérhajótok elsüllyedt. Egyetlen ember maradt életben, azt kimentettük. Másik két hajótokat szintén el kellett süllyesztenünk, mert lőni akarták Szimmarent. A partra szállt legénységet – szám szerint huszonnyolc embert – foglyul ejtettük. Bizonyítékul, hogy az igazat mondjuk, felolvassuk a foglyok névsorát: talán ismersz közülük néhányat.
A névsor felolvasása után a Csernyiszteren elfogott híradósok adatait közölte Erich Rott a dermedten figyelő katonával, majd így folytatta:
– Ezek az emberek azért szöktek meg, mert hallották tegnap esti ultimátumunkat, és belátták, hogy a parancsnokság esztelen vállalkozása Szimmaren meghódítására kudarcra van ítélve. Idejében cselekedtek, s ennek köszönhetik megmenekülésüket.
Itt az utolsó pillanat, hogy ti is cselekedjetek. Frank alezredes ragaszkodhat a rögeszméihez, ti inkább az élethez ragaszkodjatok. Nem kockáztathatjuk egyetlen szimmareni polgár életét sem, s így kénytelenek lennénk a sziklafokot – a háború utolsó tűzfészkét – rakétalövedékekkel megsemmisíteni, ha mostani felszólításunkra sem tértek észhez.
Javaslatunk a következő: Frank alezredest most a rádióhoz szólítjuk, és néhány percig lefoglaljuk figyelmét közleményeinkkel. Ez idő alatt te bajtársaiddal közlöd utolsó felhívásunk tartalmát. Minden katona, aki nem akar értelmetlenül elpusztulni – a golyófogónak kiállított csernyiszteriekkel együtt –, haladéktalanul a közeli bozótba megy, majd onnan tovább, a sziklafoktól legalább háromszáz méternyi távolságra, és megadja magát a szimmarenieknek.
…Ismételjük: ez az utolsó alkalom, hogy az értelmetlen pusztulást elkerüljétek.
…Most pedig kérjük a rádióhoz Frank alezredest.
…Befejeztük.
A katona kidülledt szemmel, némán guggolt még néhány pillanatig a rádiókészülék fölött, majd felugrott, eszelősen körülnézett, mintha azt kutatná, hová meneküljön. Nem messze tőle, egy kiszögellésen Frank alezredes állt, s távcsövével a környező erdős, bozótos terepet kémlelte. A híradós zergeügyességgel kapaszkodott fel a sziklára, amely nyolcvan-száz méterrel a berendezett lőállások mögött volt közel a tengerparthoz.
Ámde nem az történt, amit vártunk.
Frank alezredes, mielőtt megfordulhatott volna a közeledő léptek neszére, előrelódult, és kalimpálva lezuhant a tízméteres mélységbe.
Öt perc múlva pedig furcsa menet indult a sziklák közül a kis sziget belseje felé. A menet élén a volt foglyok csoportja haladt, utánuk libasorban tizenkét külvilági katona lépdelt, ingét lengetve.

Erre a napra a Főtanács munkaszünetet rendelt el, hogy a virrasztók kipihenhessék magukat. A foglyok sorsáról a Bírósági Tanács döntött: a két híradós – ők nem vettek részt a sziget ellen intézett támadásban – egyévi próbaidőre Csernyiszteren lakik. A többi matrózt kétévi, a haditanácsban részt vevő tiszteket ötévi, Frank alezredest pedig – akit agyrázkódással és kulcscsonttöréssel kórházba szállítottak – gyógyulása után tízévi száműzetésre ítélték.
A csernyiszterieknek – hűségük jutalmául elengedték hátralevő büntetésük felét. Piaverának az egészet elengedték, ő még aznap visszatért a nagy szigetre.

Szimmaren védelmi háborúja tehát diadalmasan befejeződött – legalábbis mi ebben a hitben voltunk a győzelem napján. De számomra, aki a történet elbeszélésére vállalkoztam, kötelező a tárgyilagosság; nem vezethetem félre az olvasót olyan fontos tények elhallgatásával, melyek igenis arra utalnak, hogy a külvilágiak partraszállása még további bonyodalmakat okoz Szimmaren életében.
Amikor a főhadiszállásról hazafelé indultunk, már javában folyt a behívott korosztályok leszerelése, s nagy sürgés-forgás fogadott a határőrség földszinti helyiségeiben. Pierre – Olaf Heiti engedélyével – feljött velünk az első emeleti gyakorlóterembe, és apróra megmutogatta, hogyan kezelik a közelharcra szolgáló kétcsövű pisztolyt, amelynek – mint említettem – egyik csöve lángszóróként szolgál, a másikból pedig golyót vagy kábító töltetet lehetett kilőni. (Ez utóbbi vagy érintésre pukkant szét, vagy kilövés után, amikor megtette a tár skáláján előre beállítható távolságot.)
– Csinos kis masina – mondta Pali elismerően.
Utána, amikor Pierre a földszinti teremben visszaadta a pisztolyt a rendőrnőnek, akit kamarad Szimbának szólított, megmutatott egy cigarettacsomag nagyságú tölténytáskát is, amelyben öt golyó, húsz kábító, három tűzoltó lövedék és két darab egyperces lángszórótöltet volt tartalékban.
Semmi gyanúsat nem vettem akkor észre.
Még másnap sem gondoltam semmi rosszra, amikor a Napjainkban hallottam a Védelmi Tanács közleményét; a visszaszolgáltatott, szabályszerű nyugtára átvett fegyverek ellenőrző leltározásánál hiányzott egy pisztoly és két tölténytáska. Aki tud valamit az eltűnt hadfelszerelési tárgyakról, azonnal jelentse a Védelmi Tanácsnak.
Megítélésem szerint ez olyan tény, melyről idejében tájékoztatnom kell az olvasót.
Még valamit meg kell itt említenem.
A Csernyisztert átfésülő önkénteseknek a két szökevény híradós matróz fegyvertelenül adta meg magát. Nagy hibát követtek el az önkéntesek, amikor hitelt adtak annak a képtelen mesének, hogy ez a két matróz a biztonságot nyújtó fegyverek mellől csupasz kézzel szökött meg, s fegyvertelenül vette be magát a titokzatos sziget félelmes, sűrű bozótjaiba. Ha jobban utánanéznek, talán már akkor kideríthetik, hogy vittek azok fegyvert és hadianyagot magukkal, nem is keveset.
Ha a Csernyisztert átfésülő önkéntes egység nagyobb körültekintéssel jár el, sok kellemetlenségtől szabadíthatta volna meg Szimmarent!

II. RÉSZ

ÁRULÁS

VII. FEJEZET

melyet a történet elbeszélője akár szimmareni nyelven is írhatott volna, bizonyítékául annak, hogy új hazája államnyelvét lassan, de biztosan elsajátította

Elmúlt a szép tavasz, és gyorsan elmúlt a nyár is. Májusban jártunk már: a szimmareni ősz kellős közepén.
Kedves régi hazám, Magyarország! De sokszor gondoltam rád, mióta utoljára éreztem a talpam alatt drága földedet! De sokszor idéztem a vidifon ernyőjén szülőföldem kedves tájait! Olyan vidékeid is a szívemhez nőttek azóta, amelyeket nem ismertem, sohasem láttam azelőtt.
Elzúgott a háború vihara fölötted, a halottakat eltemették, az üvegcserepek vastag szemfödőjét eltakarították a pesti utcákról, de ki tudja, meddig meredeznek még az ég felé a hajdan gyönyörű épületek és büszke hidak dermedt csontvázai!
De láttam én május elsején a nemzetiszínű és a vörös zászlók hullámzó, színes áradását is a pesti utcákon! Hallottam az öröm győzelmes szózatait a külvilági rádiókban, amikor Európában újra beköszöntött a várva várt béke. Vajon sok tízmillió ember pusztulása, a vérnek és a könnynek mérhetetlen árja elég tanulság lesz-e a külvilágnak? Vajon megteszi-e az emberiség – amit immár ideje volna megtennie –, hogy jövendő történelméből a háborút véglegesen és visszavonhatatlanul kitörli, s megnyitja Földünkön az örök béke korszakát?
Félő, hogy ha most nem teszi meg, húsz, harminc vagy ötven esztendő múlva – már késő.
Egymás pusztításához nem talált elég vasat és puskaport a Földön, ellopta hát a csillagok tüzet, s irtózatos bombákba zárja. Elért immár a végső határhoz: még egy lépés, és – önnönmagát pusztítja el.
A jövendőt nem látni szemmel; a jövő: mai munkánk és holnapi dolgunk.
De én láttam a zászlók áradását, és láttam, hogy a Duna-parti romvárosban újra kigyúltak a tavasz színei. A sarjadó fű gyönge zöldje szétterült a Gellérthegyen, élénkzöld lombsátor bomlott ki a Károlyi-kert gesztenyefáin, Sasadon rózsaszín fátyolba öltöztek a barackfák, a zuglói kiskertekben orgona virított, és a számomra olyannyira emlékezetes Ördögorom-sziklánál az arányló májusi napsütésben fehéren villogtak a fagyalbokrok.
A romvárosban rügyet bontott a Tavasz, a mindig győzelmes Élniakarás.
Új hazámban a késő ősz hónapja május, olyasforma, mint Magyarországon a november. De a szimmareni ősznek valahogyan más a hangulata. Itt is festői színekbe öltöznek a fák, s az erkélyről hosszan el-elnézegetem az erdőváros összeölelkező meggyvörös, rozsdabarna, citromsárga, búzaszőke és mélyzöld lombjait. Mert az örökzöld fák és bokrok sokasága itt ősszel is megőrzi a lombtenger alapszíneit, s az elmúlás hangulatát lehelő tarka lombszőnyegen ezek az élénk, életteli zöld minták valahogy még erőteljesebben hangsúlyozzák: jöhet az ősz, jöhet a tél is, sohasem az elmúlás örök, hanem az élet.
Más, más az íze a szimmareni ősznek.
Emlékszem, régi hazámban a mosolygós szőlő, a pirosan csurranó must, a friss szedésű dió zamata, a krizantém, az őszirózsa illata is az ősz hangulatát idézte. Itt évszakok szerint alig van különbség a gyümölcsök zamata és a virágok illata között; tavasszal éppúgy ehetek szőlőt, mint ősszel cseresznyét.
Ám ha minden effélét leltárba vennénk, akkor sem tudnék számot adni különös hangulatomról, melyet azon az első itt töltött őszön éreztem.
Talán a szervezetem nem szokott még hozzá az évszakok új rendjéhez, és valamilyen rejtett, belső rügyek – régi májusokra emlékezvén – kibomlottak bennem, mint ahogy távoli szülőhazámban a szeptemberi csalóka napsugár is virágot fakaszt néha az orgonafákon.
Talán egyéb, előttem mindmáig ismeretlen oka is volt annak, hogy olyan tavaszváró hangulatban fogadtam az első szimmareni őszt.
Ez idő tájt másnaponként találkoztam Hajnával.
(Ha már említést tettem az olvasónak akkori hangulatomról, hozzá kell itt tennem a kép teljessége kedvéért, hogy leginkább éppen Hajna közelében fogott el. Érthetetlen okokból olyankor mindig melegebben sütött a nap, vagy ha éppen nem sütött a nap, hát a levegő volt illatosabb, mint máskor. Minduntalan azon kaptam magam, hogy a tavasz illúziójában élek, s a józan észnek úgy kellett visszarángatnia képzeletemet a hűvös, ködös, lucskos őszi valóságba. Bizonyosan hozzájárult ehhez az ábrándos képzelődéshez Hajna egyik kedves ruhácskája is, melynek friss zöld színe volt, mint a gyönge fűé. Kétségtelen továbbá, hogy Hajnának olyan piruló, hamvas bőre volt, mint a barackvirág, selymesen omló, szőkésbarna haja, mint a májusi napfény aranyos zuhataga, és sötét szeme érdekes módon a hazai akácillattal terhes, holdas, csillagos éjszakára emlékeztetett. Engem legalábbis.)
Az első hónapokban főként nyelvleckéket adott bájos, mindegyikünknél fiatalabb tanítómesterünk.

Amint elbeszélésem más helyén már említettem, a szimmareniek keverék nyelvében legtöbb a latinos-franciás elem. Ez mindenekelőtt szerkezetére, nyelvtanára, igeragozására vonatkozik, mert szavakat bőséggel vett át az őslakók valamennyi, becslésem szerint huszonöt-harmincféle nyelvéből.
Áron könnyedén tanult, s néhány hét alatt annyira haladt, hogy meg tudta magát értetni. Pali szintén sokat merített latin és német nyelvismeretéből, de én csak szorgalmamra számíthattam, ha nem akartam tőlük nagyon lemaradni. Márpedig ezt nem akartam, tanultam – azt mondhatom – még álmomban is, bezárkóztam a lakásba, és ki se mozdultam hetekig. (Megtehettem, mert Hajna járt hozzánk; a földszinten, a házi társalgóban adta a nyelvórákat.)
Pali sokat sétálgatott, csavargott a városban, és eleinte gyakran csábított engem is. Kiváltképpen akkoriban járt sokat a nyakamra, amikor a Főtanácstól ezer karát dotkát kaptam. Mert hogy szavam ne felejtsem, a háború után a Főtanács megjutalmazta a harcban kitűnt katonákat. Én azért kaptam dotkát, mert az olvasó előtt már ismeretes javaslatom tette lehetővé, hogy a külvilági támadók utolsó tűzfészkét a Búcsúfoknál véráldozat nélkül számolják fel.
Ugyanakkor Pierre is kapott ötezer karátot, amiért hármunkat Magyarországról, a halálos veszélyből sikeresen Szimmarenre szöktetett. (Hajna, aki – mint tudjuk – a mentőakció kezdeményezője és szervezője volt, szintén ötezer karát dotkát kapott.) Pierre hamarosan elvásárolta összes karátját. Jelzőcsengő automatát vett, amelyet bármilyen órára, gépre, műszerre rá lehetett kapcsolni. Azután szőnyeget, képet, tucatnyi könyvet – ugyanis a könyvet karátra adják –, végül háromezer karátért Pikkolinót vásárolt.
Tán a technika világában jártas olvasót érdekelni fogja, ha néhány szóval ismertetem ezt a katonaláda nagyságú ördöngös kis masinát.
A Pikkolino tulajdonképpen törpe atomenergia-telep. Súlya valamivel kevesebb tizenkét kilónál, teljesítménye mindössze huszonhat lóerő. A kis reaktor lelke a vastag szilikton burkolatba zárt, erősen radioaktív anyag, melynek évszázadokig alig csökkenő energiája közvetlenül alakul át villamos energiává. A villamosságot viszont fénnyé, hővé, illetve mechanikai mozgássá is át tudja alakítani a Pikkolino.
A kis reaktor szerkesztésénél az egyik legfontosabb kérdés az volt: mi legyen a termelt energiával olyankor, amikor a Pikkolino éppen semmit sem csinál? Hiszen a radioaktív anyag sugárzása egy pillanatig sem szünetel, azt nem lehet "kikapcsolni". Ebben az időben még nem találtak kielégítő megoldást a fölös energia hasznosítására. (Néhány hónappal ezután született meg az a találmány, amely talán a legjelentősebb az utóbbi években, s éppen Benedek Magyar laboratóriumában dolgozták ki. Lesz még róla szó, itt csak annyit említek meg, hogy ez a találmány egy új típusú sugárakkumulátor, mely az energia raktározásának olyan nagyszerű távlatokat nyitott, hogy még a szimmareni fejlett technikát is forradalmasítja. Lényege az, hogy a radioaktív anyagok nem hasznosított sugárzó energiáit nagyobb veszteség nélkül új radioaktív anyagok előállítására használja fel, s így óriási energiamennyiséget képes elraktározni viszonylag kis helyen és igen hosszú időre. Valamennyi Pikkolinót átszerelték az új elv szerint, s beléjük építették a fölös energiákat magába gyűjtő sugárakkumulátort.)
A Pikkolinót Pierre a monoplán elavult benzinmotorja helyett használta, de azt is tervezgette, hogy a legközelebbi dotkából csónakot vesz, s annak a meghajtására is alkalmazza majd a mindentudó atommotort.
Visszatérve az én hosszú lábú Pali barátomra: amikor megmutattam neki az ezer karátot (a külvilági papírpénzhez hasonló, csak sokkal kisebb bankjegy a karát), nem hagyott nyugton.
– Gyere, költsük el.
– Félreteszem inkább – mondtam. – Van itt nekem annyi új holmim, elég, ha ezekkel megtanulok bánni.
– Vegyél gyémántot – csökönyösködött tovább.
– Kell is nekem gyémánt! Pali erősködött:
– Jó, ha van ilyesmi az embernek. Meg szép is. Tudod, milyen olcsó itt?
– Sose legyen nagyobb bajom, mint hogy egy garas ára gyémánt sincs nálam.
Kitartottam elhatározásom mellett.
Az íróasztal mögött egy falba épített kis fülke volt, melyet éppúgy tárcsával lehetett nyitni-zárni, mint a bejárati ajtót. Itt tartottam naplómat, fontosabb feljegyzéseimet, ide került az ezer karát is.
Egy ízben Hajna is felajánlotta, hogy szívesen segít útbaigazítással, ha vásárolni akarok.
– Egyelőre nem költőm el – mondtam, s úgy elpirultam, mintha ki tudja, milyen féltve őrzött titkomat vallottam volna be. Kedvesen megdicsért.
– Rendes fiú – mondta, és kis tűnődés után hozzátette: – Most én is félretettem a dotkát.
Elmesélte, hogy neki ez már a negyedik dotkája. Két ízben kiváló tanulmányi eredményéért kapott először száz, majd ötszáz karátot. Tavaly pedig a könyvtár számára egy összefoglaló munkát írt a magyar nép történetéről, megnyerte vele a Tudományos Tanács rövid történeti művekre kiírt pályázatát, és ezer karát dotkát kapott.
– Saját tervezésű ruhát csináltam, és összevásároltam mindenféle butaságot – mesélte, s aranyfoglalatú, szikrázó drágakövekkel kirakott csatját mutatta, mely hátul csomóba fogta dús hajfürtjeit. – Ezt is akkor vettem, háromszázötven karátért. De mondom, most nem költekezek. Úgy, ahogy kaptam, félretettem a dotkát.
– Gyűjti valamire?
– Még nem tudom, mire – válaszolta zavart mosollyal némi habozás után.
Néztem Hajnát, rebbenő, sötét szemét, és minden érthető ok nélkül hirtelen arra gondoltam, hogy kettőnknek együttvéve éppen hatezer karátunk van.

1945 júniusában felbolydúltak Szimmaren nyugalmas köznapjai.
Lejárt a Főtanács hároméves megbízatása, s ugyancsak most került sor az Ellenőrző és a Bírósági Tanács, továbbá a Szaktanácsok évenként szokásos újraválasztására is. Volt tehát ok bőven a vitákra és a gyűlésezésre. Hát azok után hogyne lett volna, amikor a Főtanács elrendelte, hogy a választásokkal egyidőben népszavazást is kell tartani: őrizze-e meg elszigeteltségét továbbra is Szimmaren, vagy nyissa fel végre határait a külvilág előtt.
Erről a kérdésről Szimmaren történelmében ez volt az első népszavazás. (Egyébként elég gyakori a népszavazás a szigetállamban.) Az alkotmány szerint mindaddig fenn kell tartani elzárkózásunkat a külvilágtól, míg Szimmaren olyan hatalmas fegyver birtokába nem jut, amellyel képes megvédeni függetlenségét, akár a külvilág összpontosított támadásával szemben is. Arról pedig, hogy a tudomány és a technika vívmányai biztosítják-e már ezt a hatalmat a hazának, nyilvános vita után népszavazásnak kell dönteni, mégpedig kétharmados szótöbbséggel. A népszavazás kiírásához – mint egyéb kérdésekben is – legalább tíz főtanácstag javaslata szükséges.
A kapcsolat felvétele a külvilággal nem egészen váratlanul került előtérbe ebben az időben. Már a partraszállók elleni hadműveletek gyors és maradéktalan sikere után is hallatszottak olyan hangok, hogy nincs mit félni tovább a külvilágtól, egyetlen külvilági nagyhatalom tengeri és légi flottája sem mérkőzhetne meg a félelmes erejű szimmareni határvédelemmel. Megnőtt a kis szigetállam önbizalma. A szimmareni tudomány jó fél évszázaddal – egyben-másban többel is – megelőzte a külvilágot, s nem kellett attól tartani, hogy elsőbbségét belátható ideig bármilyen téren veszélyeztetnék.
Bizonyosan hatással volt a szimmareniekre az is, hogy Európában elhallgattak a fegyverek. Soha többé! – sugározták, minden nyelven a rádióállomások. – Soha többé háborút! Elöntötte a világot a megbékélés hangulata, csudálatosan szép összefogásra készültek a népek, hogy végleg gátat vessenek a pusztító háborúknak, amelyek immár az emberiség létét veszélyeztetik.
Ez a hangulat átcsapott a szimmareni határokon, s kiváltképpen a legidősebb korosztályokra hatott. Olyanokra, kiknek már nem volt hátra sok idejük, s még életükben szerettek volna ellátogatni a külvilágba és körülnézni őseik földjén. Ám a kalandokra mindig kész, a rendkívüli eseményekre, a forradalmi újításokra mindig szomjas legfiatalabb korosztályokban is lelkes visszhangot váltott ki a határok megnyitásának a gondolata. Így történt, hogy Szurovij alelnököt, aki az új irányzatot képviselte, egyre többen támogatták a Főtanácsban, s naponta kapta a meghívásokat a különféle klubok, egyesületek, szakcsoportok, iskolák vitaestjeire, hogy ismertesse álláspontját és elképzeléseit. Amikor pedig az új irányzat hívei már tízen voltak a Főtanácsban – vagyis elérték a létszám egyharmadát –, kérésükre, az alkotmány előírása szerint, meg kellett hirdetni a nyilvános vitát és elrendelni a népszavazást.
Ezzel egyidőben – mint említettem – a közelgő tanácsi választásokra is javában folytak az előkészületek.
Elbeszélésem során már eddig is több ízben tettem említést különféle tanácsokról, és mindig azzal a szorongással, hogy az olvasó esetleg nem tud majd eligazodni az ilyen-olyan tanácsok szövevényében. Gondolom, helyénvaló, ha most, a választásokkal kapcsolatban néhány szóval kitérek szerepükre. Annál is inkább meg kell ezt tennem, mert sok olvasómat bizonyára rendkívüli módon érdekli a "titokzatos" Szimmaren állami és társadalmi berendezkedése. (Azokról az örökös kétkedőkről már nem is beszélek, akikben még mindig ott bujkál a gyanú, hogy mindez, amiről olvasnak, csak egy író lázas képzeletében született, hogy talán a valóságban nincs is Szimmaren, hiszen ilyen csodálatos állam nem is lehetséges ezért meg ezért stb…)
Az államélet három, egymástól független legfelső szerve:
A Főtanács, mely az állam irányító testülete. Harminc tagját háromévenként választják. Két tisztségviselője közül az alelnököt saját soraiból jelöli ki, elnöke pedig az a főtanácstag, aki a választáson a legtöbb szavazatot kapta.
A Bírósági Tanács öt tagját évenként választják. Hatáskörébe tartozik minden magán- és állami jellegű ügy, s ítéletet az illetékes Szaktanácsok-állami ügyekben a Védelmi Tanács – meghallgatása után hoz.
Az Ellenőrző Tanács három tagját szintén évente választják újra. Feladatköre: az alkotmányos rend védelme, a polgári szabadságjogok biztosítása, a közéleti tisztaság ellenőrzése. Bármelyik Tanács újraválasztását elrendelheti, sőt – ha döntésével a Szaktanácsok kétharmada egyetért – a Főtanácsot is feloszlathatja alkotmányellenes működés miatt, s a hároméves megbízatás lejárta előtt új választásokat írhat ki.
A Főtanács alá rendelt tanácsi szervek:
Az évenként újraválasztott Szaktanácsok, amelyek az egyes tudományágakban és szakterületeken a kutató- és termelőmunkát irányítják. Ezek nevezik ki az igazgatókat is a laboratóriumok, kísérleti telepek, kutatóintézetek stb. élére.
A harminctagú Tudományos Tanács, melyet nem választanak, hanem a Főtanács jelöli ki tagjait az állam legjobb tudósai közül. Feladata: állásfoglalás olyan kérdésekben, amelyek egyszerre több tudományágat érintenek, összehangolja a rokon tudományágak kutatómunkáját, kidolgozza a kutatómunka legfontosabb feladatait, pályázatokat ír ki és bírál el stb.
A Védelmi Tanács, melyet szintén a Főtanács nevez ki. Összetételét, feladatait már ismeri az olvasó.
A Tervgazdálkodási Tanács kilenc tagját ugyancsak a Főtanács jelöli ki. Neve elárulja feladatait.
A Művészeti Tanács a művészeti jellegű szaktanácsok közös fóruma. Kilenc tagját az írók, zenészek, színművészek, képzőművészek, iparművészek szaktanácsai delegálják.
Végül az Ifjúsági Tanács, mely a huszonnégy éven aluliak irányító testülete. Tagjait a felsőbb iskolai csoportok és a tizenhat éven felüli korosztályok delegálják.
A nevelés, a művelődés, a szórakozás, a sport stb. irányítói a Főtanács által szervezett bizottságok.
Rövidre fogva ilyen Szimmaren állami szerkezete.
A kép teljessége kedvéért a választások rendjéről is tájékoztatom néhány sorban az olvasót, hiszen éppen a választások jellemzik a legszembetűnőbben a szimmareni demokrácia tisztaságát.
A Szaktanácsok választásának a menetrendje:
1. A szakosztályok jelölőgyűlésein a tagság titkos szavazással megteszi ajánlásait. Akik legtöbb ajánlást kapnak, azokból állítják össze a jelöltek névsorát.
2. A választás napján minden tizennyolc éven felüli állampolgár elmegy szakosztályának helyiségébe (mindenki tartozik valamilyen szakosztályba), és leadja titkos szavazatát a névsorból kiválasztott jelöltekre.
3. Az így újjáalakított Szaktanácsok megválasztják a Bírósági és az Ellenőrző Tanácsot.
A háromévenként tartott főtanácsi választások hasonló formában történnek: a legtöbb ajánlást kapott száz jelöltet veszik fel – ajánlásaik sorrendjében – a névsorra, s a választáskor ezekből kerül ki az új Főtanács harminc tagja. Mint említettem, az a főtanácstag lesz az új államelnök, aki a választáson a legtöbb szavazatot kapta. Így zajlottak le 1945 júniusában is a választások, bár az egyidőben tartott népszavazás, amely Szimmaren történelmének talán a legégetőbb kérdését tűzte napirendre, némiképpen elhomályosította jelentőségüket.

Egyik nap délután váratlanul riadót rendelt el a Védelmi Tanács. Fél óra múlva sűrű köd telepedett a városra, olyasforma, mint az Ördögorom-szikla környékére annak idején, amikor Pierre értünk jött a rakétarepülőn.
Egy külvilági utasszállító gép szállt el északra, 70-80 mérföldnyire Csernyisztertől. A határvédelem idejében észrevette a repülőt, radarkészülékét ellenhullámokkal megbénította, majd ködösítéssel operált, amikor a gép útvonala túlságosan közel hajolt a két szigethez.
Öt óra tájban lefújták a riadót, és a sűrű köd is oszladozni kezdett. Meg akartam tudni, mi történt, s éppen a vidifonhoz ültem, amikor kintről furcsa neszezés ütötte meg a fülemet. Kis idő múlva becsengetett hozzám Pali.
– Nincs egy feszítő vasad? Azt hittem, nem jól értem.
– Micsoda?
– Valami… akármilyen feszítő szerszám.
Szokatlanul sápadt volt és izgatott. Remegtek az ujjai, és türelmetlenül topogott hosszú lábaival.
– Mi bajod? Mi történt teveled?
– Semmi, semmi – vágta rá gyorsan, és elmondta, hogy nem tud bejutni a lakásába, mert elfelejtette, hogy a tárcsán milyen számmal zárta be az ajtót.
Felhívtam a vidifonon Pierre-t, mit tegyünk. Jót nevetett.
– Várjanak meg, kamaradi. Éppen hazafelé indultam.
Kiderült, hogy a tárcsazár szerkesztői gondoltak ilyen balesetekre. A Vidifonkönyvben a 19-19-199 számok mellett a következő szöveg olvasható: "Zárakat felnyitó automata." A ház bármelyik két lakásából fel kell hívni az automatát, és az máris nyitja a csökönyös ajtót. Mi például a következőképpen jártunk el:
Pierre felhívta a lakásából az automatát, majd a vidifon alsó gombsorán leadta a Pali lakásszámát: 16-19-28. Ugyanezt a műveletet az én lakásomban is megismételtük.
– Mehet, kamarad Sonkoly, nyitva az ajtó – mondta Pierre.
Valóban nyitva volt. Az automata ugyanis a Pali vidifonján keresztül bekapcsolt egy kis elektromágnest, amely elhúzta a belső reteszt. (A tárcsás zárakat ugyanis belülről retesszel lehetett nyitni. Máskülönben az otthon tartózkodóra rázárhatták volna kívülről az ajtót tréfacsináló barátai.)
– Eszerint bármikor bejöhetnek a lakásomba – mondta kedvetlenül Pali.
Pierre a fejét rázta.
– Azt nem szabad. Törvény tiltja.
– De hol a bizonyíték?
– Feljegyzi az automata, milyen számon kérték a zár megnyitását. Nincs tehát lehetőség visszaélésre.
Magamban furcsának találtam, miért volt emiatt a baleset miatt Pali olyan izgatott. Gondolhatta volna, hogy a szimmareni technika más megoldást is talál, nem kell baltával vagy feszítővassal nekiállni az ajtónak. De szinte nem volt józan eszénél, csak kapkodott, idegeskedett, s az idő alatt, míg Pierre-t vártuk, egyetlen ép szót sem tudtam belőle kihúzni. Egyáltalán az volt a benyomásom, hogy nem amiatt izgatott, mert elfelejtette, milyen számra tárcsázta a zárat, hanem megfordítva: azért felejtette el, mert felizgatta valami.
(Velem még sohasem történt meg, hogy elfelejtettem volna. Igaz, könnyen megjegyezhető számot tárcsázok, és míg rá nem unok, mindig ugyanazt: 6-5-4-3-2-1, vagy: 22-44-66, azután 3-3-3-3-3-3 és így tovább.)
Egyedül maradva a 02-02-002-t tárcsáztam, a Napjaink számát.
Talán furcsa az olvasónak, hogy ebben a fejlett szigetállamban végeredményben nincs egyetlen napilap sem. Már tudniillik olyan, amely hasonló a külvilági újságokhoz, amelyet tehát papirosra nyomnak, naponta megjelenik a szokott időben, s kedvére szörnyűködhet vagy bóbiskolhat fölötte az olvasó.
Valóban, a Napjaink nagyon kevéssé hasonlít ezekhez az újságokhoz. Egy dologban mégis hasonlít. Senkinek sem jut eszébe mondjuk vasárnap, hogy a szombati vagy a pénteki lapszámot bogarássza, hacsak valami különös oka nincs rá. (Talán én voltam az egyetlen, aki ez idő tájt gyakran a vidifon ernyőjére idéztem tíz-tizenöt évvel ezelőtti lapszámokat is, részben a nyelv gyakorlása végett, de még inkább azért, hogy ismerkedjek új hazám régi "napjaival".)
A folyóiratokat itt is éppen úgy papírra nyomják, mint a külvilágban. (Helyesebben: valamilyen litografikus eljárással papírra fényképezik.) Becslésem szerint ötven-hatvan havi folyóirat jelenik meg, igen változatos példányszámban. Minden szakosztály ad ki folyóiratot, melyben az illető tudományos vagy művészi ág időszerű kérdéseit és legújabb eredményeit ismertetik a cikkek. Ezeket inkább szakmai közlönyöknek nevezhetném, mert a szépirodalmat és a közérdeklődésre számot tartó tudományos irodalmat mintegy két tucat más-más jellegű folyóirat képviseli.
Ekkoriban én még ritkán vettem a kezembe folyóiratot, mert vagy a szöveget nem értettem, vagy a tudományos szakkifejezések riasztottak el. A Napjainknak viszont talán a leghűségesebb olvasója, hallgatója és nézője voltam. Ezúttal is érdeklődéssel silabizáltam a távlátó ernyőjén megjelenő összesített címlapot. Talán nem lesz érdektelen, ha vázlatosan bemutatom ezt a számot, hiszen minden ismertetésnél többet mond a külvilági olvasónak, ha ő maga pillanthat bele. (Csupán azt jegyzem meg: nem éppen jellemző ez a lapszám. Vegye figyelembe külvilági olvasóm, hogy ezekben a napokban kezdődött a népszavazást előkészítő nyilvános vita. Továbbá: választásokra készült Szimmaren, tömegével érkeztek a laphoz a vitacikkek, levelek, hozzászólások, megszaporodtak a közérdekű közlemények. Háromszorosára dagadt a lap terjedelme, úgyannyira, hogy a háromtagú szerkesztőséget ideiglenesen két folyóirat-szerkesztő íróval ki kellett egészíteni.)
Íme, az említett lapszám tartalma az összesítő címlapon feltüntetett sorrendben:
Szurovij alelnök cikke: Nyissuk meg a határokat!
Az alelnök válaszol a hozzá intézett kérdésekre, és kifejti, mire alapozza azt a véleményét, hogy eljött az ideje a szimmareni határok megnyitásának. Cikkének főbb tételei:

Határvédelmünk erős, minden támadást meghiúsíthat, minden támadót megsemmisíthet. Ha pedig azt az egy-két évet, amíg a határok megnyitására gyakorlatilag sor kerülhet, jól felhasználjuk a határvédelem megerősítésére, megtízszerezhetjük jelenlegi ütőképességét.
A külvilág megcsömörlött a háborútól. Talán elkövetkezhet az emberiségre az örök béke korszaka.
A szabadság, a, nemzeti függetlenség, a szocializmus, a kommunizmus eszméi győzelmesen tért hódítanak a Földön. Szimmarennek sok barátja lenne az emberek között és erős barátai a rokon társadalmi berendezésű államok között.
Kezünkben a legnagyobb hatalom: az atomenergia. A Nap tüzet a Földre hoztuk; a világegyetemben nincs ennél nagyobb erő! Mire várjunk még, polgártársak? 
Erich Rott német szakértő, történész cikke: Ne nyissuk meg a határokat!
Rott "veszélyes illúziónak" nevezi a bizakodást a szimmareni határvédelem erejében. Ha kilépünk a külvilág elé – írja –, lehetetlen eltitkolnunk tudományos eredményeinket. Mi következnék ebből? Az, hogy a szimmareni tudomány vívmányait egyik vagy másik nagyhatalom éveken belül a hódítás és a gyilkolás szolgálatába állíthatja. Megnyitni határainkat – öngyilkosság!
Hangulatok sodrában.
Egy olvasó levele: Ne hagyjuk magunkat elsodródni a külvilági békehangulat árjában. Ne tévesszen meg bennünket a nagy összeölelkezés! Ma egymás kezét szorongatják, holnap – egymás torkát…
Tárjuk ki az ablakokat! – írja a 144 éves Grandpierre, a legöregebb szimmareni polgár. – Szeretném, ha telnék még annyi az életemből, hogy meglátogassam Franciaországot.
Még egynéhány hasonló levél után a választásokkal kapcsolatos közlemények, javaslatok és híradások következtek.
Kérem a választókat – írja az egyik főtanácstag –, az új választásokon ne jelöljenek. Állampolgári kötelességemnek az elmúlt három évben igyekeztem eleget tenni. Mostantól fogva minden erőmet a tudományos kutatásnak, a tömegvonzás tanulmányozásának szentelem.
A Múzeum kollektívájának a levele: Nem javasoljuk a választóknak, hogy Maria Dazmát újból jelöljék főtanácstagnak. Kvalifik munkáját, a Múzeum takarítását az utóbbi időben rendetlenül végezte, s amikor ezt több ízben szóvá tettük, városházi elfoglaltságára hivatkozott.
(Maria Dazma igen tehetséges és népszerű színésznő. Kvalifik munkát természetesen neki is végeznie kellett.)
Még négy hasonló levél következett.
Érdekes módon a választásról csak úgy esett szó, hogy kit ne jelöljenek a választópolgárok. Arról, hogy kit jelöljenek, sem magánosok, sem közületek nem írtak, én legalábbis soha nem olvastam a Napjainkban ilyen közleményt.
(Elhiheti az olvasó, hogy a magyarországi kortescsatákra emlékezvén, ezen őszintén elcsodálkoztam. Pierre, amikor említettem neki, csak a vállát vonogatta: "Nem értem, kamarad. Akit én jónak látok, minek azt az embert olyanokra tukmálni, akik nem ismerik, vagy nem tartják alkalmasnak? Akkor a külvilágban puszta formalitás a szavazás, ha az emberek nem a saját véleményükkel szavaznak, hanem a másokéval.")
Rövid távlátóriportok következtek.
Kipróbálták a zajtalanító berendezést, mely a monoplánok motorjának és légcsavarjának a Bugását alig hallható surrogássá halkítja.
Benedek Magyar laboratóriumában elkészült a sugárakkumulátor kísérleti példánya.
A "földrengésjelző" macskaharcsa hogyan jelzi órákkal előre a tektonikus egyensúlyban beálló változást. Biológusok kísérletei.
Megtojt a mesterséges tyúk. A méteres nagyságú poliploid tyúk első tojása: 97 dekagramm.
Miért nem termelnek több mangosztánt? – kérdezi egy dühös levélíró a Tervgazdasági Tanácstól. Még a tél közepén sem tartunk, s a gyümölcsök királya máris kifogyott! (Én is megszerettem, nagyon ízletes gyümölcs!)
A Program címszó alatt:
Ma este a Drámai Színház új fordításban mutatja be Sophokles Antigonéját. Címszerepben: Mária Dazma.
Azután a kultúrház és a Röszti egyéb közleményei.
Hirdetések címszó alatt:
Az Archívum új külvilági filmekkel és zeneművekkel gyarapodott.
Fiatal házasok monoplánt szőnyegre, festményre, könyvre cserélnének.
Tegnap este a klubban elvesztettem matematikai jegyzeteimet.
Szombaton, a medikusok bálján vendégeket szívesen látunk.
És így tovább, tovább…
(Amint látja az olvasó, új hazámban így értelmezik a sajtószabadságot: az újság – mindenkié. Ritka eset, hogy a szerkesztő nem közli a lapnak szánt írást. Talán túlzottan is engedékeny a Napjaink szerkesztője. Meglehet, tart az alkotmányos renden éberen őrködő Ellenőrző Tanácstól, s így gondolkozik: Miért ne közöljem? Azzal biztos, hogy nem sértem meg az alkotmányt, ha közlök valamit, abból még sohasem volt baj. Ám ha nem közölnék valamit, abból könnyen botrány lehet.)
Rendes körülmények között a Napjaink Hirdetésekkel zárul. Ha még ez után a rovat után is következik valami, azt bizonyosan minden szimmareni polgár elolvassa, mert csak fontos új eseményt szokás lapzárta után csatolni. (Rendkívüli kiadás – így mondhatnám a külvilág nyelvén.) Ezúttal két rendkívüli hír is volt a Napjainkban.
Az első – hangos híradó – a Védelmi Tanács közleményét tartalmazta a délutáni riadó körülményeiről. Pierre már elmesélte, mi történt, de azért meghallgattam a rövid tájékoztatót, amelyet Olaf Heiti olvasott fel. (Természetesen hangos filmszalagról közvetítette a Napjaink.)
A másodiknak már a címe is meglepett.
Az összesítő címlap utolsó helyén – 38-as számozással – ez állt: Merénylet!
Sietve nyomtam le az alsó gombsorok hármas és nyolcas gombját. Juliét Szimba, a rendőrnő jelent meg a vidifon ernyőjén. Kedves, sötét arca most komoly volt.
– Ma délben, amikor a határvédelem készülékei jelezték egy külvilági személyszállító repülőgép közeledtét, a Védelmi Tanács kiküldte rendőr tagjait, hogy – tekintettel a várható riadóra és ködösítésre – lássák el a város utcáin a biztonsági szolgálatot. Tizenhat óra kilenc perckor megszólaltak a riasztóberendezések, s az utcán járókelők otthonukba vagy munkahelyükre siettek. Tizenhat harmincháromkor, a ködösítés percében már egyetlen járókelőt sem láttam. Henri Hrisztov ebben az időpontban a 17. és az 5. utca kereszteződésénél tartózkodott.* A leszálló köd leple alatt – valószínűleg a közeli, örökzöld bokrok közül – kábító lövedéket lőttek ki rá. A merénylő ezután elvette Hrisztov ködtávcsövét, leoldotta szolgálati táskáját, amely kézifegyvert, hozzá való tartalék rakétákat és adó-vevő rádiókészüléket tartalmazott, és elmenekült.
[* Henri Hrisztov költő, Juliét Szimba férje, Szimmaren másik rendőre. Az 5. utca keresztezte a mienket, a 17. pedig a szomszéd utcánk volt]
Amikor összeköttetésünk megszakadt, én azonnal Hrisztov keresésére indultam. Tizenhat óra negyvenegy perckor találtam rá, ott feküdt az említett kereszteződésnél a járda mellett, eszméletlenül.
Hrisztovot azóta magához térítették a kórházban, de semmi bizonyosat nem tud mondani a merénylet körülményeiről. Csupán annyira emlékszik, hogy – háttal a bokroknak – ködtávcsövével éppen az utcát figyelte, amikor pukkant a lövedék.
Bizonyosra vehetjük, hogy a merénylő ugyanaz a személy, aki hét hónappal ezelőtt, a külvilági partraszállás visszaverése után eltulajdonított egy gázpisztolyt és két töltény táskát.
Kamaradi! Évtizedek óta nem történt ilyesmi Szimmaren szigetén. Veszélyben van a személyi biztonságunk. A Védelmi Tanács mindannyiuk segítségét kéri, kamaradi, hogy minél előbb nyomára akadjunk a merénylőnek, és bíróság elé állíthassuk.

A merénylet híre felkavarta a várost.
Ez már a külvilág! – írta másnap a Napjainkban egy Fűmet nevű gépszerkesztő mérnök. – Még csak beszélünk róla, hogy megnyitjuk határainkat, és máris kezdjük beplántálni társadalmunkba a külvilág gengszterszokásait? Mi lesz még itt, kamaradi, ha így haladunk?

Harmadnap a Védelmi Tanács ülést tartott, s a merénylet ügye volt a fő napirendi pont. Az elrabolt adó-vevő rádiókészülék hullámhosszára már előbb rákapcsolták a figyelőkészüléket, hogy ha elrablója használatba venné, azonnal lecsapjanak rá. Most a további ellenintézkedéseket beszélték meg. Világos volt előttük, hogy mindaddig nem nyugodhatnak, míg nyomára nem bukkannak a titokzatos merénylőnek.
Egyszerre Fazil elnök arca jelent meg a vidifon ernyőjén.
Azonnal csönd lett.
Fazil halkan, de tisztán beszélni kezdett:

– Kamaradi, alaposan fontolják meg a tennivalóikat. Számítsanak minden eshetőségre. Feltehető, hogy aki már két fegyvert szerzett, az többet is akar szerezni, és higgyék el, míg ő láthat bennünket, de mi nem láthatjuk őt, nem is olyan nehéz a dolga. Meglepetésekre felkészülni még abban az esetben is érdemes, ha elmaradnak a meglepetések.

Kis szünet után váratlanul a következőképpen fejezte be szavait:

– Javaslom, hogy tartsák szemmel három új magyar polgártársunkat is. Azt hiszem, minden konkrét gyanú nélkül is helyes lenne figyelemmel kísérni magatartásukat, tevékenységüket, míg végleg meg nem gyökeresednek nálunk.

Mi természetesen semmit sem tudtunk erről a beszélgetésről. Kicsit meglepődve, de minden szorongás nélkül hallgattam a vidifonon az üzenetközvetítő közlését, hogy ekkor meg ekkor fáradjunk be a Védelmi Tanácshoz Henri Hrisztov irodájába.
Áron is közömbösen fogadta az idézést, csak Pali nyugtalankodott. Egész úton kérdezgette:
– Mit akarhatnak?
– Majd megmondják – nyugtatta Áron. Amikor a Tanácsház előtt leszálltunk az elektrobuszról, engem is fűteni kezdett a belső izgalom. Első nyilvános szereplésem lesz ez a kihallgatás – szimmareni nyelven! A beszédet már elég jól értettem, de bizony gondolataimat még csak bukdácsolva, döcögve tudtam kifejezni. Nehogy aztán szégyenben maradjak! De nemcsak én, mert szégyent hoznék a rossz szerepléssel Hajnára is, s ezt mindennél jobban restelltem volna.
Juliét Szimba jött elénk a lezárt kapuhoz, kicsit hűvös udvariassággal fogadott, és felvitt bennünket a liften a negyedik emeletre, ahol a határőrök és a rendőrök dolgozószobái voltak. Ketten Palival az egyszerűen berendezett kis várócsarnokban maradtunk, Áront pedig behívta magával a Hrisztov szobájába.
Pali nem ült le, idegesen sétálgatott fel-alá.
– Nem tetszik nekem ez a cirkusz. Mit akarnak ezek?
– Oda se neki – mondom. – Legfeljebb besoroznak katonának.
Keskeny homlokát ráncolgatva tűnődött, majd hozzám lépett, és egészen a fülemhez hajolva súgta:
– Én azt hiszem, van egy olyan törvény, hogy riadó alatt otthon kell tartózkodni vagy a munkahelyen. Mi?…
– Otthon voltam.
– Én is. – Pali egyenesen a szemembe nézett. – Én is otthon voltam. Igaz? Bizonyíthatod, mert becsengettem hozzád, de előtte már legalább félóra hosszat küszködtem odakint a zárral, csak a riadó vége felé csengettem be…
"Nem a vége felé, mert a lefújás után" – gondoltam, és magamban azt se hittem, hogy olyan sokáig küszködött volna az ajtóval, de nem vitatkoztam vele, annyira hihetetlennek tartottam, hogy ilyesmikről kérdezősködjék majd a Védelmi Tanács.
Pedig mint kiderült, mindhármunkat éppen erről kérdeztek, hozzá kell tennem, hogy nagyon udvariasan és tapintatosan. Én nem hallottam a többieket, csak később tudtam meg, hogy Áron a Múzeumban tartózkodott végig a riadó alatt, s a vidifon körül összeverődött többi látogatóval beszélgetett. Pali válaszai nagyjából megegyeztek az enyéimmel, csupán egy részletkérdésben volt közöttünk eltérés.
– Milyen tájban hívták a vidifonon Pierre Magyart? – kérdezte tőlem Hrisztov.
– Tíz-tizenöt perccel azután, hogy véget ért a riadó.
Hármunkon kívül a két fiatalabb Heiti és a rendőr házaspár volt a tágas irodahelyiségben. Most összenéztek, és hallgattak kis ideig.
– Biztos ez, kamarad? – kérdezte hirtelen a szemembe nézve Olaf Heiti, – Jól emlékszik az időpontra?
– Jól.
– Bocsánat – szólt közbe Pali –, lehet, hogy én tévedtem. Talán el is szundítottam a fotelban kamarad Sófőzőnél, és valóban nem emlékszem, mikor ért véget a riadó, de az biztos, hogy jó félóráig üldögéltem ott nála, hiszen végig, a ködösítés percétől az épületben tartózkodtam…
Ez ugyan nem volt igaz, sem a szundítás a fotelban, de én nagyokat bólintottam Pali szavaira, hogy kisegítsem a bajból. Hiszen fordítva is történhetett volna: én felejtkezem az utcán a riadó alatt, mit sem sejtve arról, hogy ezzel tilalmas dolgot cselekszem. (Egyébként, hogy megnyugtassam az olvasót, nincs ilyen kijárási tilalom. Való igaz, hogy az utcák kiürülnek, és a vidifonok köré gyűlnek az emberek, hiszen ritka esemény a szigeten a riadó. Valahol olvastam, az elmúlt ötven évben a határvédelem mindössze tizennégy alkalommal riadóztatta a lakosságot.)
A Tanács tagjait nem elégítette ki ez a bizonykodás. Talán észre is vettek valamit, mert gyanakodva néztek ránk.
– A riadó alatt tehát sehová sem vidifonáltak? – kérdezte Hrisztov.
– Nem, nem – ráztam a fejem határozottan, de ebben a pillanatban eszembe jutott valami.
– Várjunk csak… dehogyisnem! Amikor a köd leszállt, kíváncsi voltam, természetes-e vagy mesterséges, és felhívtam a Szőke családot. Florika Szőkével beszéltem, úgy van…
Juliét Szimba kisietett az irodából. Kínos csendben hallgattunk. Egy perc múlva mosolygós arccal tért vissza.
– Rendben van.
Felengedett a nyomott hangulat, a tanácstagok szinte megörültek. Florika Szőke igazolta szavaimat: valóban beszéltünk vidifonon, mégpedig néhány perccel a köd leereszkedése után. A Tanács szemében tisztáztam magam: bebizonyult, hogy a kritikus időpontban otthon tartózkodtam. Egyben Palit is tisztáztam, az én szavaim igazolták az övéit, minden valótlan állításával egyetemben.
– Elnézést a kellemetlenkedésért, kamaradi, de ez hivatali kötelességünk volt – búcsúzott tőlünk Henri Hrisztov. – Egyébként is jó, ha figyelmeztetjük önöket: feltehető, hogy az ismeretlen merénylő megpróbál önökkel kapcsolatba kerülni. Bárki legyen az, bizonyos, hogy külvilági vonatkozásban vannak céljai, hiszen a mi hazánkban ilyen kalandokkal semmi előnyt nem biztosíthat magának. S akármi célja van a külvilággal, olyan biztos nem lehet a dolgában, hogy meg ne próbálná egyben-másban az önök segítségét vagy közreműködését megszerezni, számítván arra, hogy önöket még ezernyi szál köti s húzza vissza, határainkon túlra. Kérjük önöket, kamaradi, bármi gyanúsat észlelnek, azonnal jelentsék a Védelmi Tanácsnak.
Kiütött rajtam a hideg veríték. Most ébredtem rá, hogy a merénylet ügyében idézett meg bennünket a Tanács.
Szótlanul, gyalogosan indultunk hazafelé. A Parkban zúzmara csillámlott a fákon, megőszültek a kedves kis lugasok. Egy felriasztott madár elsurrant a fejünk fölött, s belefúrta magát a télies csendbe.
– Kellemetlen, de lássuk be, fiúk, hogy ez ennek a rendje – szólalt meg végül Áron, s el is búcsúzott, hogy benéz egy órácskára a Múzeumba.
Amikor kettesben maradtunk, Pali lopva visszanézett a Tanács épületére, és halkan, bizalmas hangon, szinte súgva mondta:
– Figyeld meg, ezek szaglászni fognak utánunk…
– Az a dolguk.
"Nagyobb bajtól szabadítottalak meg, mint amitől te magad is tartottál" – akartam mondani, talán egy kicsit dicsekvésképpen is, de valamilyen szeméremérzés belém fojtotta a szót. Ám Pali, mintha megsejtette volna, mire gondolok, hamiskásan rám kacsintott. Hosszú lábaival hányavetin lépegetett, s szája szögletében gúnyos-diadalmas mosoly bujkált. Amikor kiértünk a Parkból, oldalvást újra rám hunyorított.
– Pancserok…
Aztán mégis elkomorodott, és töprengve, homlokát ráncolgatva, szótlanul jött mellettem hazáig.
A szobámban villogott a jelzőlámpa piros fénye. Hajna üzent: öt óráig a Szegfű-rondóban lesz, ha kedvem van, menjek el én is, meginnánk egy feketét. Gyorsan rendbe szedtem magam. Hogyne volna kedvem! Annyira volt, hogy a lélegzetem is kihagyott, úgy kalapált a szívem a torkomban.
Alig találkoztam még kettesben Hajnával, olyankor is csak futólag. Láthatóan Derülte, hogy tanítványai hármasát megbontsa bármilyen ártatlan külön találkákkal. Ez bizonyosan felkeltette volna a másik kettő féltékenykedését, rosszízű versengést, talán viszálykodást szított volna közöttünk, s mindegyikünknél fiatalabb tanárunk – aki ráadásul lány, és szép lány! – akkor aligha bírt volna velünk, s aligha tudott volna bennünket tanulásra szorítani.
Mart a kíváncsiság és az izgalom: mi lehet az oka, hogy Hajna randevút ad? Csillapítottam volna magam: talán nem is egyedül lesz, talán valamilyen társaságba hív. Az is lehet: a holnapi nyelvleckével kapcsolatban beszélünk meg bővítést vagy módosítást. Ámde mindegyre belém lopódzott a reménykedés: szemtől szembe ülhetünk, és hallgatunk majd vagy beszélgetünk, mit számít az, ha máris érzem a szívem táján az együttlét kellemes zsiborgását.
Legutóbb – vagyis tegnap –, amikor a nyelvlecke után elkísértük a buszmegállóig, Áron és Pali beszaladt a büfébe, s arra a fél percre kettesben maradtunk. Hajna gyorsan, suttogva megkérdezte:
– Mi van magával? Miért hallgat? Mindig csak hallgat…
Barna szemében meleg fények gyúltak, és ezek a fények éppen úgy, mint ez a suttogás, sebtiben, négyszemközt, valamiképpen azt jelentették, hogy a csillagszemű lány ebben a tűnő percben csakis velem törődik, mindent, amit mondani akar, csakis nekem mondja, az egész világ kizárásával egyedül nekem. És ha soha többé nem találkoznánk is, az életünk már találkozott, és szívünk megőrizné az örökkévalóságnak egy parányi atomját, közös egyetlen percünket, amelyhez senki másnak nincs köze, amely többé sem egyikünké, sem másikunké, de örökre együtt a kettőnké marad. Mindennek a megérzése egy villanásnyi idő alatt átsuhant bennem, szívem köré tódult a vér, mégis, ebben a váratlan ajándékul kapott pillanatban olyan bután-sután viselkedtem, hogy szégyellem bevallani.
– Mit mondjak? – kérdeztem, és nagyot nyeltem az ijedtségtől, hogy ilyen oktondi kérdés szaladt ki a számon.
Kicsit hallgatott, kutatva nézett, aztán, mint az előbb, ugyanolyan sietősen és halkan megkérdezte:
– Mostanában a tanulás se megy, igaz?
– Nehezen megy – vallottam be.
– Aztán majd szégyenben maradunk…
Hallgattam. Mit is mondhattam volna? Megpróbáltam én mindent csakugyan, de hiába, ha a gondolatom a tanulásról újra meg újra a tanítóra tévedt.
– Szedje össze magát – súgta. – Azt a pár hónapot még kibírja.
– Könnyű azt mondani! – szakadt fel belőlem akaratlanul az indulatos keserűség, de bele is pirultam rögtön.
Jött Áron és Pali a büféből. Jó tíz percig beszélgettünk még, s közben lopva figyeltem Hajnát, de egyetlen biztató szemvillanást sem küldött többé felém.
Nagyon elkeseredtem emiatt. Úgy éreztem: megcsalt, megszégyenített, és magában talán ki is gúnyol. "Verd ki a fejedből, bolond!" – hajtogattam gondolatban hazafelé menet, végig bele se szóltam az Áronék vidám társalgásába.
Nos hát a tegnapi este miatt éledt most bennem újra a reménység. Pedig könnyen lehetséges, hogy Hajna éppen azért ad találkát, mert a lelkemre akar beszélni: hagyjak fel ostoba képzelgéseimmel. És azzal a kiszámított, okos kegyetlenséggel, amely csakis fiatal, szép lányok sajátja, értésemre adja, hogy ne kapaszkodjak az elérhetetlen után.
Ilyesminek már a gondolata is erősen lehűtött, de azért rohamléptekkel igyekeztem a Szegfűrondóhoz, amely – az üzenet szerint – nem messze tőlünk, a mienket keresztező 5. utcán van, néhány házzal a következő sarok után.
Valami okból rondónak nevezik itt azokat a változatos nagyságú és változatos kényelemmel berendezett, utcára nyíló földszinti helyiségeket, amelyek a külvilági eszpresszók, cukrászdák, kávéházak, teaházak és kiskocsmák sajátos keverékei. A főútvonalakon minden háznak van rondója, s ahány rondó, annyiféle hangulatú berendezés, s az önkiszolgáló büfék összeállítása is ehhez a sajátos arculathoz alkalmazkodik.
A Mirtus-rondó például egy jókora terem, közepén U alakú, 24-25 méter hosszúságú asztallal. Rendszerint esküvői vacsorákat tartanak itt. A Tulipán-, az Estike-, a Mályva-rondó az előbbinek kisebb másai; asztaltársaságok, sakk-körök, irodalmi körök és egyéb hasonló kis egyesületek tagsága tartja ezekben találkozóit a megszokott időben. A Tearózsa-rondóról azt beszélik a hozzáértők, hogy japán teaházak mintájára rendezték be. Büféjében 20-25 teakülönlegesség között válogathat az ínyenc vendég. A Kávé-rondó viszont a török kávézókat mintázza, a Viola némileg a mi kiskocsmánkra is emlékeztet. Ám a rondók legtöbbje kétségkívül a fiatalság igényeihez alkalmazva épült: vagy táncparkettel, vagy sok apró boksszal, és mindenképpen jókora büfével, amely édességekkel, fagylaltokkal, gyümölcsszörpökkel télen-nyáron bőven el van látva.
A Szegfű-rondó emez utóbbiakhoz tartozik. A bejárattól jobb oldalt van a büfé, balra pedig a keskeny folyosó, két oldalán az apró fülkékkel. Halk fény derengett a kék színnek különféle árnyalataiba öltözött teremben. A bársonyosan puha bevonatú rekeszfalak és bútorok elnyelték a zajt, és halk zsongássá tompították a fülkékben folyó beszélgetés, nevetgélés együvé szűrődő hangjait. Azonnal, szemben az elsőben rátaláltam Hajnára. A kis asztalkára hajolva olvasott.
Egyedül volt.
Bizonyosan várt rám, mégis, ahogy eléje toppantam a lehető legünnepélyesebb, kávészín téli ruhámban, szinte megriadt, és enyhén elpirult. Zavarban hellyel kínált, és gyors ujjakkal körüligazgatta a haját. Megsejthette, hogy észrevettem zavarát, és talán többet is képzelt vagy többet olvasott ki a szememből, mint amennyit észrevettem, mert újra elpirult, de most már a füléig, a homlokáig égő pirosra gyűlt az arca.
– Ne nézzen így rám, mert rögtön itthagyom! – mondta olyan kedves, durcás indulattal, hogy én megint csak nagyokat nyelni tudtam, de értelmes szó percekig nem jött a számra.
Ő hamarosan erőt vett magán, és a könnyed társalgás hangjára váltott.
– Hallom, beidézték a Védelmi Tanácshoz – kezdte, és ezzel le is hűtött kissé. Arra gondoltam: hátha csak azért akart velem beszélni, mert a kíváncsiság nem hagyta nyugton. Ámde nem sokáig maradtunk ennél a témánál. Hajna, minden átmenet nélkül, az időjárásra fordította a szót, hogy szokatlanul korán beköszöntött az idén a tél. Majd – ugyanilyen hirtelenséggel – a rondókról kezdett magyarázni, és hangját átszőtte az a kedves, felnőttes komolyság, amelyet annyira megszoktam tőle a nyelvórákon.
Én hosszúkat hallgattam. Jólesett ott csendben ülni és magamba inni ezt az ismerős, kedves muzsikát, a lány tiszta hangját. Kis idő múlva ő is elhallgatott. Szótlanul ültünk egy percig.
– Itthagy bennünket, ha megnyitjuk a határokat? – kérdezte váratlanul, mintegy mellékesen és olyan közömbösen, hogy nekem bizony rosszul is esett ez a közöny.
Kérdéssel válaszoltam:
– Maga nem jönne Magyarországra?
– Látogatóba elmennék, hogyne mennék!… De nekem már Szimmaren a hazám.
– Én lassacskán mind a kettőt hazámnak érzem.
Hajna most egyenesen a szemembe nézett.
– Csakugyan nem maradt otthon senkije? De őszintén mondja meg!
– Senkim.
– És mégis vissza vágyik?
– Ha visszavágyom, csak a föld, ami visszahúz.
Hajna elgondolkozott.
– Azt hiszem, még korai lenne megnyitni a határokat. A történész szakosztályban sokat vitatkozunk róla, hiszen mi bármelyik szakmánál jobban ismerjük a külvilágot. Korai lenne még.
Újra hallgattunk egy sort.
Önfeledten néztem a lányt. Ő nem nézett rám, de szeme körül, mint a hajnal pírja, halvány mosolygás derengett. Akkor valamilyen belső remegés futott át rajtam, és anélkül, hogy meggondoltam volna, azt mondtam neki:
– Annyit álmodok magáról, Hajna, hogy aludni sincs időm.
Egy pillanat alatt eltűnt az arcáról a mosolygás. Riadt őzikeszemekkel nézett rám, és gyorsan, kérő hangsúllyal félbeszakított:
– Ne mondja ezt tovább!
Lecsüggedt a fejem. Fakó hangon válaszoltam:
– Nem akartam megbántani.
– Dehogyis bántott meg. De… ne beszéljünk most erről. Majd. Majd máskor.
– Mikor máskor?
– Majd… Tudja mit? Ígérjük meg egymásnak, hogy míg tart a tanulmányi idő, erről a témáról egy szót se váltunk többet. Jó? Zsiga… Jó?…
Most először szólított a nevemen, s ez úgy szíven ütött, hogy nem mondhattam ellent. Hajna tétován megsimogatta a kezemet, aztán hirtelen felállt, és már nyoma sem volt sem az arcán, sem a hangjában az előbbi anyás komolyságnak.
– Látja, milyen vagyok én, idecsalom és kiéheztetem. Szegény fiú, gyerünk, nézzünk szét a büfében egy kicsit…
Sötétedett már, amikor hazafelé indultunk. Elkísértem Hajnát. Újra a régi volt: megközelíthetetlen nyelvtanárom. Szimmareni nyelven kérdezgetett, kijavítgatta szóbotlásaimat, türelmesen magyarázgatta a nyelvtani sajátosságokat. Amikor a házuk elé értünk, váratlanul hozzám hajolt, pille-könnyű rebbenéssel megcsókolt, és mielőtt észbe kaphattam volna, eltűnt a kapuban.

Be kell még számolnom két fontos eseményről, amely ugyanezen a – számomra felejthetetlen – napon történt.
Az egyik: a Védelmi Tanács a Napjaink rendkívüli híradójában bejelentette, hogy megbízható adatok szerint az amerikaiak a magenergia láncreakcióját háborús célokra, mégpedig nagyméretű bomba felrobbantására akarják felhasználni. A jelek szerint a kísérletek igen előrehaladott állapotban vannak, és feltehető, hogy a távol-keleti fronton már a legközelebbi hónapokban sor kerül az új, rendkívüli erejű pusztító fegyver alkalmazására.
A másik esemény Fazil elnök vezércikke volt a Napjainkban.
Fazil, a tőle megszokott, szókimondó nyerseséggel, levelet intézett azokhoz, akik a népszavazást előkészítő vitában a határok megnyitása mellett foglaltak állást. Íme, néhány részlet ízelítőül az elnök leveléből:

Saját érveiket sem gondolták végig, kamaradi.
Önök az alkotmányra hivatkoznak: erősek vagyunk, bármilyen támadást visszaverhetünk, tehát itt az ideje a határok megnyitásának. Ám siralmas rövidlátás kell ahhoz, hogy kizárólag a jelenre értsük az alkotmány előírásait. Be kell látniuk, kamaradi, hogy jövőnket sem bízhatjuk a vak sorsra. A haza jövőjéért mi, a jelen fiai vagyunk felelősek. Márpedig azt önök sem állíthatják – nem is állították –, hogy van olyan fegyverünk, amely nemcsak ma, hanem húsz, ötven vagy száz év távlatában is rendíthetetlen erőfölényt biztosít bármilyen összpontosított támadással szemben. Nincs ilyen fegyverünk…
Azt mondják önök: mire várnánk még, hiszen a létező legnagyobb hatalom birtokosai lettünk, mert a természetben nincs nagyobb hatalom a csillagok tüzénél. Szembeszökően hamis tétel, egy jó szemű iskolás gyerek felfedezheti benne az ellentmondást. Hogy lehet az a hatalom legnagyobb, amely csak engedelmes szolgája egy másik hatalomnak: a gondolkozó embernek? Sohasem a kardban az erő, hanem a karban, amely forgatja.
Amíg itt, ezen a ponton, a gondolkozó emberek megnyerésében nem jutunk lényegesen előbbre, addig sem a saját erőnk, sem várható külvilági szövetségeseink nem nyújthatnak teljes biztonságot Szimmarennek, hiszen egy-két évtized alatt odáig juthatunk, hogy néhány őrült, aki játszadozni kezd a csillagok tüzével, veszélybe döntheti az egész emberiséget…
Szeretnének körülnézni a külvilágban? Megértem a vágyaikat, kamaradi. Öregszem, tehát évről évre türelmetlenebbül várom ezt a pillanatot én is. Ám ezt a pillanatot semmiféle hamis ábrándozással nem hozhatjuk közelebb, hanem csakis úgy, ha sikerül valamiképpen az emberiség egészét megnyernünk az örökös béke eszméjének.
Akkor majd kedvünkre utazgathatunk, kamaradi.

A határok megnyitásának a gondolata kétségtelenül nagy visszhangot váltott ki az első napokban, de a nyílt vita lassanként szembefordította vele a közhangulatot. Különösen erős hatással volt a közvélemény alakulására a titokzatos merénylet Hrisztov ellen, továbbá az amerikai atombomba-kísérletek híre és nem utolsósorban Fazil állásfoglalása a vitában.
Nem is csodálkoztam, amikor egy hét múlva, a választások napját követő reggelen hallottam a Napjaink híradójában a népszavazás eredményét:
20 068 szavazásra jogosult leadott 20 068 szavazatot.
Igennel, tehát a határok megnyitása mellett szavazott: 1711
Nemmel szavazott: 18 302
Véleménye nyilvánításától tartózkodott: 55
Mondanom sem kell, hogy a főtanácsi választáson újra Fazil kapta a legtöbb szavazatot: 18 944-et! Ilyen nagyarányú elnöki többségre még nem volt példa a szimmareni választások történetében.
Azok közül a főtanácstagok közül, akik a népszavazást javasolták, egyedül Szurovij maradt az új Főtanács tagja. Ő is csak a lista 29. helyén futott be, az utolsó előttin. Kétezerkétszáz-valamennyi szavazatot kapott, mindössze húsz-egynéhánnyal többet, mint az utolsó, és talán ötven szavazattal többet, mint Benedek Magyar, aki már nem került rá a megválasztottak listájára.
Benedek Magyar nyilvánvalóan azért esett ki a választáson, mert ő is a határok megnyitása mellett foglalt állást. Bekerült viszont az új Főtanácsba egy másik ismerősöm: Dzsucsi rakétaspecialista, a Hajna nagyapja.
Nem sokkal később becsengetett hozzám Pali. Még át sem lépte a küszöböt, máris lelkendezett:
– Hallottad az eredményt? Tudod, mennyi karátot felcsíp most ez a Fazil!
Az átlagon felüli teljesítményért ugyanis a főtanácstagoknak éppen úgy járt a dotka, mint minden polgárnak. A tanácstagi munka legbiztosabb mércéje pedig a választás, tehát az a főtanácstag, akit háromévi ténykedése után újra beválasztanak a Főtanácsba, ahány szavazatot, ugyanannyi karát dotkát kap. Fazil elnöknek eszerint kis híján tizenkilencezer karát járt.
– Barátom! – mondogatta Pali, és semmi egyéb nem érdekelte, semmi másról nem volt hajlandó beszélni, csak a Fazil elnök dotkájáról. Végigheveredett a díványomon, és hosszú ideig azt számolgatta, miket vásárolna, ha tizenkilencezer karátja volna.

VIII. FEJEZET

melyben kiderül, hogy a Kék szigeten csupán harminc méter választja el a telet a nyártól. Áront baleset éri és meghal, de szerencsére nem nagyon

Ahogy gyarapodott a nyelvtudásunk, úgy tértünk át fokról fokra a társadalmi, a tudományos és a művészeti alapismeretek tanulmányozására. Arra nem volt lehetőségünk, hogy a számunkra biztosított egy év tanulmányi idő alatt mindazt pótoljuk, amit a szimmareni iskola nyújt a gyerekeknek, de szerettünk volna minél kevesebb gondot hagyni akkorra, amikor majd a napi munka mellett kell folytatnunk az általános iskolai tananyag pótlását.
Az itteni köznevelés sok mindenben különbözik a külvilágitól. Az általános iskola például tizenöt osztályos, a gyerek második életévétől tizenhat éves koráig tart. Az első éves baba még otthon nevelkedik, a családi fészekben, hiszen a mamát minden labor- és kvalifik munkája alól felmentik erre az időre.
Szinte látom, hogy külvilági olvasóim hitetlenkedve csóválják a fejüket: "Ez megint miféle csodabogár? Tizenhárom hónapos iskolás gyerek!" Pedig így van. A szimmareni második éves baba iskolába jár (igaz, csak napi két óra hosszára), "tanul", és év végi bizonyítványt is kap, habár ez sokkal inkább hasonlít orvosi lelethez vagy gyógypedagógiai elemzéshez, mint a külvilági iskolák szokásos bizonyítványaihoz.
Az első osztály legfontosabb "tantárgyai": az étkezés és a testgyakorlás. De nagy gondot fordítanak a legkisebbéit nevelői a tárgyismeret bővítésére, a beszéltetésre, az egyszerű játékokra, a helyes ösztönök kifejlesztésére, az idegek rendben tartására is. (Pl. a baba ne legyen nyűgös, sírós, kényes, önző vagy irigy, hanem nyugodt, jókedvű, játékos, érdeklődő stb.)
A második osztálytól előtérbe kerül az állatok, a növények, a természet, majd a technika világának fokozatos megismerése. A ritmus, az ének – és a zene megelőzi az olvasást és a betűvetést, melyre csak ötéves korban, tehát a negyedik osztályban kerül sor. Ezután rohamosan bővül a tananyag: számtan, nyelvismeret (a szimmareni és az eredeti anyanyelv), egészségtan, rajz, kézügyesség, szerszámismeret, irodalom, történelem. Nyolcadik osztályban térnek rá a természettudományos alapfogalmak, tizedikben a társadalom és a gazdasági élet, a következő évben a művészeti alapfogalmak, majd a filozófia, az esztétika, a tizenharmadik évben pedig a világegyetem tanulmányozására. A tizennegyedik és a tizenötödik osztályban mintegy ismétlik, összegezik és rendszerbe foglalják az eddig tanultakat.
Az utolsó iskolai év közben hathónapos tanulmányi szünetet tartanak a szimmareni diákok, amelyet tréfásan kuktaszünetnek neveztek el. Ez idő alatt az üzemek, laboratóriumok, kísérleti telepek munkájával és a szakosztályok belső életével ismerkednek, hogy minden oldalról tájékozódjanak, mielőtt kimondanák a végső szót a pályaválasztásnál.
Vizsgák után két esztendeig a választott szakmát tanulmányozzák egyetemi fokon, s ezek után – tizennyolc éves korukban – teljes jogú állampolgárokká avatják őket. Most már a választott munkaterületen évről évre tevékenyebben kapcsolódnak be a tudományos kutatómunkába, de tanulmányi idejük véglegesen csak huszonnégy éves korukban fejeződik be. Akkorra szokták elkészíteni diplomamunkájukat, amelyet az illető szakosztály legjobb tudósai vitatnak meg. (Megjegyzem, hogy választójoga minden tizennyolc éven felüli állampolgárnak van, de tisztségre csak azok jelölhetők a választásokon, akiknek a diplomamunkáját a szakosztály már elfogadta.)
Az olvasó ennek a rövid áttekintésnek az alapján megítélheti, hogy mi egy esztendő alatt a tizenöt osztályos általános iskola tananyagát is csak nagyon hézagosan vehettük át. Pedig a velünk egyidősek már javában dolgoztak a diplomamunkán, nem beszélve Áronról, akinek már öt-hat éve túl kellett volna esni kora szerint ezen a kemény állampolgári próbán.
– Sosem érem utol a korosztályomat – mondta egy ízben Áron elkeseredve.
Hajna vigasztalta:
– A lényeget tudják, kamaradi, a többit pedig könnyen pótolhatják bármikor.
Kifejtette, hogy szerinte két sarkalatos pontja van a szimmareni közoktatásnak. Az egyik: megtanít gondolkozni, következtetni és asszociálni, azaz olyan jelenségekben, amelyek látszólag semmi kapcsolatban nincsenek egymással, felismerni az együvé tartozást, az oksági összefüggést, a közös törvényszerűségeket. A másik: az egészségügyi, a lélektani és főleg a szépirodalmi elemzések alapján önismeretre és emberismeretre tanít. Hajna szerint a találmányunkkal már bebizonyítottuk, hogy gondolkozni mi is megtanultunk, s az emberismeret dolgában sem állhatunk rosszul, hiszen sokkal színesebb, változatosabb környezetben nevelkedtünk, mint a szimmareniek. Ami pedig a lexikális – az adatszerű – tudást illeti, apródonként azt is pótolhatjuk. Ez vigasztalásnak éppen megfelelt, de nagyon is messze járt a teljes igazságtól. Hogyan olthatnánk mi valaha is magunkba a tizenöt éves módszeres nevelésnek azokat a gyümölcseit, amelyeket az értelemre nyíló emberi elme csakis a legfogékonyabb korszakaiban, a gyermekkorban és a serdülőkorban hozhat. Az adatszerű tudást valóban meg lehet szerezni szorgalommal, de az értelem világának, az érzelmi és az ösztönéletnek ezernyi olyan zegzuga van, amelyet mi csupa haszontalan limlommal raktunk tele, s talán soha az életben nem tudjuk azokat onnan nyomtalanul kitakarítani.
Itt van példának maga a társadalom.
Szülőhazámban pendelyes koromtól fogva azt verték a fejembe, hogy az emberi együttélésnek két alappillére van: a vallás és a magántulajdon. Bármelyiket kimozdítanák a helyéről, összeomlana a társadalom épülete, és a szó szoros értelmében a földre költöznék a pokol. Hiszi vagy nem hiszi az ember, de mindenképpen a vérébe ivódnak az ilyen tanítások. Hűséges templomjáró voltam én is, kivált iskoláskoromban, ami pedig a vagyonközösséget illeti, habókos emberek lázálmának tartottam csupán, habár magántulajdonom nem sokkal volt több a rajtamvalónál.
Mindezek után mit tapasztaltam új hazámban? Külvilági olvasóim talán csodálkozni fognak, de ki kell jelentenem: a szimmareni társadalom az említett alappillérek nélkül is jól megvan, sőt nekem egyre inkább az a benyomásom, hogy így még százszorta szilárdabban áll.
A vallást, az egyházakat és a papi rendet – amint korábban már említettem – valami okból mindmáig a középkori inkvizíció örököseinek és egyenes utódainak tekintik a szimmareniek, s az a meggyőződésük, hogy ha a papokon állna, ma is szöges padra fektetnék, máglyára dobnák, tüzes fogóval szaggatnák szét a szabad gondolat minden hirdetőjét és hordozóját. Hiába magyaráztam volna, hogy igazságtalan dolog mai embereket középkori elődeik elvakultsága és kegyetlensége miatt vádlottak padjára ültetni, szimmareni barátaim kitartottak véleményük mellett, s érvelésükben olykor határozottan észrevettem a bujkáló gúnyt. Sok fájdalmat okozott ez nekem, hiszen a lelkem mélyén új hazám földjén is hosszú ideig élt a hivő katolikus.
(Régi emlékeimet felelevenítve írom ezeket: "sok fájdalmat okozott", mert az az igazság: ma már nem érzek olyan meredek ellentmondást e legbensőségesebb ügyekben-gondokban. Mert való igaz: nyoma sincs itt a külvilági bejegyzett egyházaknak. De ha meggondolom, új honfitársaim korántsem hitetlenek; sőt olyan harmatos ártatlanul tudnak hinni az emberi jövőben, a haladásban, olyan elsőrendű tör vényük a közösségi erkölcs, hogy azt kell mondjam: az egyházak legnemesebb – és csak nagy ritkán megközelített, de soha el nem ért – céljaival ez az eredmény szinte azonos!)
Ami pedig szülőhazám másik alappillérét, a magántulajdont illeti, abban a szimmareniek még kevesebb megértést tanúsítanak. Itt, ahol annyira tisztelik a véleményszabadságot, ha valaki olyasmit kezdené hangoztatni, hogy az üzemeket, laboratóriumokat, földeket, lakóházakat ki kell osztani a polgárok között magántulajdonba – azt hiszem, rövid úton a kórház elmeosztályára szállítanák az illetőt. S ha a kórházban mégis kiderítenék róla, hogy normális, ne gondolja az olvasó, hogy furcsa rögeszméi miatt felháborodnának vagy dühöngenének honfitársai, vagy bíróság elé állítanák és Csernyiszterre száműznék. Dehogy! A különleges esetet bizonyára górcső alá venné egy orvospszichiáter, s alapos tanulmányozásának eredményeit "Rögeszmék keletkezése", "Tudatkihagyás", "Zavarok az agy kritikai reflexeiben és torzító hatásuk a gondolkozásra" – vagy más hasonló címen közreadná a szakosztály havi közlönyében.
Mindezt inkább a példa kedvéért mondom, mert valóban elképzelhetetlen számomra is, hogy efféle zagyva gondolatokkal új honfitársaim közül bárki is előálljon. Az előbbivel ellentétben nekem sem voltak ezen a ponton, a magántulajdon-köztulajdon kérdésében kételyeim és fájdalmaim. Már az első hetekben, mint a napfény, úgy megvilágosodott előttem, hogy így van ez jól, ahogy itt berendezkedtek, s előbb-utóbb az egész világon ilyenformán kell berendezkedni. (Nem beszélve arról, hogy itt annyi mindent kaptam örökös személyes használatra, azaz magántulajdonként, amennyit otthon egy élet munkája árán sem bírtam volna összegyűjteni.)
Nem állíthatom, hogy másik két sorstársam ugyanezekkel az érzésekkel fogadta magába a szimmareni újdonságokat, de bizonyosan nekik is voltak hasonló gondjaik és gondolataik. Palinak ugyan – ahogy én láttam – nem hiányzott az Isten meg a templom, a vagyongyűjtés bűvöletéből viszont annál nehezebben szabadult, ha szabadult egyáltalán. Mindent, amit korlátozás nélkül lehetett kapni, két-három szortimanban hozatott a csőpostán, akár volt rá szüksége, akár nem. Bűzlött a konyhája a romló élelmiszertől, ilyesmit pedig, mint babkávé, tea, kakaó, kilószám rendelt, annyit, hogy évekig sem használhatta volna el.
Hármunk közül Áron illeszkedett bele leghamarabb az új környezetbe. Ő is elámult néha, csodálkozott, de sohasem a számomra merőben új elveken, csupán a gyakorlati megvalósítás módján. A társadalmi berendezkedés elvét ő régi, kedves ismerőseként üdvözölte, s ha úgy adódott, hevesen védelmezte a mi értetlenségünkkel és tamáskodásunkkal szemben is. Nyilvánvaló, hogy Áronnak a társadalmi fejlődés menetéről már tanárkodása idején voltak ilyen és hasonló elképzelései. Hangosan nem mondhatta ki, hiszen az efféle elvek hirdetőinek börtönt és kötelet osztogattak Magyarországon. Most kezdtem érteni akkori elzárkózottságát, s sejtettem már azt is, miért költözött erdélyi szülőföldjéről Budapestre, a nagyváros mindenkit elnyelő, minden nyomot jótékonyan befedő homályába.
Visszatérve tanulmányainkra: szégyen, nem szégyen, őszintén be kell vallanom, hogy igazában Szimmaren szigetén ismertem meg régi hazámat is. Ó, én dolgos, józan népem, most fordult a sorsod, most itt a nagy történelmi alkalom! Megszabadulsz-e végre heréidtől, lesöpröd-e meggyötört testedről az élősdi piócákat, lábadra állsz-e, te sokat szenvedett, sokat csalódott magyar nép?
Tanulás, olvasgatás közben újra meg újra azon kaptam magam, hogy új hazámat a régihez hasonlítgatom. Furcsa izgalom fogott el ilyenkor, mert a közös, szép emberi jövőre gondoltam, amelynek előbb vagy utóbb építő részese lesz az én népem is.
Hajnára különben haragudtam egy kicsit. Az óta az emlékezetes téli este óta nem hívott rondóba, és nem adott alkalmat semmiféle külön találkozásra. Igaz, nem múlt el leckeóra egy-egy biztató szemvillanás, egy titkos kézszorítás nélkül, de fiatal olvasóim, akik voltak már szerelmesek, elgondolhatják, milyen kevés volt ez nekem az üdvösséghez! Mint ahogy egy cseppnyi víztől a szomjazót még kínzóbban gyötri a szomjúság, mint ahogy a pincébe zárt virágot a réseken beszüremlő beteges fény ki nem elégítheti.

Augusztus vége volt. Beköszöntöttek az első tavaszias napok.
Augusztus még téli hónap itten, naptár szerint a hazai februárnak felel meg, de a valóságban inkább az áprilishoz hasonlít. Ennek az a magyarázata, hogy a szimmareni tél jóval rövidebb és jóval enyhébb is a hazainál. Ritka vendég a Kék szigeten a hó, akkor sem marad meg sokáig, mivel a hőmérséklet egy-két hétnél tovább rendszerint nem szokott a fagypont alá süllyedni.
Sem a tél és a nyár, sem a nappal és az éjszaka között nincsenek olyan nagy hőmérsékleti különbségek itt, mint a nagy kontinensek belsejében. A tenger roppant víztömege ugyanis csak lassan változtatja hőmérsékletét, s télen langyos, nyáron hűs szelek áramlanak végtelen felületéről a kis szigetre, ahol éppen ezért a trópusi hőség ugyanolyan ritka, mint a csikorgó hóvihar.
Magam is elcsodálkoztam, hogy naptár szerint, íme, még vége sincs a télnek, s a lombhullató fák már bontogatták duzzadó rügyeiket, a fenyők ághegyein pedig gyöngezöld fiatal hajtások világítottak, a közelgő tavasz üdvözlésére.
Hajna javaslatát, hogy tegyünk egy kirándulást a szigeten, gyermeki örömujjongással fogadtuk.
Elektrotaxival indultunk útnak négyesben, és kora reggel – mert a kirándulás csak úgy igazi, ha a kora reggeli hűvös-friss levegőből kortyolja magába az ember az útravalót.
Hajna ült a kormányhoz. Téli öltözékben jött, világoskék, bő lebernyegben és habfehér prémsapkában. Mielőtt rákapcsolta volna az indítókart, még egyszer végignézett a vidám társaságon.
– Ohó, kamarad Sonkoly, hol a sapkája? Hozzon csak sapkát! Megvárjuk.
– Tavasz van – ellenkezett Pali. – Megszoktam én így, sapka nélkül.
Hajna nem engedett:
– Mondtam, hogy melegen öltözzenek. Egy óra múlva visszamegyünk a télbe, hát nem hiszik el?
Amikor Pali visszatért a sapkával, halk surrogással elindult velünk az elektrotaxi. Hajna az 5. utcába kanyarodott, a főútvonalra, s automatára állította a kormányt. Keleti irányba tartottunk, s a városból kiérve száz kilométeres sebességre kapcsolt a jármű. Egy perc múlva elmaradtak mögöttünk a szélgát öles vastagságú, toronymagas fái, tollasodó, sűrű bokrai.
(Évekkel később – csupa szórakozásból – kimásoltam egy iskolás könyvből a gömböc alakú sziget térképét. Magamról tudom, hogy ahol a szem eligazodik, tisztábbak ott a gondolatok is; talán megkönnyíteni vele külvilági olvasóim dolgát, ha mellékelem azt a térképvázlatot írásbeli megemlékezéseimhez. Ne zavarja az olvasót, ha olyasmit is talál a vázlaton, amiről a könyvben esetleg említés sem történik, hiszen a térképvázlat maga is egy kis regény. Megéri, hogy belemélyedjen az ember, nézegesse, tanulmányozza, mert minden bővebb magyarázó szöveg nélkül is sokat elárul a kis szigetállam küzdelmes múltjáról, a városalapítók partraszállása óta eltelt három munkás évszázadról. Néhány adatot utólag rajzoltam be a vázlatba, hogy egyfelől a mostani kirándulásunk útvonaláról, másfelől egyéb, fontosabb események helyéről tájékoztassam némileg az olvasót.)
A szélvédő erdősáv után a Gyermekvároson haladtunk keresztül, amely mintegy négy négyzetkilométernyi területet foglal el, vagyis egy négyzetkilométerrel többet, mint a felnőttek városa!
Csodálatos világ ez! Azt mondhatom, hogy a szigetország kicsinyített mása, amelyen mindent a helyén találni, valamennyi szakosztály játékosan berendezett kísérleti telepét, műtermét és laboratóriumát, ahogyan a gőzgép csöppnyi, működő modelljén is helyet kap minden szükséges kerék, szelep és dugattyú. Remélem, a következőkben lesz még rá alkalmam, hogy ha csak rövid kitérőben is, de beszámoljak a szimmareni városbébi életéről külvilági olvasóimnak. Talán éppen itt, a Gyermekvárosban van a Kék sziget csodáinak a nyitja, talán merő lázálomnak tűnnék föl mindaz, amit új hazám társadalmáról írtam, ha nem mondanám el néhány sorban azt is, hogyan készíti elő ifjúságát a hosszú, munkás életre Szimmaren.
Szemünkbe sütött a felkelő nap, s vibráló, sziporkázó, nyugtalan ragyogással morajlott előttünk a Csendes-óceán végtelenje. Sem a fehér tarajos hullámokat, sem a tenger sötétlő, mohazöld színeit, sem a mennybolt azúrkékjét nem láttuk most, csak ezt a remegő, vakító ragyogást.
Délkeletre fordult lassan az út, és a tengerpart mentén haladt tovább. Jobbra kilométernyi hosszúságú melegágyak és széles üvegházak sorakoztak, s valahol, a sziget belsejében a látóhatárt megülő, kékes reggeli párába vesztek.
Gyümölcsösök és szőlőskertek következtek ezután, majd amikor az út nyílegyenes vonalban délnek fordult, frissen zöldellő vetések óriási táblái mellett haladtunk el. Bal kéz felé, a tengerpart és az út között erdő zúgott a szélben, s a faóriások mélyen zengő orgonája egészen elnyomta a tenger örök, békétlen sustorgásait. A szélgát külső övezete volt ez, amely a termőterületeket oltalmazta a hirtelen viharokkal szemben.
– Álljunk meg valahol – nyugtalankodott Áron. – Így semmit sem látni.
– Ehetnénk is valamit:
– Úgy van, süssünk szalonnát!
– Nyugalom, kamaradi, mindenre sor kerül – csitított bennünket Hajna.
Az erdősáv keresztbe fordult előttünk, s áthaladtunk rajta. Váratlan látvány tárult szemünk elé: külvilági arculatú, ódon kisváros, emeletes kőházakkal, keskeny utcácskákkal, apró, barokkos erkélyekkel, karcsú görög oszlopokkal.
– Nézzétek, ez Győr! A győri belváros! – kiáltott fel Pali.
– Akár Óbuda – véltem én.
– Inkább Nagyvárad – mosolygott Áron. Valójában ez a szimmareni Óváros legjobban valami olasz vagy délfrancia öreg városnegyedre hasonlít. Annyira elütött ez a látvány az utóbbi hónapokban megszokott, tágas, modern, ligetbe ágyazott városképtől, hogy akaratlanul is hazai emlékeinkből kerestünk hozzá hasonlatot.
Az Óváros lakatlan volt. Megdöbbentő csend fogadott, akár egy múzeumban. Említettem már, hogy nagy tűzvész pusztított itt 1791-ben, amikor néhány kutató a villámok befogásával kísérletezett. Akkor népszavazás döntött róla, hogy a sziget északi sarkában építik fel az új várost, mert a hozzáértők azt a részt alkalmasabbnak ítélték a településre. Felépült tehát az új Szimmaren, de a technika hamarosan túlhaladta, és századunk elején valamennyi házat a betonalapzattól kezdve újjá kellett építeni, most már az atomkorszaknak megfelelő színvonalon.
Reggelizni a Hóvirágba tértünk be, az Óváros egyetlen téli rondójába. Hajna közben elmesélte, hogy az Óváros nem is olyan elhagyatott, amilyennek első pillanatra látszik. Kiváltképpen nyáron látogatják szívesen őseik fészkét a szimmareni polgárok. Minden családnak van itt egy-két szobája, ahová többnyire szabadságidejében vagy hétvégi pihenésként látogat el.
Nemcsak pihenni, sokszor éppen dolgozni utaznak ide, ha a munka nagyobb elmélyülést követel, s háborítatlan magányt, elkülönülést még a családtagoktól is. Különösen írók és festők látogatják gyakran az Óvárost; szeretnek itt dolgozni, ebben a romantikus, ódon levegőjű környezetben.
Szívesen maradtunk volna itt, elcsatangoltuk volna akár az egész napot a történelmet lehelő, hazai hangulatokat, emlékeket ébresztő kis utcákon, de Hajna újra a taxihoz terelt bennünket.
– Láthatják még eleget az Óvárost, kamaradi. Érjünk el máshová is, mert rövid a nap.
Megkerültük az Óvárost határoló, hosszúkás tengeröblöt, s néhány perc múlva a taxi erős fékezéssel megállt egy négyszögű, galambszürke épület előtt. Nem a szokásos váróterem volt ez, annál sokszorta nagyobb, és széles tetején legalább negyven monoplán köthetett volna ki.
Egy erdő borította hegyecske lábánál voltunk.
A 296 méter magas Himalajka valamelyik tréfás kedvű városalapítótól kaphatta a nevét, de az bizonyos, hogy így közelről nézve valódi felnőtt hegynek látszott a végtelen síkság kellős közepén. Nem is olyan utolsó rang ez, ha meggondoljuk, hogy sok ezer mérföld körzetben nincs nála különb legény ezen a vidéken. Rászolgált tehát a nevére, éppen úgy, mint a közelben csobogó fürge patakocska, amelyet Vodkának keresztelt el talán ugyanaz a tréfás kedvű őslakos. Lehet, hogy "vizecskét" értett rajta, ám én valószínűbbnek tartom, hogy kedvenc italára, a pálinkára gondolt, s csupán azt akarta jelezni ezzel a furcsa névvel, hogy a mérhetetlen tömegű sós, fanyar, élvezhetetlen tengervíz ölében ennek a parányi, édesvizű patakocskának minden cseppje királyi ital!
– Hová megyünk? – kérdeztem Hajnát, de ő csak huncutul mosolygott, és válasz helyett megszorította a kezemet.
A hegy nyúlványára támaszkodó alacsony épület előcsarnokában lefelé mentünk vagy tíz lépcsőfokot, s beszálltunk egy nyolcszemélyes sínbuszba, amely két perc múlva egy szoba nagyságú, alacsony teremben állt meg velünk.
– Hol vagyunk most? – kérdezte Pali, és riadtan nézett körül.
"Akár egy sziklabörtön" – gondoltam én is hirtelen. Hajna mosolygósan válaszolt:
– A hegy alatt vagyunk.
Begombolta a lebernyegét, és fejébe húzta a prémsapkát. Hűvös volt a levegő, meglátszott a leheletünk is. Hajna egy oldalajtón szűk, tíz-tizenkét méter hosszú folyosóra vezetett bennünket. Itt még hidegebb léghuzat csapta meg az arcom.
Amikor pedig kitárult előttünk a következő ajtó, a meglepetéstől némán bámultuk a csodálatos látványt.
A tömör sötétség, amely az ajtó mögött feketéllett, abban a pillanatban, amint Hajna átlépte a küszöböt, ragyogóan tiszta, kékesfehér színre váltott, és gyönyörű, hóborította táj tárult a szemünk elé, olyan hirtelenséggel, mint a mozivásznon.
Tél a hegyben!
De nemcsak telet, hanem hegyet is találtunk a hegyben, jó fél kilométer hosszú, kékesfehér dunyhába takarózó lankát, amelynek felső szegélyén mintegy őrt álltak a hófödte, sudár fenyőfák. És nem messze, jobboldalt jókora tavat is láttunk a hegy belsejében; törpefenyők csapatjai fogták körül, és a hó kékesfehér prémje ölelte, de a jég sima felülete ezüstösen csillant rajta, mint valami óriási, tojásdad velencei tükör.
A föld alatti barlang lenyűgözött roppant arányaival. Magassága negyven-ötven méter lehetett, szélessége legalább százhúsz méter, és a tó irányában még tovább bővült. Távolabb ismét szűkült az óriás tárna, s mintegy ötszáz méterre tőlünk, erős lejtéssel balra kanyarodva eltűnt a szemünk elől.
– Látják, kamaradi – mutatott a távolba Hajna –, ott csigavonalban visszakanyarodik a barlang, és vagy százötven méterrel lejjebb, majdnem alattunk ér véget. Aki sível, vagy ródlival lesiklik innen odáig, a lift két perc alatt felhozza és kezdheti elölről a lesiklást.
Mi a Tél föld alatti birodalmának legmagasabb pontján álltunk, félkör alakú, jókora erkélyen, alig három méterrel a jegesen fénylő gránitboltozat alatt. Itt kezdődött a lejtő nagy iramlással, s mély nyomok szántották fel a porhanyó havat, amelyet ugyan mesterségesen hoztak létre valamilyen szénsavas fagyasztással, de Pali éppen úgy prüsszögött tőle, mint az igazitól, amikor a nyaka közé vágtam egy omlós hólabdát.
A tágas erkélyről három ajtó vezetett a sziklafalba. A középső, amelyen beléptünk, a bal oldali lifthez, a jobb oldali pedig egy mozi nagyságú terembe, amelynek kisebb előrészét büfének és melegedőnek használták, hátsó részében néhány öltözőfülke sorakozott, s körben, a sziklafalhoz támaszkodó polcokon és fogasokon rengeteg sítalp, korcsolya és kisebb-nagyobb szánkó.
Áron egy pár sítalpat kapott kézbe, mi Palival egy-egy széles talpú szánkóba kapaszkodtunk, de Hajna azt javasolta, hogy tartsunk inkább vele, majd más alkalommal szórakozhat ki-ki magának.
Oldalt, az erkély alatt egy hatszemélyes motoros szán állt, amelyet észre sem vettünk idáig. Puha siklassál indult meg velünk a szán a lejtőn lefelé, szinte úgy éreztem, széles talpai nem is érintik a havat, hanem fölötte suhannak, a sustorgó, porzó levegőben.
Ezt a jó érzést még fokozta, hogy kedvemre gyönyörködhettem a nagyszerű látványban, mert a szememet nem bántotta a kékesfehér fényben világító hó mező. Olyan volt a táj, mint egy hajnali kék fényben tündöklő havasi szurdok, amelyre tömör, nehéz felhők ereszkedtek, s most egyetlen boltozattá olvadnak össze az égre törő sziklafalakkal.
Megkerültük a tó acélkékjégtükrét, és továbbszáguldottunk túl a kanyaron, ahol a lejtő visszafelé fordult, és egy tágas hómezőbe torkollott. Hajna közben elmesélte, hogy délutánonként télen-nyáron szép számmal látogatnak ide a hó és a jég szerelmesei. A Téli-barlang üzemben tartását különben egyetlen ember intézi, kvalifik munkában, a gondnok, aki véletlenül ismerősünk: Maria Marinescu, Pierre édesanyja. Ő tartja rendben a jégpályát a motoros szán segítségével, leegyengeti néha a szánra szerelt hengerrel a felvágott havat, ő intézi évente egyszer a mesterséges havazást. Ügyel a műszaki berendezésekre, a liftre, a melegedő fűtőtestjeire s a fagyasztógépekre, amelyek hat hét "nyári szakasz" kivételével állandóan mínusz tíz fok körül tartják a Téli-barlang hőmérsékletét.
Mikor leértünk a sík hómezőre, Hajna nagy ívben visszakanyarodott, és bekapcsolta a motort. Most visszafelé tettük meg az előbbi utat, föl, a meredekre száguldó szánon, zúgó légcsavarral, s szinte füstölgőit mögöttünk a porhanyó hó.
Még háromszor fordultunk, hogy mindegyikünk végigélvezze a szán kormányzását is. Pali annyira művészkedett, hogy kis híján kiborított bennünket, de nem történt baj. (Egyébként sem történhetett volna nagyobb baj, mint hogy bukfencezünk kettőt-hármat a méteres, puha hóban, a szán pedig közben elszalad, és evickélhetünk utána.)
Mi kész örömest maradtunk volna tovább is, de Hajna egyre sürgetett:
– Gyerünk, gyerünk, kamaradi, mert azután engem szidnak, hogy miért töltöttünk itt annyi időt, miért is nem siettünk jobban…
– Hová? – kérdeztem mohón.
Hajna csak ismerős huncut mosolyával válaszolt.
Arról a keskeny folyosóról, mely a Téli-barlangba vezetett, középtájon egy oldalajtó nyílt. Hasonlóan keskeny, sziklába vájt folyosóra jutottunk rajta.
– No most! – állt meg Áron a túlsó ajtónál, amely lezárta a mintegy öt méter hosszú folyosót. Lélegzet-visszafojtva figyeltünk, felkészülve az új, nagyszerű, meglepő látványosságra.
– No most! – mondta Hajna is. Kedves, csilingelő hangon elkacagta magát, és hirtelen mozdulattal kitárta az ajtót.
A látvány valóban meglepett bennünket: az ajtó a folyosó egyenes folytatására nyílt, amely semmiben sem különbözött az előbbitől, legfeljebb abban, hogy melegebb levegő csapta meg belőle az arcunkat.
– De most aztán! – mondta Áron a következő ajtónál.
– De most aztán! – Hajna könnyezett a kacagástól.
Minden, mint az előbb: új folyósórészlet új ajtóval.
Még háromszor megismétlődött ez a jelenet. Olyan meleg volt már a levegő, hogy gőzfürdőben éreztem magam. Áron is törölgette a homlokát, és a hatodik ajtó előtt már csak annyit mondott:
– Ez az út a pokolba visz.
Feltárult az ajtó. Most, amikor nem vártunk már semmi újat, végre kedvünkre ámuldozhattunk.
Bármennyire csábít is a feladat szépsége, nem mutathatom be az olvasónak a Nyári-barlang csodáit, hiszen hosszú fejezeteket írhatnék róla, ha sorra venném minden részletét. Talán helyesebb lesz, ha ezeknek a részleteknek a kiszínezését rábízom az olvasó dús képzeletére; színezzék csak bátran, kedves olvasóim, és attól semmiképpen ne tartsanak, hogy képzeletük túltesz a valóság költői nagyszerűségén!
Tájékoztatásul csupán annyit: itt, a szimmareni Himalajka gyomrában a trópusok világának egy csodálatos élő, lüktető, ezernyi színben pompázó darabját őrzi a Nyári-barlang. És mivel annyian hajlamosak a földhözragadt naturalizmusra, hozzá kell fűznöm azt is: a Nyári-barlang nem holmi naturális terrárium, melyben egy darab szutykos Afrika kapott helyet! Itt a trópusok színét-virágát válogatták össze, kiszűrvén belőle mindent, ami az embernek kényelmetlen lehet. Trópus ez a javából, de ragadozó állatok, mérges kígyók, piócák, moszkitók, termeszek, darazsak, a szemtelenebb légyfajták, skorpiók, medúzák és csanalak nélkül. Buja, gazdag növényzetét és – inkább csak a trópusi táj megelevenítését szolgáló – állatvilágát úgy rendezték el a tudósok, hogy meglegyen a biológiai egyensúly, de a pihenő, üdülő ember nyugalmát semmi ne zavarja.
Szótlanul, megilletődve néztük a mesebeli tüneményt.
Itt is az előbbihez hasonló erkélybe torkollott a bejárati folyosó. Nem sokkal fölöttünk, szerte a csúcsíves gránitboltozaton óriási félgömbök ízzottak, mintegy ötven mesterséges napocska. Erős, kékesfehér fényük bevilágította a barlang minden zegét-zugát, de nem bántotta túlságosan a szemet.
Alattunk, 70-80 méter mélységben kristályosan tiszta, smaragdzöld tavacska ragyogott, innenső kis öblét narancssárgán izzó homok ölelte, körben a partjain buja, sötétzöld trópusi növényzet hajlott a víztükörre. A tavon túl erdő sötétlett, az egybefolyó lombsátor fölé karcsú pálmák emelték büszke legyezőiket, s velünk átellenben eukaliptusz tört fel egészen a boltozatig.
A szimmareni tudósok a trópusi növényzet valamennyi fajtáját hozzászoktatták már a sziget éghajlatához, s ha nem is mindegyik érlelte be a termést jói megéltek már a szabadban. Mégis, mintha először láttam volna őket, annyira más arcukat mutatták itt, természetes környezetükben. Kékeszöld, lándzsás leveleiről ráismertem a mangóra; körte alakú, citromsárga gyümölcsét háromszor akkorára növelte itt, mint a föld színén. Élénkzöld, dinnye nagyságú gyümölcsök tapadtak a kenyérfa törzséhez, fürtökben lógott a banán, és sárgán villogott elő a 2-3 méter hosszú levelek ritkás fátyolából. A kókuszpálmák legyezői alatt 10-12, kugligolyó nagyságú dió kapaszkodott egy fürtbe, óriási lombsátorát méltóságosan tárta ki a fehéren izzó boltozatnak a tamarinda.
Az erkélyről nyíló lift levitt bennünket egy hűs terembe. Gyorsan fürdőruhába öltöztünk, mert tűrhetetlen volt már a meleg öltözékben a forróság. (Hajna gondosan a lelkünkre kötötte, hogy fürdőruhát hozzunk magunkkal.) Jólesőt úszkáltunk ezután a tiszta vizű tóban, sütkéreztünk egyet a puha homokon, majd a guttaperchafa árnyékát élveztük egy félórácskát. Nem is fa ez már, hanem valóságos kis liget. Szétterülő ágaiból gyökeret bocsát a földbe, amely idővel új törzzsé vastagodik, új ágakat hajt, s így egyetlen fa lassanként egész erdőt nevel maga köré, amelynek minden törzse külön életet él, de egyetlen közös lombsátort táplál, s abból táplálkozik.
– Csodálatos fa – mondta Hajna. – A társadalom modellje.
– De nem minden társadalomé – fűzte hozzá Áron.
Nem messze tőlünk, apró kolibrik röpködtek az ágakon, rubinpiros, türkizkék és arányló színek villantak a fényben, mintha az ágakon tekergő lián piros és égszínkék virágai megelevenedtek volna.
– Ekkora odút így befűteni! – csettintett Pali elismerően.
Valamikor összefüggött ez a két óriási vízmosta barlang. A múlt század közepén választották el, s akkor kezdték berendezni is, persze sokkal 236 szerényebb keretekben, és csak a rendelkezésre álló, nélkülözhető villamos energiával.
Fél órával később, amikor újra az igazi nap fényére léptünk, mindnyájan egyszerre pillantottunk a Himalajkára, amelynek gyomrában a harmincméteres válaszfal két oldalán olyan békésen megfér egymással a tél és a nyár.
Nem szálltunk be az elektrotaxiba. Gyalogosan indultunk a Védett Területre, amely a sziget legdélibb negyedét foglalta magába: a Himalajkát s a tőle nyugatra eső, ligetekkel tarkított, lankás vidéket egészen a tengerpartig; a Vodka kistestvérét, a Gliszta patakot, s a gömböc déli csücskében egy nagyobbacska dombot, a Bambinót.
Hamarosan megállapodtunk egy tisztáson, és hozzáláttunk a szalonnasütéshez. Hajna még soha nem vett részt efféle szertartáson, hát nagyon élvezte, s egyre bizonygatta, hogy ilyen jóízű sült szalonnát még nem evett.
Körülöttünk serkent már az új fű, és bontogatták gyönge leveleiket a bokrok, a fák. Nem időztünk sokáig, de így is láthattuk, milyen gazdag a Védett Terület állatvilága. Karcsú lábú őzek legelésztek a közelben, s míg tüzet nem gyújtottunk, ügyet sem vetettek ránk. Távolabb, a Gliszta partján kis szarvascsorda iddogált. Mókusok kergetőztek a fákon, harkályok, rigók, cinegék röpködtek, s valahol, a Himalajka felől buzgón szólogatta párját egy kakukk.
Hazafelé már a lenyugvó nappal futottunk szembe. Ám a legközelebbi keresztezésnél jobbra fordult az elektrotaxi, s azon az útvonalon robogtunk be a városba, amelyet már megjártunk egyszer Hajnával: a múlt év novemberében, megérkezésünk napján.
A kirándulás után bátrabban kezdtük kóstolgatni a jövendő állampolgári önállóságot.
Egyik nap például rendeltünk három elektrotaxit, és bejártuk velük a sziget minden zegét-zugát.
Csónakversenyt is rendeztünk: hármunk közül ki ér hamarább az Odzsi-zátonytól a kikötői révig. Nyolcvan kilométeres sebességgel száguldottak a motorcsónakok, szinte a hullámok fölött. Csodálatosan jó érzés ez: suhanni a nyílt tengeren, ahol bármerre fordulhat, kanyaroghat az ember, minden irányban szabad az út. Pali két csónakhosszal az élre tört, és azt hiszem, ő futott be elsőnek a révbe. Én hamar meguntam az egy irányú rohanást, vidáman cikáztam mögöttük, és széles karéjokat szántottam a fröcsögő vízen.
Szeptember vége felé sort kerítettünk a monoplánra is. (A Sportbizottság tanulómonoplánjait bárki igénybe vehette tanulás céljára.)
Sok szó esett már eddig is a monoplánról, de azt hiszem, tartozom még némi magyarázattal. Először is: ne a külvilági helikopterre gondoljon az olvasó. Kétségkívül nagy a hasonlóság, ezt is, azt is felfelé meredő légcsavarja emeli a magasba, kifutás nélkül, s ugyanígy a leszállás is egy helyben történik. (A helikopterhez inkább a hat- és nyolcszemélyes poliplánokat hasonlíthatnám. Ezekből mindössze öt darab van a szigeten, s elég ritka a kétszemélyes bioplán és a háromszemélyes trioplán is.) A monoplán egyszemélyes gép; "utasszállító fülkéje" – kellemes rugózású karosszék. Ha biztonsági karját a derekamra kapcsolom, minden leszíjazás fölöslegessé válik. Alattam, az ülőke aljába beépítve a gép lelke: a magmotor. Legújabb típusát, a Pikkolinót már bemutattam az olvasónak. Fölöttem 238 szabályozható, átlátszó ernyő, amely szélvédőül szolgál, de szükség esetén fékezi a zuhanást is. Az ernyő fölött kis, gömb alakú burában a hajtómű, amely a háromágú légcsavar lengőtengelyére van rászerelve.*
[* Itt 1852-ben szerkesztették az első használható repülőgépet. Jó fél évszázaddal később, amikor a külvilágban is fejlődni kezdett a repülőtechnika, ott monoplánnak, biplánnak és triplánnak keresztelték el az egy-, kettő-, illetve háromfedelű repülőgépet, tehát ott nem a szállítható személyek száma, hanem a szárnyak elhelyezése és száma volt az elnevezés alapja. A hasonlóság ne tévessze meg az olvasót. – S. Zs.]
Ha emlékszik még az olvasó, a Napjaink egyik júniusi száma hírt adott róla, hogy kipróbálták a monoplánokra szerelhető zajtalanító berendezést. Nos, szeptember végéig – amikor én először ültem monoplánra – már valamennyi gépre felszerelték ezt az elmés szerkezetet, amely ellenhullámokkal semlegesíti a motorzajt.
A szimmareniek nagyon szeretik a csendet. Amikor a jól sikerült zajtalanító hadjárat után megszabadultak a monoplánok zúgásától, s a Tudományos Tanács a berendezés három szerkesztőjének megszavazta a dotkát: öt-ötezer karátot, dühös, gúnyos, éles hangú levelek tömege érkezett a Napjainkhoz, az egész város felháborodott a szűkmarkúságon. A Tanácsnak újra kellett tárgyalnia az ügyet, s a feltalálók végül is tíz-tízezer karát jutalmat kaptak.
A monoplánok gyors átszerelése egyébként nem valami kivételes, sürgető intézkedésre történt. Itt az új találmányokat, ha biztosan kiállták a gyakorlat próbáját, mindig csodás gyorsasággal bevezetik, mondván, hogy minden újdonság szüli a következőt.
Az első napon csak próbafelszállásokat végezhettünk a Sportbizottság gyakorlóterén, amely a sziget északi csücskében volt, a sportpályák és sportcsarnokok mellett. Ugyanúgy, mint a házak lapos tetői, a gyakorlótér is 3 x 3 méteres, fehér szegélyű négyszögekre volt beosztva, minden négyszög közepén nagy, fehér számok. (Szélcsendes időben persze kétméteres átmérőjű szabad térség is elegendő a leszálláshoz.)
Rajtunk kívül még nyolc fiatal fiú és lány figyelte a nyúlánk, szőke oktató magyarázatát. Biztosra vehettük, hogy ezek a fiatalok a napokban töltötték be tizenhatodik életévüket. Ezen a korhatáron alul ugyanis nem ülhet senki monoplánra, érthető, ha utána ide vezet az első útjuk. Sokan már a tizenhatodik születésnapjukon jelentkeznek, nem akarván egy napot sem veszíteni a rendelkezésükre álló nyolcvannégy esztendőből. (Száz éven felüliek sem ülhetnek monoplánra.)
Csak egyenként szállhattunk fel, nehogy a levegőben összeütközzünk. Izgatottan léptem fel az ülésbe, mikor rám került a sor, nem akartam szégyenben maradni a többiek előtt. A derekamon átkapcsoltam a biztosítókart, amely egybe volt építve a vezérlőasztalkával. Az asztalka bal sarkában egy számozott skálán beállítottam a testsúlyomat, és a zöld sávról a pirosra toltam a magassági kormányt. A gép megremegett, és nagyon lassan – másodpercenként húsz centimétert – emelkedni kezdett.
Belenéztem a tükrös keresőbe. Lassan kifelé csúszott belőle a 11-es pálya, ahonnan felszálltam, nyilván az enyhe légáram miatt. Fél perc múlva megszólalt a vezérlőasztalkán a fotofon:
– Állj!
Elengedtem a magassági kormányt, mire az a piros és zöld sáv közé, a 0 pontra billent. A magasságmérő kilenc métert mutatott. Nem számítva a lassú sodródást, egy helyben lebegtem a pálya fölött. (Érdekes és nagyon biztonságos megoldás ez. A magassági kormány is, az irányzókormány is, ha kiengedem a kézből, önműködően a 0 pontra fordul, s a monoplánt egy helyben repülésre állítja.)
– Irányzók Dél húsz fok! – rendelkezett a fotofonon az oktató.
Az irányzókormányt ráfordítottam az iránytű körüli skálán a megadott pontra, mire a monoplán – tartva az előbbi magasságot – lassan elindult arrafelé, amerre a kormány mutatott.
– Kettes sebesség!
Az irány sebességváltóján lenyomtam a kettes gombot. A gép kicsit meglódult, de még mindig elég lassú iramban haladt. (A monoplán legnagyobb iránysebessége különben 300 kilométer per óra, legnagyobb emelkedési sebessége: 5 méter per sec.)
– Irány: Észak 70 fok, emelkedés: hármas sebesség!
Olyat szökkent a gép, mint egy gyorsjáratú lift.
– Jelentkezést kérek a fotofonon!
A fotofon keresőjébe bevettem a gyakorlóteret.
– Itt vagyok!
– Hogy érzi magát, kamarad? Nem szédül?
– Kitűnően érzem magam. Jobb, mint otthon.
– Magasság?
– Háromszázhúsz.
– Emelkedést kikapcsolni! Iránysebesség: ötös!
A hirtelen gyorsulás az üléshez préselt. A monoplán negyvenöt fokos szögben megdőlt. Néhány másodperc múlva már a nyílt tenger fölött száguldottam, háromszáz kilométeres sebességgel.
– Tizenegyes pályára leszállni!
Éles kanyarral fordultam vissza, és ebben a pillanatban elszántam magam egy merész huszárbravúrra. A pálya még messze volt, s én máris zöldre állítottam a magassági kormányt, ami azt jelentette, hogy az őrült száguldás közben zuhanni kezdtem lefelé.
– Mit csinál?! – kiált az oktató. – Kormányokat elengedni!
– Nyugalom, kamarad! Csak a rövidebb utat választottam.
Néhány pillanat múlva valóban kikapcsoltam a kormányokat, mert már így is a pálya fölé sodort a lendület, alig tízméteres magasságban. Beállítottam a tükrös keresőt a tizenegyes pályára, és olyan egyenesen szálltam le, pontosan a négyszög közepére, mintha zsinóron húznának.
– Ej, ej, ezek a magyarok! – csóválta fejét a hosszú oktató. – Úgy látom, magukra jobban kell vigyázni…
Nem nagyon törődtem a korholással, örültem a sikeres próbaútnak. Dicsekvésre ugyan nincs okom, mert olyan kitűnően szerkesztették meg a monoplánt, hogy igazán gyerekjáték a kezelése.
Másnap is csak felügyelettel repülhettünk, de harmadnap már szabadon, mint a madár.
Mielőtt igazolólapunkra rányomták a pecsétet, hogy vezethetünk monoplánt, alá kellett írnunk egy kötelezvényt arról, hogy betartjuk a légi közlekedés legfontosabb szabályait. Ezek a szabályok:

1. Város fölött a legnagyobb megengedett iránysebesség a hármas. (Kb. 70 kilométer per óra.)
2. Napnyugtától napkeltéig kötelező a világítás használata.
3. Elsősegélydoboz és infravörös távcső állandóan legyen a vezérlőasztal szeres fiókjában.
4. A monoplánok a levegőben egymást lebegésnél és egyes iránysebességnél legfeljebb 5, kettesnél 10, hármasnál 20, négyesnél 50, ötösnél pedig legfeljebb 100 méterre közelíthetik meg, de sohasem ellenirányban. Öt méter per sec-nál nagyobb szélerősség esetén az előírt távolságok kétszeresét kell betartani. Húsz méter per sec-nál erősebb szélben ne használjuk a monoplánt.
5. Csernyiszter szigetét csak hárommérföldes körzetben szabad megközelíteni. Szimmaren 100 mérföldes körzetét senki sem hagyhatja el.

Az csak természetes, hogy első szabad felszállásomnál rögtön a legnagyobb emelkedési sebességre kapcsoltam, a parton túl pedig az ötös iránysebességre, s jó tíz percig száguldoztam a csillámló, végtelen víztükör fölött, mint egy megháborodott puskagolyó. Azt hiszem, ugyanezt tette a többi újonc is: élvezte a madarak háromdimenziós szabadságát. Nem, a madár korlátlan térbeli mozgásának, az ötletszerű röpködés szabadságának ezeket a jó ízeit nem kóstolhatja meg a külvilági szállítógépek utasa, mint ahogy a száguldásnak ezt a közvetlenül ható gyönyörűségét sem élvezheti a gondosan fűtött, légmentesen elzárt fülkében.
Elengedtem a kormányokat. Az ülés vízszintes helyzetbe billent, a gép lassan megállapodott. Ezerhatszáztíz métert jelzett a magasságmérő. Sütött a nap, mégis kegyetlenül fáztam, percegett a dobhártyám az alacsony légnyomástól, de azért jólesett így lebegni egy helyben az óceán fölött. A messzeség kék fátylában a láthatáron új hazám ködlött, a gömböc alakú kis sziget. Váratlanul megszólalt a fotofon, magyarul:
– Te vagy az, Zsiga?
Áron hangja volt, csak azt nem tudtam, merről jön. A sziget irányában, lent a messzeségben, láttam néhány apró pontocskát. Valószínűleg monoplánok, de melyik az Ároné? A fotofon leadó reflektora meghatározott rezgésszámú, láthatatlan – infravörös – fénnyel jelez, tehát szabad szemmel semmiképp sem vehetem észre. Már nyúltam volna a szeres fiókba az infravörös távcsőért, amikor újra megszólalt a hang:
– Mi bajod, Zsiga? Megkukultál? Nyomd le már azt a sötétkék gombot!
Mintha sohasem hallottam volna róla, úgy kiment a fejemből ez a sötétkék gomb. Amikor az oktató kérte a fotofon-összeköttetést, akkor is a keresőt állítottam rá a gyakorlótérre, pedig csak a sötétkék gombot kellett volna lenyomni; kikeresi a fotofon automatája, honnan érkezett a láthatatlan fénysugár a felvevő gömbre, s azonnal a kellő irányba állítja a leadó reflektort. Nemcsak irányba állítja, de rá is tapad vele a célra, bármerre perdül-fordul közben az egymással beszélgető két monoplán.
Pillanatok alatt megvolt az összeköttetés.
– Te vagy az, Áron? Egészen elfelejtkeztem a gombról.
– Csak azt el ne felejtsd, hogyan kell leszállni. Hova vágtattál? Azt hittem, meg se állsz Magyarországig. Hideg van odafönn?
Lebillentettem a hőmérő napvédő sisakját.
– Mínusz tizenhárom.
– Lásd, ha feljebb mennél, még hidegebb lenne.
Igazat adtam neki, és zöldre állítottam a magassági kormányt. Csakugyan, minek fagyoskodjam odafönt, ha nem muszáj? Közben ő is felém tartott, és néhány perc múlva két-háromszáz méterre megközelítettük egymást. Párhuzamos irányba fordultunk, és ráérősen beszélgetve, hármas sebességgel vitorláztunk hazafelé, Három kilométerre a parttól váratlanul a Pali hangja szólt közbe:
– Csirió, kamaradi! Fogjatok el, ha tudtok! Olyan szögből beszélt, hogy mindkettőnk fotofonja felfogta a jelzéseit.
– Egy kilométer előnyt adok! – válaszolta neki Áron.
Lebegésre állítottuk a monoplánt. Pali elsuhant fölöttünk.
– Mi lesz már, te góbé? – kiabált bele a fotofonba.
– Még egy kilométer előnyt adok! – felelt Áron, aztán tőlem kérdezte: – Figyelted: minél lejjebb ereszkedünk, annál erősebb a szél.
Csakugyan, háromszáz méteren négyes szélerősséget mértünk, ötven méterre a tenger fölött pedig már kilencest.
– Hol vagy, góbé? – hallottam újra Pali hangját.
Áron rám kacsintott.
– Száz kilométer előnyt adok!
Pali ráébredt végre, hogy lóvá tették.
– Szóval nem jössz kergetőzni?
– Hideg még a víz, Palikám, semmi kedvem megmártózni benne…
Pali egy perc múlva, mint a héja, olyan váratlanul csapott le a magasból.
– No várj csak, így is megmártalak én! – Persze nem gondolta ő ezt komolyan, csak bosszúságában rémisztgetni akarta Áront vakmerőségével és virtuskodni is akart előttünk egy kicsit. Ahogy később elmesélte, hirtelen az a gondolata támadt, hogy "rászáll" az Áron monoplánjára, és leszorítja egészen a tenger szintjéig, míg a lába a vízbe nem ér. Lehet, hogy jól kiszámította ő a merész mozdulatot, ám egy erős széllökés feljebb lódította Áron monoplánját, légcsavarja a másik gép valamilyen fémrészéhez koccant, és irtózatos recsegéssel darabokra tört.
Áron zuhanását fékezte a szélvédő ernyő, s így maradt annyi ideje, hogy kilője a mentőernyőt is. De erejéből vagy idejéből éppen a legfontosabbra nem futotta: a tengeri mentést nem kapcsolta be, amely az ülést a víz színén tartotta volna. Még a biztosítókart sem tudta hirtelenében lekapcsolni a derekáról, s így a nehéz géppel együtt a víz alá merült.
Kétségbeesetten lebegtünk a buborékoló víz fölött. Ordítottam a tehetetlenségtől, szidtam, átkoztam a halálra rémült Palit. Az ujjam majd beletört, olyan erővel nyomkodtam a vezérlőasztal hátlapjára épített vészcsengőt, amely a kórház ügyeletes mentőtrioplánját riasztotta. De mit tehet majd a mentőtrioplán is, ha nem lesz már kit megmentenie!
Hirtelen gondolattal annyira leereszkedtem, hogy lábam a hideg vízbe ért. Az ejtőernyőből egy dinnye nagyságú kerek darabka még a víz fölé dudorodott az alászorult levegőtől. Sikerült megragadnom és nagy erőfeszítéssel tartókötelénél fogva az ülés karjához erősítenem az ernyőt, miközben magam is térdig a vízbe merültem.
Ha elszakad, mindennek vége, Áron menthetetlenül elpusztul. A piros vonalra toltam a magassági kormányt, de a monoplán alig mozdult feljebb. Nem bírta a terhet. A kettes sebességnél már kiemelkedett a vízből a gömb alakú motor és a szélvédő ernyő egy része is. Végre, amikor a hármas gombot lenyomtam, az Áron előrecsukló feje is kibukkant a habzó vízből.
Nem erőltettem tovább az emelkedést. Az irányzókormányt azonnal a partnak fordítottam – amely négy-ötszáz méterre lehetett tőlünk –, és egy perc múlva Áron már a parti homokon feküdt.
Időközben megérkezett a mentőtrioplán. Bár a trioplánokat úgy szerkesztették, hogy vízre is leszállhatnak, most, a kifelé vontatásnál sem a vízből, sem a levegőből nem segíthetett rajtunk, hát a partnak fordult. Ahogy kiértem a teherrel, az orvos már csillanó injekciós tűkkel várt, s mihelyt Áronhoz férhetett, azonnal hozzálátott az injekciózáshoz.
Pali is közelebb óvakodott, s hárman ragadtuk meg az összecsukló testet, hogy fejjel lefelé lóbálva kirázzuk belőle a vizet.
"Nem sok vizet nyelt" – gondoltam megkönnyebbülve, és szimmareni nyelven megkérdeztem az orvost:
– Ugye, nem sok vizet nyelt?
Hanyatt fektettük a fövényen. Az orvos csak most válaszolt:
– Nem fulladás történt. Szívgörcsöt kapott a hidegtől…
Mielőtt felfoghattam volna a szavak értelmét, Pali rémülten, sírósan mutatta.
– Nézd! Nézd a szemét!
Borzadva láttam a halott égre meredő, üveges szemét.
– Meghalt?
– Meg, meg – bólintott az orvos. – Mondom, hogy szívgörcs…
Látva megdöbbenésünket, hozzáfűzte:
– Még szerencse, kamaradi, hogy idejében érkeztünk.

IX. FEJEZET

melyben a történet elbeszélője még nem sejti, hogy Szimmaren egén új viharfelhők tornyosulnak. Elnyeri az állampolgári önállóságot, és Fazil elnök szavai furcsa gondolatokat ébresztenek benne a "legnagyobb hatalomról"

Áront négynapos kórházi kezelés után hazaengedték.
Furcsa volt az arca így szemüveg nélkül; számomra kissé idegen. Mivel szemüvegét a tengerbe vesztette, egyúttal a szemét is megoperálták, helyesebben: valamilyen befecskendezéssel és besugárzással – mint valami optikai műszert – éles képre állították be a szemlencséit. (Volt már szó róla, hogy a szigeten ismeretlen a szemüveg. Csak a Múzeumban látni néhányat a régi időkből.)
Bizonyos halálnemeknél – általában ha külső okok váltják ki, nagyobb rombolás nélkül – a halál beállta után öt percen belül, míg a szervezet helyrehozhatatlan bomlása el nem kezdődik, még vissza lehet csalogatni a testből kiröppenő életet.
Semmi újdonságot nem mondok ezzel olvasóimnak, hiszen a külvilágban is évek óta tudják ezt az orvosok. A különbség csupán az – mint annyi-annyi más dologban is –, hogy amit a szimmareniek tudnak, aminek a helyességéről egyszer meggyőződtek, azt attól a perctől fogva alkalmazzák is.
Palinak különben szerencséje volt, hogy még nem telt le a tanulmányi időnek kiszabott egy esztendő, s így nem számítottunk még nagykorú állampolgárnak. Ha két hónappal később történik a dolog, bizonyosan Csernyiszterre kerül, de így megúszta annyival, hogy a Bírósági Tanács öt évre eltiltotta a monoplánozástól.
Én, az életmentő beavatkozásért, ezer karát dotkát kaptam. (Hajnával együtt már hétezer karátunk volt…)
Pali nem mondta, de láttam rajta, hogy elégedetlen még az enyhe büntetéssel is. Sokat zsörtölődött, akadékoskodott ez idő tájt; a kákán is csomót keresett. Egy ízben a villa fogai között ételmaradékot talált, s azon nyomban gúnyos hangú levelet diktált be a Napjaink szerkesztőségi magnetofonjára:
"Nagyobb tisztaságot a Konyhán!
A Konyha higiéniája – enyhén szólva – nem kifogástalan, kamaradi. Ha belém bújna valamilyen kíváncsiság, hogy kinyomozzam, mit sütött-főzött előző nap a Konyha, a vidifont sem kell igénybe vennem, mert az evőeszközökön bőséggel található ételragadékokról bármikor leolvashatom a tegnapi menüt. Meg kell mondanom, hogy a külvilágnak – bár tagadhatatlanul elmaradottabb a technikája – tisztábbak az evőeszközei…
Pál Shonkoly
gyakorló állampolgár"

A levelet természetesen közölte a Napjaink.
A következő számban az alábbi közleményt olvashattuk (illetve hallhattuk, mert mint említettem, tetszés szerint hangos híradóra is át lehetett kapcsolni a vidifonújságot.)

"Válasz kamarad Shonkolynak.
Hetvennyolc olvasónk küldött választ kamarad Pál Shonkoly tegnapi számunkban közölt észrevételeire. Mivel a válaszok teljesen egybehangzóak, érvelésük, tanácsaik sok tekintetben megegyeznek, a szerkesztőség törvénysértés nélkül alkalmazhatja a rövidítés és a válogatás jogát. Megítélésünk szerint elegendő egyetlen válasz közlése is.
A szerkesztőség

Kamarad Shonkoly!
Ha ön ilyen heves vérmérsékletű, vélt vagy tényleges sérelmére mindig aludjon egyet, első dühös kifakadásában alkotott véleményét soha ne közölje a nyilvánossággal. Nagyokat túloz. Próbaképpen mikroszkopikus vizsgálat alá vettem a vacsorához mellékelt evőeszközöket, és meggyőződtem róla, hogy a Konyha az előírásnak megfelelően fertőtlenít. A higiéniával tehát nincs baj. Utánaérdeklődtem, és ugyanezt sajnos nem mondhatom el a mosogatógépekről. Egy egész héttizedes – valljuk be: elég nagy – hibaszázalékkal dolgoznak, de merem állítani, hogy még így is tisztábban, mint bármely külvilági mosogatólány.
Egyébként nem értem a felháborodását. Nincs semmi értelme, kamarad. Ha elégedetlen az evőeszközök tisztaságával, mindössze két értelmes dolgot tehet:
1. Annyival jobb mosogatógépet tervez a jelenleginél, hogy érdemes legyen gyártani.
2. Használat előtt megtörölgeti az evőeszközöket.
Li Tung
diplomás biológus"

Pali izgatottan rontott be hozzám.
– Olvastad? Hogy miket összezagyvál ez a Li Tung!
– Igaza van – mondtam.
– Jó. – Hallgatott egy ideig. – Látom, te is olyan leszel lassan, mint ezek a halvérű Fazil báránykái…
Újabban így nevezte csúfolódó kedvében a szimmareni polgárokat: Fazil báránykái.
– Technikájuk, az van – szólalt meg kis idő múlva megint –, de hová lett belőlük az ember? Halvérű polgárok. Okosak, mint a gép, a szenvedélyek kiégtek belőlük… Már az ükapjükból kiégett, és bennük hamuja sem maradt semminek, ami igazán emberre vall. A nagyra törő, szép szándékok, az egészséges becsvágy; az indulat, ha gyűlölök, az indulat, ha szeretek… Ismerik ezek egyáltalán… például a szerelmet?
Eszembe jutott egy jelenet, amely néhány héttel ezelőtt a Nyári-barlangban történt. Már hamarább észrevettem, hogy Pali egyre törleszkednék Hajnához. Fürdés közben mindig incselkedett vele, a parti sütkérezés után szolgálatkészen leveregette hátáról a homokot, amikor pedig távozóban még álldogáltunk egy kis ideig az erkélyen – mintegy véletlenül –, a lány derekán felejtette a kezét. Hajna megfogta a csuklóját, és anélkül hogy ránézett volna, eltolta magától.
Jólesett visszagondolni erre a jelenetre, de a Pali szavai nyomán mégis szorongó érzések támadtak bennem. Csakugyan, idáig azzal vigasztaltam magam: Hajna, hogy nevelői kötelességét becsülettel teljesíthesse, eltitkolja valódi érzéseit. De hátha csak én képzelődöm, és a valóságban nincsenek is ilyen érzései? Izzó, lobogó, nagy szenvedélyeket el lehet titkolni egyáltalán?
Ismerik ezek a szimmareniek a nagy szenvedélyek mindent felperzselő lobogását? Ha meggondolom, majd egy esztendeje élek a szigeten, de hangos veszekedést még nem hallottam, magából kikelt, dühöngő embert még nem láttam, sem zokogó, jajveszékelő asszonyokat. (Véres féltékenységi dráma? Sokkal hihetetlenebb ez a szimmareni fülnek, mint ha a pesti polgár a Friss Újság hírrovatában mondjuk azt olvasná: "Éhség törvényt bont: vacsorára megette albérlőjét egy nyolcvannyolc éves yokohamai öregasszony.")
Persze nekem – ezt be kellett magamnak vallanom – az itt töltött egy esztendő alatt sohasem hiányoztak az indulatok vulkánjainak ilyen és hasonló kitörései. Engem csupán Hajna szenvedélye érdekelt, s Pali most taplót dugott a fülembe.
Fáztam. A kapcsolótáblán 22 fokra állítottam a szobai fűtést, s becsuktam az erkély ajtaját. Sötétedett már, zöldesfehér fénnyel derengett az utcán a járda szegélye. Szürkén komorlott a borús ég. Mint kósza hullócsillag, parázspiros fényeivel úgy szántott keresztül rajta egy-egy kivilágított monoplán.
Pali hátradőlt a fotelban, és keresztbe rakta gólyalábait. Percnyi hallgatás után már minden indulat nélkül, mélázva, ábrándozva mondta:
– Van róla fogalmad, mit lehetne ezzel a technikával végbevinni? Szimmaren nagyhatalom, ez világos. Egy kis szervezés, egy kis diplomácia, egy kis fegyelem, és öt éven belül a világ fővárosa lehetne… Á, még hamarabb. Most, hogy odakint jól összeverték egymást, még hamarabb. Soha ilyen történelmi alkalom…
De azt ne hidd – folytatta megélénkülve –, hogy belül is erős. Most egy liberális kóceráj. Amilyen nulla jelenleg kifelé, ugyanolyan nulla befelé. Szólj hozzá: öt fegyveres! Öt? Kettő! Mert a két vénember meg a nő… legfeljebb ráadás. Nem mondok sokat: három-négy ember kellene hozzá, meg egy gázpisztoly… ebből is látszik, milyen tehetetlen népség… tíz perc alatt megszállnák a Védelmi Tanács tornyát, a fegyverraktárakat, a riasztóberendezéseket, és… kész a kocsi.
Elhallgatott, és rám nézett. Nem válaszoltam. Látszólag odafigyeltem én, néha talán bólintottam is, de a szavak értelmét nem fogtam fel, zavaros gondolataim Hajna körül jártak.
– Mikor telik le a két németnek az esztendő? – kérdezte hirtelen, minden átmenet nélkül. – November közepén, igaz?… Úgy van, két fritz bezupál a Fazil nyájába, de azt hiszem, a többi negyvenkettő is unja már a csernyiszteri üdülést…
– De számon tartod őket! – Idegesített már a locsogása, mert szerettem volna egyedül maradni, és a vidifonhoz hívni Hajnál valamilyen ürüggyel. Mindegy, mivel, csak láthassam egy percre. – Eredj tanulni, és hagyj engem is tanulni. Alig három hetünk van, nyomjuk meg a gombot.
Pali most vette észre, hogy nem figyeltem rá.
– Tökfej – mondta és hazament.

A szimmareni naptár nagyjából megfelel a külviláginak. Egy időben szó volt róla, hogy korszerűbb, praktikusabb időbeosztást vezetnek be, de hogy ne szakadjanak el még jobban a külvilágtól, mégis a Gergely-féle naptár mellett maradtak.
Mindezt csak a hetek és hónapok beosztására értse az olvasó, mert ünnepeik egyik külvilági felekezet ünnepeihez sem hasonlítanak.
Az újév itt kettős ünnep, mivel december 31-e is munkaszüneti nap. Szilveszter éjszakáján tizenhat éven felülieknek nem illik aludni, – és ebben már eltérnek a külvilági szokásoktól – otthon tartózkodni sem illik. Szilveszterkor talpon van az egész felnőtt Szimmaren, megtelik a Röszti, a Kultúrház, a Park, megtelnek a rondók, és alkonyattói hajnalig színes, vidám csoportok rajzanak az utcákon. (Ne feledje az olvasó: a nyár kellős közepén vagyunk, a kivilágított járdákat lombok legyezik, a Parkban virágzásuk teljében pompáznak a rózsalugasok, és a tenger felől áramló langyos szellő fűszeres illatokkal telíti az éjszakát.)
Március elseje már sajátosan szimmareni ünnep. Az egy nemzetből származók vidám, műsoros találkozókat rendeznek ezen a napon. Legnépesebb csoport a busman néger utódoké. A Nyári-barlangban szoktak találkozni, csaknem háromezren vannak, és valamennyien nők.
A találkozók műsorán rendszerint verseket szavalnak az illető nép legnagyobb költőitől, népdalokat énekelnek, és valaki – általában egy történész – rövid előadásban vázolja az őshaza jelenlegi helyzetét.
Érdekessége ennek az ünnepnek, hogy az utcákon nem hallani szimmareni szót; mindenki az ősök nyelvén beszél ezen a napon.
Május elsején itt már őszbe fordul a természet. Talán innen ered a szokás is: az öregek ünneplése. Valamikor a nagy kornak szólt a tiszteletadás, újabban – a külvilági május 1. hatására – inkább a munkát köszöntik, a munkában eltöltött hosszú életet. A legidősebbek körül összegyűlnek a rokon családok, és piros szalaggal átkötött ajándékokkal kedveskednek nekik. (Az öreg Grandpierre-t, a legidősebb polgárt már száznál többen ünnepelték az idén a Mirtusz-rondóban.)
Július elseje és másodika a család ünnepe. Kora délután bezárul a Kultúrház és a Röszti, kiürülnek a rondók; mindenki otthon van már, a legszűkebb családi körben. Sokban emlékeztet a külvilági karácsonyokra: beköszöntött a tél, különös varázsa van a családi otthon melegének; Feldíszített fenyőgallyacska áll egy vázában, az asztal közepén, körülötte pedig az ajándékok halmaza. Legtöbb ajándékot persze a gyerekek kapnak, ők ennek a napnak az első számú ünnepeltjei.
Szeptember elseje nemzeti ünnep, a városalapító ősök és az 1783-as forradalom emlékezetének szentelik. Napközben a Mauzóleumba zarándokolnak el, és felvirágozzák az elhunyt családtagok hamvtartó urnáit, este pedig a szakosztályok rendeznek találkozót, amelyen a legjobb írók, művészek és történészek adnak bevezető műsort.
Az itt felsorolt ünnepek mindegyikében volt már részem, ha csupán külső szemlélőjük voltam is. A Festamorinak nevezett tavaszi ünnep, melyet november első két napján tartanak, még ezután következett.
(A teljesség kedvéért megemlítem, hogy a naptár nem ad hű képet a valóságról. Új honfitársaim pusztán a változatosság kedvéért is szeretik felidézni a köznapok egyformaságát megbontó ünnepi hangulatot. Névnapot ugyan nem tartanak, de a születésnap, a házassági évforduló elmaradhatatlan családi ünnep. Érdekes szokásaik is vannak. Nemrégiben – október első vasárnapján – volt a Magányosok Tavaszi Bálja. Ezen az estén csak olyan huszonnégy éven felüliek léphettek be a Parkba és a Röszti nagytermébe, akiknek még nem volt választottjuk. Másutt említettem már, hogy baráti körök és különféle asztaltársaságok rendszeresen találkoznak valamelyik rondóban. Számítsa hozzá ehhez a vázlatos képhez az olvasó, hogy itt a vasárnap sem afféle pihenőnap, mint a külvilágban – pihenésre bőven van idő köznapokon is –, hanem a szó szoros értelmében ünnep, melyet a kirándulásnak, a sportnak, a művészi élményeknek szentelnek a szimmareniek. A művészeknek például ez a legnehezebb munkanap s a legkeményebb próbatétel.)
A Festamori előtti napon Hajna váratlanul elbúcsúzott tőlünk.
– Fazil elnök úgy döntött, kamaradi, hogy elengedi azt a két hetet, ami még hátra van az esztendőből, és a Festamori másodnapján kiadja az igazolványukat. Örülök, hogy elsőnek kívánhatok szerencsét a nagykorúságukhoz, és… – itt elcsuklott a hangja – … ugye, büszke leszek én még valamikor magukra?…

Feküdtem a heverőn, és bámultam a vajsárga mennyezetet.
Tulajdonképpen örülnöm kellett volna. Két nap múlva nagykorú szimmareni polgárnak számítok. Az elnök nyilván azért engedte el a két hetet, mert az iskolások a Festamori után kezdik kuktafélévüket, s így együtt tarthatunk velük.
De nem tudtam örülni, olyan erősen szorongatta a torkom a várakozás izgalma.
Hajnától nehezen szakadtunk el, türelmetlenül vártam a hosszúra nyúlt búcsúzkodás végét. Minek búcsúzkodjak, ettől a perctől kezdve nincs akadálya, hogy kedvünkre találkozhassunk.
Lehet, hogy félóra telt el így, lehet, hogy kettő. A vidifon néma volt.
"Ó, de mamlasz vagyok – villant a fejembe hirtelen –, most már igazán rajtam a sor!"
Alig futott ki a csengetés, nyomban megjelent az ernyőn a kedves arc.
– Maga az. Zsiga?
Fejembe szaladt a vér.
– Nincs kedve lejönni egy félórára a Szegfű-rondóba?
Szörnyűködő képet vágott.
– Hogy gondolja? Most, ünnep előtt? Tudja, most mennyi a dolgom?
Nagyot nyeltem.
– Hát mikor?
Hajna elkomolyodott, és furcsán, szinte félénken kérdezte:
– Holnap… szabad?
Örökre sajnálhatom azokat az érzéseket, melyeket ebben a percben elmulasztottam. S ideszámíthatom a következő fél napot is, mert csak másnap reggel, találkozásunk után tudtam meg, mit jelent Hajna kérdése.
"Szabad vagy még a Festamorin?" – erre a kérdésre minden szimmareni fiatalnak megdobban a szíve. Lány és fiú, ha együtt ünneplik a Festamorit, attól kezdve együvé tartoznak, félig-meddig jegyeseknek számítanak, legalábbis egymás szemében. Hallottam már ezelőtt is szó közben ilyesmit, hogy: "fehér jegyesek", "piros jegyesek", de nem tudtam, mit értenek rajta.
A Festamoriról sem tudtam sokkal többet a nevénél. Másnap aztán Hajnának gondja volt rá, hogy végigélvezzem ezt a bájos, felejthetetlen tavaszi ünnepet.
Már kora reggel talpon volt a város fiatalsága. A lányok a legszebb tavaszi ruhájukban pompáztak, színes csoportjaik úgy tarkállottak szerte az utcán, mint megannyi frissen szedett mezei virágcsokor. Zsúfolt elektrobuszok szállították a tömeget a Sportfaluba, a hagyományok szerint itt kezdődött a Festamori.
Szép idő ígérkezett. Enyhe szellő ringatta az ágakat, világoskék színben tündökölt az ég. Legalább kétszáz monoplán lebegett a város fölött. Egy sárga ruhás, fekete hajú lányka a Szegfűrondó előtti buszmegálló sarkánál állt, és vállra akasztott retikül nagyságú fotofonján valamelyik monoplánnal társalgóit.
Hajna mosolygósan jött, a megbeszélt időben. Hófehér hermelin boleróját, bársonyos fényű, égszínkék ruháját először láttam, rubinkövekkel kirakott öve pirosan csillámlott a reggeli fényben.
Éreztem, milyen hirtelen kiszárad a torkom, s újra elővesz az átkozott nyeldeklés. Szerencsére a zsúfolt elektrobuszon elsodródtunk egymástól, s nem kellett beszélgetni.
A Sportfaluban annyi látnivaló ígérkezett, azt sem tudtuk, melyiket válasszuk. Hajna végül is azt javasolta, hogy vegyük sorra a sportpályákat, stadionokat, tornatermeket, uszodákat, aztán majd gyökeret eresztünk valahol.
Ki kell térnem néhány szóval a szimmareni sportéletre, mert attól tartok, olvasóim félreértik a szót, a külvilági sportokra gondolnak, vagy ami ennél is rosszabb, feltételezik, hogy Szimmaren ezen a téren is messze a külvilág előtt jár; tán itt már öt másodperc alatt futják a százat, kilenc méter magasra ugranak a rúddal, s – hogy még nagyobbat mondjak – a Kék sziget futballcsapata talán megverné egy-két góllal a magyar válogatottat is…
Nos, minél többet várt az olvasó, annál nagyobb lesz a csalódása. Megvallom, keserűen csalódtam én is. Először is: Szimmarennek nincs nagyválogatottja, mivel egyetlen futballcsapata sincs. Másodszor: a külvilágban ismert, csaknem valamennyi versenysport itt tilalmas dolog. A Védelmi Tanács orvostudós tagjainak, az egészségőröknek az az egyöntetű álláspontjuk s ebben sajnálatosan osztozik velük a közvélemény –, hogy a sport annyi, mint testnevelés, tehát csak addig van értelme, míg valóban neveli a testet. Az erőfeszítésen alapuló túlhajtott versenyzés viszont megbontja a test biológiai egyensúlyát, torzulásokat idéz elő, káros az egészségre, veszélyes – egyszóval nem sokkal különb, mint az idült alkoholizmus.
Egyébként is – érvelnek a szimmareniek (sajnos még Hajna is) – mi értelme van? Messzebbre ugrok, mint a másik? Ha valóban ugrani kell, mindig a tudós ugrik legmesszebbre. Nem nyolc méterre, hanem körülugorja a Holdat, s ha úgy tetszik neki, elugrik már a Marsba is. Amire haladt az ember, amivé fejlődött, azt – legalábbis két-háromezer év óta – nem az izmainak, hanem az eszének köszönheti. Arra legyen büszke, az eszére, és ne a lábikráira.
Mondanom sem kell, mennyire elkeserített engem – hajdani Fradi-szurkolót – ez az okoskodás.
De mire jó akkor a Sportfalu? – kérdezhetné ezek után az olvasó.
No igen, sportélet azért itt is van. Nem hiszem, hogy találnék olyan száz éven aluli polgárt, aki ne sportolna rendszeresen. Ki amit szeret, és ami a korához illik. Ilyen értelemben az atlétika minden ága népszerű, és a legtöbb külvilági sportág. Persze csak puszta élvezetből művelik, játékosan, s az idősebbje okosan, mérséklettel, mint a tapasztalt, mindig józan borivók.
Igaz, nagy versenyeket is rendeznek néha. Ügyesség, szépség nem árt az egészségnek – mondják –, abban lehet versenyezni. A Festamori első délelőttje is nagy versenynapnak számít, ilyenkor vívnak döntő mérkőzést egymással a legjobb csapatok.
Nem untatom az olvasót a különféle játékok leírásával. Egy, a külvilági röplabdához hasonló mérkőzést néztünk végig, s elámultam, milyen boszorkányos ügyességgel kezelik a labdát.
A Nagystadionban megnéztük az iskolások gimnasztikai tömeggyakorlatát, majd a talajtornászok döntőjét. El kellett ismernem, hogy a szimmareniek mesterei ezeknek a sportágaknak.
Szerettünk volna minél több helyre bekukkantani, de a Tánc- és mozgásművészet stadionjában végképp ott ragadtunk. Bemutatták itt a tüzes spanyol táncoktól a légies klasszikus balettig a művészi tánc minden szépségét. Sajnos a műsor vége felé érkeztünk, s így keveset láttunk belőle. Engem a tizenötödik osztályos lányok tánckarának gyönyörű, ritmikus tánca fogott meg. A színes világításban szinte lebegtek a lányok, egyszerre libbent ruhájuk áttetsző fátyola is, omló hajukban, széles övükön fel-felragyogtak a drágakövek. Mennyi finom szépség, mennyi nőies báj áradt a kecses, könnyed mozdulatokból!
Gondolja meg az olvasó: ezek a lányok félig-meddig máris tudósok. Két év múlva, ha túljutnak az egyetemi fokon, bátran versenyre kelhetnének értük a külvilág egyetemei.
Körülnéztem. A tömött padsorokban sok lány ült, valamennyi külön egyéniség, színre, jellemre, arcra más-más karakter, de valamennyi bájos és nőies. Szépek. Ezt a gondolatot szégyelltem ugyan a Hajna szomszédságában, de magamban tárgyilagosan meg kellett állapítanom, hogy a többi lány is szép. Sokan közülük már diplomás kutatók, minden mozdulatuk egyszerű és természetes, mégis, minden mozdulatukban őrzik – talán ugyanennek a ritmustáncnak az örökségét.
Lehetséges, hogy bennem a hiba, lehet, hogy a külvilágban, de én, bevallom, nem ilyennek képzeltem valamikor a felszabadultan gondolkodó, a férfiakkal minden tekintetben egyenrangú nőt. Ha szó került róluk, ideges, ványadt könyvmolyokra gondoltam, amolyan görbécske, vézna, lófogú penészvirágokra, amilyeneket itt még véletlenül sem látni.
Délután a Kultúrházat és a Rösztit töltötte meg a Festamori színes közönsége. Sor került a Kívánságnapra. Népszerű művészek, tudósok, írók az ünnep előtt százszámra kapták a kívánságüzeneteket, s most kiálltak a pódiumra, hogy eleget tegyenek a sokféle kívánságnak. Láttam a nyomtatott műsort: huszonöt teremben egy időben rendezték az előadásokat, majdnem ötszáz meghívott felléptével. Áriák és hegedűszólók, szerelmes versek, társadalmi és gazdasági kérdések, vidám jelenetek, tudományos beszámolók, történelmi elemzések, zenekari és énekkari előadások, ilyesmik szerepeltek a kívánságlistán.
– Apám is itt lesz – mutatta Hajna. – A Diána bolygóra nagyon kíváncsiak.
Sok ismerős névre bukkantam a meghívottak között: Fazil, Maria Dazma, Szurovij, Erich Rott, Henri Hrisztov, Johannes Heiti, Adzsoj Roj, a Hajna édesapja, Maria Marinescu, a Pierre édesanyja, Benedek Magyar, Piavera stb.
Gyorsan eltelt a nap.
Alkonyattájban a Parkba indultunk, ahová ezen az estén csak párosával szokás belépni azoknak, akik megegyeztek, hogy kettesben ünneplik a Festamorit.
Egyszerre Pali hangját hallottam:
– Hová-hová, szökevények?
Hozzánk szegődött, de Hajna a Park bejárata előtt kedvesen és egyszerűen elköszönt tőle.
– Látszik, még nem ismeri a szokásainkat, kamarad Sonkoly. Ha két fiúval sétálnék be a Parkba a Festamorin, az egész város rajtam nevetne.
– Vagy úgy! – eszmélt Pali, és megnyúlt orral elballagott.
Ezek után az este, ha lehet, még gyorsabban eltelt.
Nem terhelhetem az olvasó figyelmét ennek a felejthetetlenül szép tavaszi estének a leírásával. Alig hiszem, hogy számot tarthatnék vele a közérdeklődésre, csak fölösleges kitérő volna emlékiratomban, melynek egyedüli célja, hogy ha vázlatosan és elnagyoltan is, de ízelítőt adjon a külvilágnak a szimmareni életből, mindenekelőtt abból, ami újdonság a külvilági olvasó szemében. Márpedig a tavaszi este szépsége nem újdonság, mint ahogy azt sem szükséges bizonygatnom, milyen nagy élmény az egy fiúnak és egy lánynak, amikor életükben először kedvükre beszélgethetnek és hosszúkat hallgathatnak a fényes csillagok alatt.
Arról azonban, hogy a "fehér lugasban" is voltunk, szólnom kell, ez már sajátosan szimmareni szokás.
A nyolcszázas évek elején kell kezdenem.
Javában épült az új város. A kész lakások elosztásánál a fiatal házasokat részesítették előnyben. Addig is teljes önállóságot biztosított a fiataloknak a nagykorúság, de a házasságkötésbe többé-kevésbé beleszóltak a szülők is, mivel az Óvárosban, üres lakás híján, rendszerint hozzájuk költöztek a fiatalok. (A technik érában – a XVIII. század második felében – úgyszólván a társadalom minden képességét, energiáját a technika fejlesztésére fordították a szimmareniek, új lakások építésére így már nem futotta az erejükből.)
Megkönnyebbedett a házasulandók sorsa az új városban, nem voltak többé lakásgondjaik.
Ámde mi történt? Néhány esztendő alatt feltűnően elszaporodtak a válások. Nem volt ebben semmi csodálatos, hiszen a fiatalokat csábította a szép új lakás, s meggondolatlanul, sokszor néhány hetes futó ismeretség alapján házasságra léptek, mielőtt megismerhették volna egymást, s megítélhették volna: kitartanak-e a másik mellett egy élethossziglan szóló szövetségben.
A Főtanács akikor úgy határozott, hogy a házasságot két próbához köti: legalább féléves, komoly ismeretséghez s utána legalább féléves jegyességhez.
Innen ered a "fehér jegyesség" és a "piros jegyesség". Ma már kedves népszokásnak tetszik, persze olyan szokásnak, amely mindenkit kötelez.
Régóta feltűnt nekem a Park közepén két gyönyörű rózsalugas, mert kora tavasszal ezek nyíltak ki leghamarabb, és késő ősszel ezek pompáztak legtovább. Három-négy téli hónap kivételével ezt a két lugast egész évben öklömnyi rózsák borították, az egyiket gyolcsfehér rózsák, a másikat tűzpirosak.
Mindkettő mint valami ógörög szentély. Középen lezárt, nehéz urna, mellette a kis íróasztalka, fiókjában névjegy nagyságú fehér, illetve piros kartonlapok. Ilyen lapocska őrzi a jegyesek nevét mindaddig, amíg bejelentik házassági szándékukat az Anyakönyvi irodán. Akkor, ha a fehér és a piros lapocska tanúsága szerint kiállották a kétszer féléves próbát, visszakapják őket emlékül, és semmi akadálya tovább a házasságkötésnek. Megemlítem még, hogy csak nagykorúak léphetnek jegyességre. A fehér jegyesség különben nem jelent sokkal többet, mint ha a külvilágban azt mondják a fiúra, hogy "udvarol" egy lánynak, vagy azt mondják a lányra, hogy "együtt jár" ezzel vagy azzal a fiúval. Fehér jegyesekkel elég gyakran megtörténik, hogy szakítanak. Pirosakkal annál ritkábban. (De – ez már igazán bürokrácia – a fél év leteltéig akkor sem léphetnek új jegyességre.)
Hozzá kell fűznöm, hogy a fél esztendő csupán alsó határ! Vannak itt szép számmal három-négy éves jegyesek is, mert házasságot csak akkor szokás kötni, ha legalább az egyik félnek – rendszerint a leendő férjnek – már elfogadták a diplomamunkáját.
(Ezt a későbbiekben sajnos a saját esetemmel bizonyíthatom. Mennyi kellemetlenséget okozott nekem az a kegyetlen előítélet, hogy új hazámban nem is számít igazán nagykorúnak az ember, míg valamelyik szakmát nem sajátítja el mesteri fokon. S az a – számomra merőben idegen – gondolkozás, mely a fiatal szív nagy fellobbanásait még a szerelemben sem veszi komolyan. Mert rendben van, az ifjú ember minden próbára kész, hogy szerelmét bizonyítsa: kész megküzdeni életre-halálra a mesebeli hétfejű sárkánnyal, kész elhordani a hegyet zsebkendője négy sarkában is, csak egyet ne kívánjanak tőle, hogy várjon. Micsoda kegyetlen szokás: próbaidő a szerelemben! S hiába bizonykodtam, hogy az ember szent érzéseit nem lehet rőffel vagy stopperórával mérni, én tudok olyan esetet, amikor a fiatalok már háromheti ismeretség után összeházasodtak, s mégis boldogan éltek. Új honfitársaim csak mosolyogtak. "Igen, előfordulhatnak ilyen esetek – mondták. – Kiugrik valaki az ötödik emeletről, felakad a harmadikon, s az ijedségen kívül nem történik egyéb baja. Vannak ilyen esetek, mégsem mondhatjuk, hogy a biztonságos közlekedésnek ez a módja: ugorjunk ki az ötödik emeleti ablakon…" Hát lehet ezekkel vitatkozni? Azt hiszem, igazában meg sem értettek. "Miért úgy sietni, kamarad? Az a hat hónap igazán gyorsan eltelik – ti. én csak a "piros jegyességről" vitatkoztam, hiszen a külvilági fogalmak szerint csak azt számítom jegyességnek –, azt a hat hónapot inkább megtoldani érdemes, mint elvenni belőle. Hiszen az életnek egyik legszebb fejezete, miért kellene azt megrövidíteni? A házasság? Ó, van még idő az együttélésre is 80-100 esztendeig!…")
Sokan várakoztak már a két lugas környékén, szokatlan csendben. (A Festamori első napján többen lépnek jegyességre, mint együttvéve az egész esztendőben.)

Végre ránk került a sor. Félrehajtottam a bejáratot takaró lombokat, és előreengedtem Hajnát. Kékes fény derengett odabenn; halkan susogtak a könnyű tavaszi szélben a rózsalevelek.
Megcsókoltuk egymást.
Hajna könnyesen rám mosolygott, és felírta nevét a kis fehér kartonlapocskára:

Haina Söke

Remegett a kezem, hát a kelleténél gyorsabban – elég csúnyán – alákanyarítottam a nevem az övének, már új hazám helyesírásával:

Jigmond Showfözö
Festamori, 1. Novembre, 1945.

A Festamori második napja is nevezetes dátum a fiatalságnak.
Ilyenkor kapják meg év végi bizonyítványukat az iskolások, és kezdődhet a kéthónapos nyári szünidő.
Ezen a napon kapnak nagykorúsági igazolványt a tizennyolc évesek is (ti. akik sikeresen befejezték egyetemi tanulmányaikat).
Üzemben volt az egész Főtanács, mert a hagyomány szerint a főtanácstagok személyesen adták át az igazolványokat az új polgároknak. Mindegyikkel külön-külön elbeszélgetett valamelyik főtanácstag – kérdéseiről, javaslatairól, észrevételeiről –, és intézkedett, ha szükség volt rá.
Nekünk kivételesen adták meg a nagykorúságot, hiszen egyetemi tanulmányainkat még el sem kezdtük, sőt kuktafélévünk is csak ezután következett.
A meghívókat mindhárman más-más időpontra kaptuk, így elsodródtunk egymástól, és nem is találkoztunk már a nap folyamán. Én Hajnától értesültem, aki elkísért a Főtanács irodájára, hogy írásbeli összefoglaló dolgozatunk alapján Áron ezer karát dotkát kapott, én pedig ötszázat. (Bizonyosan a monoplánkalandnak is része volt abban, hogy Pali nem kapott dotkát, mert az összefoglalója – olvastam – elég jól sikerült.)
– Mit vásároltál a múltkori dotkán? – kérdezte Hajna. (Tegeztük egymást tegnap óta. Milyen jó íze van a tegezésnek, ha nem szokott még hozzá az ember! De nagy ostobaság volna rögtön azzal kezdeni!)
– Nem vásároltam semmit – mondtam. – Az utolsó karátig megvan még a tavalyi, háborús dotkám is.
– Ó, ne légy ilyen zsugori! – Elmélázott, s kis idő múlva a fülembe súgta: – Tudod, hogy ketten együtt milyen gazdagok vagyunk! Már hétezerötszáz karátunk van!
Ebben a pillanatban megszólalt a váróterem hangszórója, a torkomba ugrott a szívem, mert az én nevemet mondta:
– Kamarad Sófőzőt Fazil elnök kéri, hogy fáradjon be az egyes szobába.
A nagydarab ember, akire senki se mondaná a külvilágban, hogy jóval elmúlt kilencvenesztendős – elém jött, hellyel kínált. Dús szemöldöke megrándult, s huncutkodó mosoly bujkált a szemében, amikor megkérdezte:
– Hogy érezte magát tegnap, kamarad?
– Nem rossz találmány ez a Festamori! – válaszoltam én is mosolyogva, de fülig pirultam bele. Csak nem látott meg valahol Rajnával? Tegnap ugyan benéztünk a Kultúrház nagytermébe, ahol ő válaszolt a kívánságüzenetekre, de a háromezer főnyi tömegben aligha vehetett észre bennünket.
Fazil elkomolyodott, gondolkozva simogatta kopasz fejét. Amikor megszólalt, ugyanazt a sértő nyerseséget éreztem hangjában, mint első találkozásunk alkalmával, egy évvel ezelőtt, a repülőtéren.
– Sokat kivételezünk magukkal, kamarad. Maguk máris nagykorúságot kapnak, pedig hol van még az egyetem? Nem szólva arról, hogy azt a sok külvilági kacatot, amit a fejükben magukkal hoztak, még igen sokára és nagyon keservesen fogják kitakarítani. A tanulmányi eredményük mindenesetre biztató. A dotka megszabásánál persze csak az elért színvonalat vehettük tekintetbe, de közölhetem, hogy magával különösen elégedettek vagyunk, mert tudjuk, hogy sokat kellett pótolnia.
Felállt, s tűnődve sétálgatott az irodában, melynek – csak most néztem jobban körül – meglehetősen egyszerű volt a berendezése.
– Nézze, kamarad – folytatta kis idő múlva. – Egy éven belül harmadszor kap dotkát, igaz? Ritka teljesítmény ez minálunk. Lehet, hogy csak szerencséje volt, de éppígy lehetséges, hogy a jó kezdetnek még jobb lesz a folytatása.
Újra elhallgatott, majd úgy beszélt tovább, miközben sétálgatott, meg-megállt, mintha csak hangosan gondolkoznék.
– A külvilágban ledobtak két atombombát, és elpusztítottak háromszázezer embert. Akinek józan esze van, ennyiből is láthatná, hogy a magenergia nem játék. Persze az a sok firkász, aki a saját holnapjára nem gondol, csak a mai fizetésére, az gondoskodik róla, hogy a népek ebben ne veszedelmet lássanak, hanem holmi fényes diadalt.
Gondolja csak meg: a tudomány halad. Tíz év múlva már három-négy nagyhatalom fogja gyártani a magbombát, húsz év múlva – ha nem tör ki közben a harmadik világháború – már nem is számít hatalomnak az az állam, amelynek nincs néhány száz magbombája, negyven-ötven év múlva pedig futószalagon gyárthatja akár minden tenyérnyi ország. Uruguaytól Paraguayig. Nem valami biztonságos perspektíva az emberiségnek.
Azt hiszem, a történelem legválságosabb pillanatához érkeztünk. Vagy most kezdi el a külvilág igazán a történelmet, vagy most teszi be végképp az ajtót – mögöttünk is sajnos –, a helyzet könnyen úgy alakulhat. Amíg a külvilág is nem lesz "egy nép, egy akol" – ha jól emlékszem, éppen magyar költő írta ezt így –, addig bármikor kitörhet a magháború, abba pedig belepusztulhat az emberiség.
Gondolkozzunk csak. Idáig legalább a katonák nagy tömegei kellettek a hadviseléshez, ám lassan odaérünk, hogy egy-kétezer jól fizetett zsoldos is elég. Ennyi csirkefogót pedig minden valamirevaló diktátor talál magának. Idáig csak az erősebb kötözködött azzal, akit magánál gyengébbnek gondolt, s ez feltétlenül korlátozta a háború lehetőségét. Lassan odajutunk, hogy az lesz az erősebb, aki támad. Tegyük fel, hogy a monacói nagyherceg feleségét elcsábítja egy francia harisnyagyáros, és a nagyhercegnek hiányzik egy kereke, ami egyébként elő szokott fordulni nagyhercegi körökben. Mit tenne az atomkorban egy felszarvazott nagyherceg? Rendelne Fordnál egy szortiman magbombát, és egy szép éjszaka felrobbantaná Franciaországot?
Látja, kamarad, ilyen képtelenségekhez vezet az a feltevés, hogy az emberiség nagyhercegeivel és diktátoraival együtt lépi át az atomkor küszöbét, sőt a legtöbb országban éppen ezeknek a kezébe adják a magbombaraktárak kulcsát.
De ha ez nem lehetséges, akkor mi lesz? Sokat gondolkozom rajta. Ez idő szerint a megoldásnak csak két lehetősége látszik. Az egyik: míg a magbombák túlságosan el nem szaporodnak, egy józan pillanatukban a tengerbe dobálják valamennyit. Maradnak, amíg maradnak… az országhatárok, a diktátorok, a milliomosok és a nagyhercegek, de szigorú nemzetközi ellenőrzés teszi lehetetlenné, hogy a világ bármely zugában újra magbombát gyártsanak. Egy időre ez is valami. A másik: a végleges megoldás. Ha az egész külvilág Szimmaren útjára lép. Nevezzék, ahogy akarják, szocializmusnak, kommunizmusnak vagy bármi másnak, ezen majd csak nem vesznek már össze.
Ámbár ki tudja?…
Végül is van hozzá erőnk, hogy elkerülhessük a katasztrófát? Azt hiszem, van. A mi igazságunk: az élniakarók igazsága; nincs ennél nagyobb hatalom. A szabadon élni akaróké. Persze lássunk tisztán: egyelőre az életen van a hangsúly. A szabadság előbb-utóbb győz a világon, azt csak ideiglenesen lehet elveszíteni, de az emberiség ezen a bolygón örökre elveszhet.
Sokat vitatkoztunk mi, emlékszik, legutóbb is, a legnagyobb hatalomról. Meggyőződésem, hogy mihelyt a külvilágban a magbombák számával kezdik mérni a hatalmat, mindennél nagyobb hatalommá válhat az élniakarók igaza. Csak el kell juttatnunk az emberekhez, és azontúl a magbombák legfeljebb a halakat ijesztgetik majd a tenger fenekén.
Kicsit hallgatott, majd hirtelen megállt előttem, s egyenesen a szemembe mondta:
– Nagy dolog lehet még a maguk rádiofonja, kamarad Sófőző. Megérné, hogy rászánja az életét.
Leült, és könnyedebb hangra váltott. Sokáig kérdezgetett még erről-arról, aztán mikor az igazolványt ideadta, az előbbi huncutkás mosollyal búcsúzott:
– Örülök, hogy kellemesen töltötte a Festamorit…
Hajna Anika Marinescuval, Pierre húgával beszélgetett odakint. Anika nekem is büszkén mutatta nagykorúsági igazolványát és benne a neveléstudományi szakosztály tagsági pecsétjét, amely az egyetemi tanulmányok sikeres elvégzését igazolta. Elbúcsúztunk tőle, és hazafelé indultunk, Hajnáékhoz. A jegyeseknek a Festamori második estéjét családi körben szokás együtt tölteni.
Haj na egyre kérdezgetett, de nehezen találtam a szavakat, annyira hatása alatt voltam még az előbbi beszélgetésnek.
Amikor a Park közepén a két rózsalugas mellett elhaladtunk, hirtelen ijesztő gondolat jutott az eszembe. Az igazolványomat csak futólag néztem meg, de tisztán emlékeztem rá, hogy az Anika igazolványában november másodiki keltezést láttam. Tehát a nagykorúságom csak a mai naptól számít?
– Gyerünk be még egyszer a lugasba – mondtam Hajnának.
Meghökkent.
– Minek?
– Ami biztos, biztos. Te mondtad éppen, hogy csak a nagykorúaknak érvényes. Majd a végén nem fogadják el a tegnapit…
Elmosolyodott.
– Jó, bemehetünk. De nézd meg előbb az igazolványodat legalább!
A telihold fényénél tisztán kivehettem az írást: 1. november, 1945.
– Gondoltam én erre – mondta egyszerűen Hajna. – Megkértem Fazilt, hogy egy nappal előbbre állíttassa ki a tiedet.

X. FEJEZET

melyben az olvasó betekintést nyer a kuktafélév változatos programjába s hajó szeme van – a láthatatlan ellenség kártyáiba is

Amikor a Festamori második napján ellátogattam Hajnáékhoz, vacsora után, beszélgetés közben Florika Szőke, az édesanyja komolyan a szemembe nézve ezeket mondta:
– Két sorsdöntő lépésének az ember egész életében viseli a következményeit. Ráadásul mindkettőt olyan korban kell megtennie, amikor még nagyon is tapasztalatlan, próbálatlan, és tele a feje romantikával és idealizmussal. Ki se nőtt az iskolapadból, és életpályát kell választania; önmagát sem ismeri még, és élettársat választ. Sokszor gondolja meg, míg akár egyikben, akár másikban végleg elkötelezné magát. Használja ki a kuktafélévet, jól nézzen körül, mielőtt végleg dönt az élethivatásáról. És hadd mondjam meg azt is: a fehér lugas még nem az Anyakönyvi Iroda. Attól, hogy a fehér lugast megjárta a lánnyal, attól még szóba állhat másik lánnyal is. Ezt mindkettőjük érdekében mondom, mert olyan a házasság: az egyik fél, ha úgy érzi, hogy rosszul választott, akkor a másik se választott jól.
Bármilyen furcsák is ezek a tanácsok a külvilági olvasó fülének – kiváltképp a külvilági lányos mamáknak –, Florika Szőke szavai az itteni közfelfogást tükrözik. "Jól nézz körül! Sokszor gondold meg!" – ez a szimmareni fiatalság vezérfonala, mindkét sorsdöntő lépésénél.
A párválasztásnál – volt szó róla az előző fejezetben – törvényes szokás biztosítja a jó hosszú gondolkozás! időt. Tizennyolc éves koron alul senki se mondhatja ki a végső szót, akkor sem egyik napról a másikra, mert az Anyakönyvi Irodához csak a két lugason keresztül lehet bejutni. (Persze ez is csak alsó határ. Mint említettem, diploma nélkül nem szokás házasságot kötni, a diplomához pedig kell még öt-hat munkás esztendő az egyetem befejezése után.)
A pályaválasztásnál a kuktafélév biztosítja a szükséges tájékozódást s az elegendő gondolkozási időt.
Első két hónapban – együtt az iskolásokkal – sorrá jártuk a huszonöt szakosztályt. Az illető szaktanács megismertette velünk a szakosztály belső életét, végigmutogatta az üzemeket, a laboratóriumokat, a kísérleti telepeket, tájékoztatott a szakosztály P-listájáról. (A P-lista – problémalista – a tudományos kutatómunka legfontosabb soron levő feladatait foglalja össze a szóban levő tudományágban. A művészeti szakosztályok P-listája az alkotás, a kritika, a műfordítás, az esztétika időszerű problémáit tartalmazza. Mintegy a szakosztályok jövőjét tükrözték a terjedelmes P-listák, a holnapok munkáját, melynek jó részét a most induló fiatalok fogják elvégezni.)
Minden szakosztálynál két-két napot időztünk.
Csábít a feladat szépsége, hogy napról napra bemutassam ezt az élményekben, tapasztalatokban gazdag, változatos és izgalmas két hónapot. Milyen csodálatos távlatok nyíltak fel előttem az emberi tudás lenyűgöző hatalma és olthatatlan szomjúsága láttán, a természet feltáruló titkai s a csillagos ég kitáruló végtelenje láttán! Bizonyára rendkívül érdekelné olvasóimat – nem a csókra és vérre szomjas ponyvarajongókra gondolok –, bizonyára rendkívül érdekelné őket mindaz, ami külvilági szemnek hozzáférhetetlen. Mégis, le kell mondanom róla, hogy taglaljam a részleteket, hiszen köteteket írhatnék össze csupán az első két kuktahónapomról is.
Kárpótlásul a következő hónapokról igyekszem dióhéjban némi ízelítőt adni.
Újév után társaságunk szétbomlott, és ki-ki önállóan folytatta tájékozódását, hogy még egyszer, most már alaposabban körülnézzen azokban a szakosztályokban, amelyek munkája leginkább vonzotta, s leginkább megfelelt hajlamának, érdeklődési körének. A tulajdonképpeni "kuktálkodás" tehát csak most kezdődött.
Legszívesebben újra végigjártam volna valamennyi szakosztályt. De rögtön az első magam választotta állomáson, a Gyermekvárosban – a neveléstudományi szakosztály "üzemében" – úgy belemerültem a részletek tanulmányozásába, hogy akkor már szívesen ott töltöttem volna hátralevő kuktahónapjaimat.
A Gyermekvárosba Áronnal együtt jártunk ki. Őt mint tanárembert, különösen érdekelte a szimmareni köznevelés ügye.
– Szimmarennek ez a lelke, a Gyermekváros – mondta egy ízben hazafelé jövet, amikor a napközben látottakról beszélgettünk. – Ha kéthárom évvel ezelőtt nekem valaki aprólékosan elmesél mindent, amit végigéltem, mióta itt vagyok, lehet, hogy egy szavát se hiszem el. Semmiféle bizonykodásra nem tudtam volna elképzelni, hogy létezik ilyen sziget. De nyomban el tudtam volna képzelni, ha az a valaki elmeséli a Gyermekvárost is. Éneikül – ködös fantázia a Kék sziget, de ezzel együtt már valóság.
Leszálltunk a tizennégyes megállónál, és ráérősen sétáltunk hazafelé az alkonyati hűs légáramban szellőzködő fák alatt.
– Persze hogy külvilági fejnek csupa rejtély az egész Szimmaren – folytatta tűnődve Áron.
– Mi szorítja őket munkára, ha úgy is megvan az ennivalótól a ruházkodásig mindenük? Miért nem puhulnak el, miért nem züllenek le a nagy jólétben? Miért nem szerveznek pártokat, hogy egyik vagy másik csoport kezébe kaparintsa a hatalmat? Miért nem rágalmazzák és csúfolják egymást, ha olyan szabadon irkálhatnak az újságba? És így tovább: miért, miért, miért? Mennyit csodálkoznának itt a jó pestiek, pedig azon ők sem csodálkoznak, hogy mondjuk a Váci utcai korzón egyetlen nő sem sétál például kolomppal a nyakában vagy levesestállal a fején. Miért nem? Szabadon megtehetné pedig, ha akarná, és mégsem teszi. Miért?
Elhallgatott, míg az előcsarnokban leszívattuk magunkról a port.
– Nem elég magyarázat a társadalom szigora – folytatta. – És az atomkor technikája sem. Ürítsék csak ki a szigetet, telepítsék ide Miskolcot, és két hét múlva elfogy az élelem, és két hónap múlva kalmárszellemű zsibváros Szimmaren; még jó, ha nem azzal szórakoznának új polgárai, hogy éjjel-nappal lövöldöznék egymást a széthurcolt gázpisztolyokkal. Telepítsék a helyükbe a szimmarenieket, és előbb-utóbb megcsinálnák az Avas tövében is a maguk Kék szigetét. Lehet, hogy évszázadok kellettek hozzá, míg ilyenné lett a szimmareni polgár. De a Gyermekvárost, ha csupa külvilági gyerekkel töltenék meg, tizenhat éves korukra azok is ilyenné válnának. Szimmaren kulcsa: az embernevelés.
Amint más helyen említettem már: a Gyermekváros Szimmaren élő modellje. Nem számítva a neveléstudományi szakosztály hatalmas épületét, melyben a szakosztály könyvtára, levéltára, előadó termei, a tagok és az egyetemisták dolgozószobái vannak, az egész kis város a gyerekeké. Az alsó öt osztályban állandó nevelői felügyelet mellett vannak a gyerekek (hároméves korig napi két óra, hatéves korig napi hat, azon felül napi tíz óra a "tanulási idő"), a hat éven felüliek pedig valóságos kis társadalomban élnek, az idősebb korosztályok irányításával.
A Szaktanács egy jó ismerősünket adta mellénk kalauznak: Anika Marinescut, Pierre húgát. A lobogó fekete szemű s lobogó fekete hajú eleven lány most kezdte első nevelői évét, s máris lázas buzgalommal dolgozott diplomamunkáján. (Nehéz feladatra vállalkozott: az új elsőévesek fejlődését három évig figyelemmel kíséri, húsz gyerekről hétről hétre pontos feljegyzést vezet; magnetofonnal rögzíti a beszédkészség kialakulását, s a gyűjtött adatok birtokában, alapos elemzéssel kimutatja, hogyan hatnak az értelmi fejlődésre a különféle játékok, a mesék, a kisfilmek, a zene, a ritmikus mondókák, versikék, dalocskák, a közös éneklés, a testsúly gyarapodása, a testgyakorlás stb. A szakosztály P-listáján ehhez a kérdéscsoporthoz még a következő "rokon tétel" volt csatolva: "Az adatgyűjtésnél a gátlások jelentkezésére és a feltételes reflexek kialakulására is gondot kell fordítani. Továbbá: a veszélyérzetek hogyan válnak ösztönössé – leesés a székről, szembe hulló por, kemény tárgyakba ütközés stb. Továbbá: az érdeklődés irányának az alakulása, a primitív viszonylatok felismerése s ezzel kapcsolatban a tehetség első megnyilvánulásai." Ennyiből is láthatja az olvasó, hogy a diplomamunkát nem lehet csak úgy összecsapni.)
Anika Marinescu nem tartozott az igazi őslakosok közé. Dédanyja egy déli-sarki expedíciót kísérő hajón volt alkalmazásban, s 1861-ben, amikor az expedíció a felfedezés izgalmával kikötött az ismeretlen szigeten, ő sem térhetett vissza többé a külvilágba. (A Déli-sark kutatói azóta is keresik az 1861-es expedíció pusztulásának nyomait.) A Marinescu nemzetség egy Kolozsvár környéki faluból származott, s Anika és Áron így szögről-végről földiek voltak.
Anika velünk töltötte szabad idejét, és végigmutogatta a Gyermekváros minden zegét-zugát.
Legjobban az lepett meg bennünket, hogy a naponta itt töltött tíz órából mindössze két órát tartózkodnak a hat éven felüli gyerekek is az osztályokban, kettőt a tanulószobákban, a többi idejük játékkal, szórakozással, karbantartó munkával, üzemi gyakorlattal, kísérletezéssel, sporttal, zenével, tanulmányi versenyekkel telt el. Anika nagyon elcsodálkozott, amikor megemlítettem, hogy szerintem a szabad foglalkozások rovására elbírnának még egy-két órai tanulási időt a gyerekek.
– Hogy érti azt, Zsiga, mi az a "szabad foglalkozás"?
– Amikor nem tanulnak.
– De hiszen egész nap tanulnak!
Elmondta, hogy valamennyi játék, szórakozás, kísérletezés tudományosan kiszámított menetrenddel kapcsolódik az iskolai tanmenethez. A filozófián kívül – többé vagy kevésbé – minden tantárgyat elsősorban a szabad foglalkozás óráin sajátítanak el a tanulók. A matematika, a társadalomtudomány, a gazdaságtan eléggé elvont tantárgyak, mégis, az izgalmas, tréfás játékok s a még izgalmasabb versenyek révén többet tanulnak még ezekből is, mint a tanulószobában.
Anika megmutatta az Iskolai Tanács irodája előtt (a felső négy osztály választotta az Iskolai Tanácsot) a Programtáblán az aznapi órarendeket. Találomra kiválasztottam egyet – a 12/G osztályét –, és bemásoltam a jegyzetfüzetembe:

8-10-ig Tantermi foglalkozás.
1. Magfizika. – Hogyan működik a Pikkolino magmotorja?
2. Gazdaságtan. – Hány kvalifik munkaórát igényel a napi közélelmezés?
3. Esztétika. – Dolgozatírás: A technik-éra szemléleti torzulásai hogyan tükröződnek a korabeli művészetben és irodalomban?
10-11-ig Kvalifik munkagyakorlat. – Próbatakarítás az osztály valamennyi helyiségében és kísérleti telepén.
11-12-ig A világjáró verseny döntője és díjkiosztás.

(Ehhez némi magyarázatot kell fűznöm. Minden osztályteremben a tábla mellett egy hasonló nagyságú távlátó ernyő is van. A versenyt irányító pedagógus a külvilág más-más tájait idézi az ernyőre, először a legnagyobb, majd egyre csökkenő távolságban, s közben felteszi a kérdéseket: Hol vagyunk? Hogy hívják azt a hegyet a bal felső sarokban? Jobb szélen, alul azt a folyót hogy hívják? A folyó kanyarulatában melyik az a város? Milyen kertek azok, a várostól északra? Stb. A kérdésekre mindenki írásban válaszol, s a legjobb világjárók részt vesznek a párhuzamos osztályok közös döntőjén. A döntő győzteseit 1-5 karát jutalomban részesíti az Iskolai Tanács.)

12-1-ig Gépjáték. – Fotofon. (Tulajdonképpen műhelygyakorlat. Minden tanuló kap egy dobozt, benne az alkatrészeire szétszedett fotofon. Óra végére úgy össze kell szerelni a fotofont, hogy működjék.) 1-2-ig Ebéd. Pihenő. (Megjegyzem, hogy a fent jelzett óraközökben is tartanak öt-öt perc szünetet.)
2-4-ig Tanulószoba.
4-6-ig Kirándulás a tengerpartra.
1. Mi van a tengervízben? Laboratóriumi gyakorlat. (A kísérletekhez szükséges ritka elemeket nem ám a nagyok üzemei szállítják. A tengerparti laboratóriumban maguk a gyerekek vonják ki a tengervízből ioncserélő szűrővel és más kémiai eljárásokkal.)
2. Mélységmérés és tengeri halászat ultrahangpuskával. (Mondanom sem kell, milyen kedves tanóra!)

Minél jobban belemerültem a Gyermekváros tanulmányozásába, annál jobban vonzott. Mondhatom, hogy irigyeltem a diákokat, és szerettem volna, ha nem is elölről, de mondjuk a tizedik osztálytól újra kezdeni az iskolai életet.
A harmadik hét végén mégis felébredt bennem a lelkiismeret, és továbbszólított a kötelesség. Elbúcsúztam kedves és mindig mosolygós kalauzunktól, a kis Anikától, s hívtam volna Áront is, de ő még maradt. (Leginkább a közösségi életre való nevelés érdekelte Áront. Ez csakugyan érdekes és fontos nevelési kérdés volt, a Gyermekváros csodálatosan jól kidolgozott pedagógiai menetrenddel készítette elő kis lakóit, hogy majdan a nagyok városának is méltó polgárai legyenek. A kilencedik osztálytól felfelé például már maguk a gyerekek osztályozták az előmenetelt, teljes egészében ők vették át a fegyelmezést, s a jutalmazásra is ők tettek javaslatot. Természetesen a nevelők is beleszóltak – ha szükségét látták – a diákok önkormányzati munkájába, de mindig a tapasztaltabb tanácsadó és sohasem az ellentmondást nem tűrő parancsnok szerepében.)
Következő állomásom a biológiai szakosztály volt, amely egyike a legnagyobbaknak. Földje, üzeme, laboratóriuma, kísérleti telepe ennek a szakosztálynak van a legtöbb, létszáma szerint pedig a gépszerkesztők és a fizikusok után következik.
Ne csupán a biológia tudományára gondoljon itt az olvasó. A szakosztályok, mint említettem, nemcsak tudományos kutatómunkával foglalkoznak; hozzájuk tartoznak az illető tudományággal rokon ipari és mezőgazdasági termelési ágak is. A biológiai szakosztályhoz az egész mezőgazdaság: szántóföldi, melegházi és melegágyi termelés, gyümölcs- és zöldségkertészet, szőlészet, állattenyésztés, sőt az erdőgazdálkodás, a tengeri és édesvízi halászat, a méhészet is. (A termelt élelmiszerek tárolása, tartósítása és feldolgozása már az egészségügyi szakosztály feladata. Itt jegyzem meg, hogy élelmiszereket nem csupán a biológiai szakosztály termel; a cukor, a közkedvelt vipi, a szesztartalmú italok, a só, a szintetikus zsír, méz, tej stb. előállítása a vegyészeti szakosztály szerves kémiai üzemeiben történik.) Valamikor minden biológus egy szakosztályba tartozott. Az ember élettanával foglalkozó orvos-biológusok csak a század elején váltak külön, és alakították meg az egészségügyi szakosztályt.
Hogyan vallják az olvasónak a biológiai szakosztályban töltött hetek szép élményeiről?
Mondanom sem kell, hogy itt is hamar belemerültem a kuktálkodásba. Legszívesebben beiratkoztam volna a szakosztály egyetemére, hogy végleg itt maradjak, ezen a pályán.
Azt hiszem, elegendő, ha távirati rövidséggel felidézem néhány napomat, s az olvasó igazat ad nekem.

A kísérleti növényház 4. számú csarnokában:
Láttam a növényvilág tüzéreit: az egyik, szilva nagyságú, szőrös terméséből olyan erővel lőtte ki a magot, mintha csúzlival lőné, 15-20 méter távolságra is. A másik – ládákban nevelt gombafajta – már fejlettebb technikával dolgozik, mert célzó automatája is van. A láda felső részén meghagyott nyíláson lövi ki a magvát, mindig pontosan a fényt célozza meg.
Láttam rovarfogó növényeket, a percmutató gyorsaságával forgó leveleket, egy hajszál érintésére összekunkorodó, csiklandós kacsokat stb. Ebben a csarnokban a növényi mozgás mechanizmusát tanulmányozzák a tudósok, a növény reagálását a fényre, érintésre, elektromos hullámokra, mágneses hatásokra, fémek közelgésére stb., és azt kutatják: miképpen fejleszthetik ki ezeket az érzékszerveket – a termelés szolgálatában – a hasznos növényeken.

Halászat:
A Vodka folyócska mesterséges tavat táplál, az édesvízi halastavat. Itt a Halbiológiai Kutatóintézetet látogattam meg.
Tengeri "halastó" is van, a Bambinótól északra eső öbölben (a térképen megtalálja az olvasó). Több négyzetkilométer területet a tengerben elektromos gát vesz körül, amelyen éppen úgy nem úsznak keresztül a halak, mintha fallal vagy hálóval volnának elkerítve.
Láttam, hogyan halásznak itt. Két biológus két halászcsónakon kimotorozott a nyílt tengerre. Ott, negyven-ötven méterre egymástól, a csónakokba épített villamos berendezéssel elektromos gátat létesítettek a két csónak és a parti zsilip közt, amely egy betonos medencébe vezet. Lassan elindultak a part felé. Az elektromos háromszögben rekedt halak megriadtak a villamos ütésektől, és a szabad folyosón csapatostul úsztak az egyetlen lehetséges irányba: a zsilipen keresztül a medencébe. Öt-hat perc alatt nyüzsgő, hánykolódó halakkal telt meg a medence. A két halász kikapcsolta az elektromos kerítést, s partot érve lezárták a zsilipet. A zsákmány nagyját most egy ritka sodronyháló kiemelte a medencéből, villamos ütéssel elkábította, s az ott várakozó teherbuszba borította. A zsilip újra felnyílt, s az apró halak előtt szabad volt az út.
Mindez nem egészen fél óra alatt játszódott le, s a teherbusz mérlegskálája 31 mázsát és valamennyi kilót mutatott.
Irigykedhettek, Duna-parti pecázók!

Az állattenyésztők 35. számú istállójában:
Láttam én az állattelepen félmázsás tyúkokat és nyolcmázsás disznókat, de ezek egyébként nem sokban különböznek külvilági rokonaiktól, és hasznosítani is hasonlóképpen hasznosítják őket. Itt tehát – gondoltam – számosállat a csirke is, és el voltam rá készülve, hogy csupa óriás fajtákat találok a telepen. Hamarosan kiderült, hogy tévedtem, mert a 35. istálló töméntelen sok apró "haszonállatkáját" csak trilliókban lehetne számolni!
Egyetlen porszemecskén, amely a levegőben repül, százszámra utaznak ilyen állatkák!
Ez tulajdonképp csak szaporító és nemesítő istálló. Ha egy rekesz jól előkészített táptalaját egyetlen cséppel beoltják a törzstenyészetből, órák alatt mázsányi baktériumtörzs fejlődik benne. Mert ennek az istállónak a lakói: a hasznos baktériumok.
Itt tenyésztik ki a legjobb hatású talajbaktériumokat, innen szállítják a melegházak egyik jól bevált fűtőanyagát: a melegtermelő baktériumok törzseit. Vannak fémgyűjtő, festéktermelő, fény termelő törzsek; az ember csak táptalajukról gondoskodik, s hálából csodálatos munkákat végeznek el ezek a szorgalmas, parányi lények.
Gyilkos ellenségeik is itt tenyésznek, ebben az istállóban: a bakteriofágok. Beteg emberben, állatban a baktérium okozta fertőzést órák alatt gyógyítják, mert ezek a falánk kis lények fertőző baktériumokkal táplálkoznak.
Az istálló egyik szárnyát az algatenyészet foglalja el. Ne lepődjék meg az olvasó, ha megkockáztatom azt az állítást, hogy ezek az algák viszonylag a leghasznosabb "állatok". Naponta 24-25 kg elsődleges fehérjét termelnek, s ennek a mennyiségnek valamivel még több a tápértéke, mint annak a 40-50 mázsa húsnak, melyet a lakosság naponta elfogyaszt. (Természetesen az algafehérjét is nagyrészt a konyha használja el, a maradékot pedig állatok táplálására használják.)

Az 1. számú központi laboratóriumban: Ez a mutációs laboratórium, itt tenyésztik ki az új állat- és növényfajták legtöbbjét, mégpedig röntgen- és radioaktív besugárzással. Kedves ismerősöm dolgozott itt, Florika Szőke. Ő vett gondjaiba.
– Ez a legújabb fajtánk, most állta ki az átöröklés próbáját – mutatott egy fürtszerűen lehajló kalászt, amelyen mogyoró nagyságú búzaszemek voltak. – Nézzen előbb jól körül, Zsiga, és ha kedve van, mi szívesen látjuk. A mi P-listánk a leghosszabb, itt aztán van munka, csak győzzük! Jóformán a sötétben tapogatózunk még, a tudományos biztonságban éppen a mi laboratóriumunk a legelmaradottabb. Nagy a selejt, nem tudjuk még pontosan irányítani a kísérletet: milyen tulajdonságai legyenek az új fajtának. Látja ezt a búzát? Legalább háromszáz kísérlet van mögötte, és még mindig nemesíteni kell. Csak hetvenöt a sikértartalma, és mi kilencvenet szeretnénk…

A 2. számú központi laboratóriumban: Florika kalauzolt. Itt a tenyészidő gyorsítását kutatták, az A részlegben a növényekét, a B részlegben az állatokét.
Eddig is tudtam, hogy a szigeten egész évben folyik az aratás és a szüretelés – a melegházakban még télen is –, s most ott álltam a négy hét alatt beérő búza s az egy hét alatt kifejlődő retek, a kéthavonta termést érlelő szőlő bölcsőjénél.
– Nincs ebben semmi ördöngösség – mondta Florika.
Nézegettük a laboratórium üvegházában a friss vetésű növényeket. Rögtön, ahogy beléptünk balra öklömnyi paradicsomok piroslottak, s a jelzőtábláról leolvashattuk, hogy tizenhat nappal azelőtt szórták a magjukat a földbe.
Valóban, semmi ördöngöset nem láttam, a hitetlen olvasó akár maga is kipróbálhatná a laboratórium egyszerűbb receptjeit cserepes muskátliján. Bizonyos tápanyagokat, amelyek a növénynek a termelés szempontjából haszontalan részeit növelik, elvonnak, más tápanyagokat – például amelyek a termést növelik – bőven adagolnak. Szelektálják az egyedeket, széndioxiddal és más gázokkal trágyáznak, elektromos hálókkal, hőhatásokkal serkentik a fejlődést, s ami a legfontosabb: az illető növényfajtához alkalmazott, szakaszos besugárzással és hormonkezeléssel.
Mindezt hőfokra, fényerősségre, megvilágítási időszakaszokra, páratartalomra stb. beállítható automaták végzik a melegházakban.

A 3. számú központi laboratóriumban:
Ide is benéztünk, ahonnan a nyolcmázsás disznó, a kilónyi tojást tojó óriástyúk, az öt-hat kilós májat cipelő kacsaóriások származnak. És persze a narancsok, almák, földieprek, barackok góliátjai.
Ugyancsak semmi ördöngösség: kolchicint adagolnak – melyet a hazai kikiricsben is megtalálhat az olvasó –, hormonkezelést alkalmaznak, szelektálnak, erős hőhatásokkal sokkos, un. poliploidokat hoznak létre, megfelelő arányban adagolják a tápanyagokat, a besugárzásokat stb.

A mesterséges élőlények kísérleti telepén:
Kedves olvasóm – egy világ dőlt össze bennem. Valamikor én is mennyit gúnyolódtam azokon a tudósokon, akik – így éreztem akkor – felfuvalkodottságukban már eszüket vesztették, a Mindenhatóval akarnak versenyre kelni, s azon mesterkednek, hogy lombikban kotyvasszák ki az élet isteni eredetű szikráját. Nos, amíg a külvilág ezen gúnyolódott, a szimmareniek már javában gyártották az életet. Két módszerrel sikerült már élőlényeket "gyártani" laboratóriumi úton. Az egyik: szervetlen anyagok bizonyos vegyületeit olyan fizikai, kémiai és radioaktív hatásoknak tettek ki, hogy egy idő múlva a vegyületben megindult az élő plazma és a sejtek képződése. Érdekes, hogy nem biológus, hanem vegyész hozta létre az első mesterséges sejteket, 1937-ben. De nem hagyták magukat a biológusok sem: két év múlva, amikor sikerült feltárniuk a növényi asszimiláció titkát, egyszerűen lemásolták, amit minden növény tud a kis moszattól a százados tölgyig: hogyan lehet szervetlen anyagokból élő sejteket építeni.
A laboratóriumban dolgozó, rózsáspiros arcú, idős biológus megörült, amikor hallotta, hogy a három új polgár egyike vagyok.
– Hiszen mi majdnem földiek vagyunk, kamarad! Az én ősapám cseh orvos volt, Brnóból került ide.
Készségesen mutogatta a tenyészeteket. Sokáig nézegettem a mikroszkóp lencséje alatt hol megnyúló, hol kigömbölyödő, élő testecskéket. Az öreg biológus, látva ámulatomat, csak legyintett.
– Gyerekcipőben járunk még, kamarad. Különben is valami baj van, amelynek idáig nem jöttünk a nyitjára. Élnek, mozognak, táplálkoznak, de a szaporodással valami baj van, és egyelőre tíz-tizenkét nemzedéknél nem sikerült messzebbre érnünk…

Íme, néhány kuktanapom vázlatából is láthatja az olvasó, hogy nem unatkoztam a biológusoknál.
De mennyi minden volt még, amit nem is említek – nem akarván emlékezések ürügyén természettudományos ismeretterjesztő könyvet írni. A gyönyörű gyümölcsösök, több száz méter hosszú szőlőlugasok, kilométeres melegágyak, a 80-100 termelő üvegház, a méhészet, a gépállomás, a villamosított, öntözéses szántóföldek stb.
A könyvnek beillő terjedelmű P-listáról is csak futólag tehetek említést. Ha találomra belelapoztam, ilyeneket olvashattam benne:
"Ismeretes a postagalamb, a vándormadarak, a hím lepkék, a macskák stb. tájékozódóképessége, s hogy – például radarhullámokkal – megzavarhatjuk a tájékozódást. Felkutatni a tájékozódás biológiai szerveit, kapcsolatát az elektromos hullámhatásokkal stb."
Azután: "A méhek és bizonyos halak látják az ibolyántúli fényt, a bagoly az infravörösét, a kutya hallja egy határig az ultrahangot stb. Felkutatni az érzékelés lényegét, az átültetés, valamint más élőlényekben a kifejlesztés lehetőségeit."
Azután: "Tovább kutatni, mi okozza a sejtek kiszáradását az elaggott szervezetben, s hogyan gátolhatjuk meg a kiszáradást."
A biológus szakosztálynál is három hetet töltöttem. Közben is, utána is sokat meséltem Hajnának élményeimről.
– Ha nem kötne a rádiofon, biológus lennék – fogadkoztam.
Mosolygott.
– Anyu is büszke a szakmájára. Apu mindig incselkedik vele: "No, Flóri, hogy állsz a mezőgazdaság gépesítésével?"
Ez az, sokszor ezt éreztem én is: a mezőgazdaság gépesítése. Persze ne ekekapákra és traktorokra gondoljon itt a külvilági olvasó. Nem, nekem az volt az érzésem, hogy maga a növényi és állati szervezet válik okos géppé a biológus kezében: azt termeli és olyan minőségben, amire az embernek szüksége van.
A biológus megvizsgálja például a diófát, és azt mondja: Szép fa, árnyas fa, helye van a szélvédő övezetben is és mindenütt, ahol árnyékra van szükség. A természet ezt a "gépet" úgy alkotta meg, hogy éljen, és termeljen annyit, amennyivel fenntarthatja fajtáját. Az embernek azonban szüksége van egy praktikus "diótermelő gépre". A jelenlegi diófa gyárt ugyan diót, de igen rossz hatásfokkal, fölöslegesen sok helyet foglal, fölöslegesen nagy lombkoronát és vastag törzset nevel, amellett évtizedekig tart, míg teljes kapacitását kifejleszti. Az embernek tehát át kell terveznie a "diófagépet" – "diótermelő géppé"; olyan élő organizmussá, melynek egyedüli hivatása, hogy a talajból és a levegőből kiszűrje a szükséges nyersanyagokat, és a lehető legrövidebb idő alatt előállítsa belőlük a diót. Egy-két csésze feketéhez nincs szükség a háztartásban mázsás kávédarálóra. Egy-két mázsa dióterméshez sincs szükség a gyümölcsösben húszmázsás diófákra. Meg kell szabadítani ezt a "gépet" fölösleges terhelésétől, csak annyi faanyagot, levelet és gyökérzetet kell hagyni rajta, amennyi a legjobb hatásfokkal termeli a diót. És nem akármilyet, hanem szép nagy, zamatos, papírhéjú diót. Így valahogy szerkesztette meg a szimmareni biológus az ököl nagyságú, papírhéjú diót termő törpe diófát, amely a második évben már termést hoz, a harmadikban pedig már "teljes kapacitással" dolgozik. De így tervezte – és tervezi naponta – át a krumplibokor-gépet krumplitermelő géppé, a babbokor-gépet babszemtermelő géppé, és kis túlzással azt is mondhatnám: a kacsát májtermelő géppé, a tyúkot tojástermelő géppé, a tehenet tejtermelő géppé stb.
A külvilágból én azt a rögeszmét hoztam magammal, hogy: ipar és mezőgazdaság – szinte tűz és víz, ezek még csak nem is hasonlíthatnak egymáshoz, soha. Az ipar az élettelen világra épül, a mezőgazdaság az élő természethez kapcsolja a sorsát, márpedig az élő és az élettelen világot átérhetetlen szakadék választja szét. Már eddigi kuktálkodásom is meggyőzött róla, hogy ezen a szakadékon itt-ott hidak nyúlnak keresztül, hogy az emberi testben és a világűrből érkező meteorkőben is találhatunk azonos építőanyagot, de minél tovább bontjuk az anyagokat, annál több azonosságot találhatunk bennük, míg eljutunk az atommagig – a végső azonosságig.
Bármilyen nagyok a minőségi különbségek, az anyagi világ mégis egy és oszthatatlan.
Ezek alapján választottam a következő állomásnak a Magfizikai Szakosztályt. Ámde mielőtt itt is belemelegedtem volna a kuktálkodásba, váratlan események zavarták meg Szimmaren békés köznapjait.

Szimmaren lakossága két új tanonc állampolgárral szaporodott a múlt év novemberében. Áthozták Csernyiszterről azt a két német híradóst, aki annak idején nem vett részt a támadó hadműveletekben.
Nekik háromévi tanulmányi időt szabott meg a Főtanács, s Erich Rott – a német történész specialista – gondjaira bízta őket.
Új polgártársainkat akkor bemutatta a Napjaink. Később egyszer találkoztam is velük futólag; az utcánk sarkán beszélgettek – németül – Palival. Egyikük majdnem olyan magas volt, mint Pali, de nála sokkal vállasabb, s feltűnően hosszúkás fejű és lapos arcú. A másik szalmaszőke, homlokáig szeplős, harmatsúlyú legényke.
Mindezt csak azért mondom el, mert kis híján furcsa históriába keveredtem velük.
Néhány nappal azután történt, hogy a Magfizikai Szakosztályban megkezdtem kuktálkodásomat. Déli szünetben, a szokásos vidifonbeszélgetésünkön megállapodtam Rajnával, hogy este elmegyek hozzájuk, elolvasom készülő diplomamunkájának vázlatát, és megteszem megjegyzéseimet. (Magyarország sorsfordulata címmel, a jelenkori magyar társadalom alapos kritikai elemzésére készült, olyasformán, hogy diplomamunkája mintegy folytatása legyen az 1938-cal lezárt rövid történelmi összefoglalójának.)
Öt óra körül hazaszaladtam átöltözni. Meglepetésemre a következő üzenettel várt a vidifon:
"Itt Erich Rott beszél, a Főtanács tagja. Szeretnék öntől, kamarad Sófőző, egy bizalmas ügyben, négyszemközt felvilágosítást kérni. Ma este nyolc órakor az egyes utca végén, a Pipacs-rondó előtti padon várom. Kérem, jöjjön el."
Mit akarhat tőlem, miféle felvilágosításokat, ez az ember?
A külvilági támadás óta nem beszéltem véle. Hangjára is csak az az enyhe raccsolás emlékeztetett, ahogyan az r betűket ejtette.
Bizalmas ügy ide vagy oda, rögtön elújságoltam Hajnának a furcsa üzenetet.
– Siessünk azzal a vázlattal – tettem hozzá –, mert nem sok időnk van nyolc óráig.
Hajna sehogyan sem akart megbékélni az üzenettel.
– Mi az, hogy bizalmas ügy? Magánügy? Nem tudom elképzelni, miféle magánügye lehet veled, de akkor is, keressen ő meg, és ne üzengessen, hogy ide jöjjön, kérem, meg oda jöjjön, kérem. És ha mint főtanácstag hívat, akkor mi az, hogy bizalmas ügy? És mi az, hogy este nyolckor?
Találgattam:
– Esetleg a két újonccal gyűlt meg a baja, és valamilyen tanácsot kér…
– Nem, nem – rázta a fejét Hajna. – Este nyolckor tanácsot kér? A város túlsó szélén? Négyszemközt a kispadon? Miért nem ötven méterrel kijjebb, a szélgátban, egy eukaliptusz tetején ad randevút? Mi ütött ebbe az Erichbe?
Jól ismerte Erich Rottot a szakosztályból. Belekezdtem a vázlat olvasásába, de Hajna nem nyugodott.
– Gyere, felhívjuk.
Telefonszámából rögtön megállapítottuk, hogy a városnak valóban abban a szögletében lakik, a szélső utcán, közvetlenül a szélgát mellett, de jó néhány házzal errébb, mint a Pipacsrondó.
Nem találtuk otthon.
– Hat órától az irodán van – mondta a felesége –, a két új polgárral foglalkozik. Csak nyolc körül jön haza.
Hajna nem sokat tétovázott, felhívta az irodán.
Az ernyőn nyomban megjelent Erich Rott kövérkés arca. Elmosolyodott.
– Maga az, Hajnácska? Gondolom, a diplomamunkával kapcsolatban… de tudja mit? Inkább nyolc után otthon, mert éppen kvalifik munkaidőben vagyok…
Hajna közbevágott:
– Csak egy rövid kérés: kamarad Sófőzőt én már előbb lefoglaltam ma estére. Ha nem túlságosan sürgős, halassza holnapra a találkája; vele…
– Kivel? Milyen találkát?
Emlékeztettem volna üzenetére, de csak a fejét rázta.
– Nem, nem. Ez valami éretlen tréfa. Utána sokáig találgattuk, hogy ki lehetett a tréfacsináló. Hajna mosolyogva megfenyegetett.
– Kislány van a dologban? Kiötlöttél egy mesét, hogy lerázzál a nyakadról, és én rajtacsíptelek?
Hevesen tiltakoztam, mire Hajna komolyan gyanakodni kezdett. Nyolc óra előtt tíz perccel még figyelmeztetett is az időre:
– Eredj, ha megígérted. Még oda érsz, ahová akarsz.
Természetesen sehová se mentem, s hamarosan úgy belemerültünk a vitatkozásba a vázlat tételeiről, hogy az ostoba tréfa már eszünkbe sem jutott. Éppen vacsorához láttunk, amikor – fél tíz tájban – Florika Szőke izgatottan beszólt hozzánk:
– Gyertek gyorsan!
Henri Hrisztov olvasta fel a vidifonban a Védelmi Tanács közleményét:
– …mint a Főtanács tagja, a hagyományok szerint köteles fegyvert tartani magánál. Egyedül ez a fegyver és a rákapcsolt tölténytáska hiányzott a támadás után. Orvosi beavatkozásra mindhárman magukhoz tértek. A két új polgártárs semmire sem emlékszik, de kamarad Rott határozottan állítja, hogy a kábító lövedéket egy, a szomszéd utcából mögéjük kanyarodó elektrotaxiról adta le a titokzatos merénylő. A környéket a riadóztatott Védelmi Tanács nyomban átfésülte, a járókelőket igazoltatta, s jelenleg folynak a kihallgatások.
Kamaradi! Újra felbukkant hát a láthatatlan, ravasz ellenség. Kérjük, hogy minden gyanús jelről azonnal értesítsék a Védelmi Tanácsot, minden állampolgár éber közreműködésére szükségünk van.
Adzsoj Roj elmondta a merénylet egyéb részleteit.
Erich Rott – szokás szerint gyalogosan – hazafelé tartott. A két tanítvány – mint rendesen – most is elkísérte. A merénylet nyolc óra három perckor történt, amikor az 1. utcára befordultak, s arra a részre értek, ahol kábelcsere miatt mintegy százméteres szakaszon felszedték a járdát. (Nyár óta minden utcán bevezették már az automata közvilágítást, s így ezt a szakaszt csak 3-4 fényoszlop világította meg.)
Mintegy kétszáz méterrel távolabb, az utca végén van a Pipacs-rondó.
Nyilvánvaló volt, hogy összefüggés van a titokzatos merénylő személye és a délutáni hamis vidifonüzenet között.
De mit akarhatott énvelem? Látni való, hogy fegyverre vadászik, azt pedig az én zsebemben hiába kutatna.
Sietve felhívtuk a Védelmi Tanácsot. Juliét Szimba jelentkezett. Töviről hegyire elmondtuk neki az érthetetlen vidifonüzenet históriáját.
– Jöjjenek be még holnap reggel – mondta kis töprengés után a rendőrnő. – De addig is, kamarad Sófőző: nincs magának valaki… valaki haragosa?
– Tudtommal nincs – válaszoltam megütődve.
– Valaki rosszakarója? Nincs?
– Nem, nem, nem hiszem. Ezen aztán sokáig rágódtunk.
– Nem kell ahhoz rosszakaró – vélte Adzsoj Roj. – És ha a merénylő csak egy balekot akart keríteni, aki türelmesen üldögél a padon, míg jön az igazoltatás. Akkor feltálal egy hihetetlen mesét egy hihetetlen üzenetről. Persze hogy kapnak rajta jó rendőreink. Ráadásul kiderül, hogy a külvilágból importáltuk az illetőt… mondjam tovább? Világos, hogy ha a közhit szerint megtalálták a bűnöst, az igazi merénylőt senki sem keresi.
Akármint volt, a tettes agyafúrt fickó lehetett. Ezt mutatta minden eddigi tevékenysége s a mostani merénylet gondos előkészítése is. Megfigyelte, mikor, milyen útvonalon szokott hazajárni Rott, kihasználta a gyér világítást, sőt – a körülmények csakugyan erre vallottak – még arra is volt esze, hogy alkalmas gyanúsítottról gondoskodjék.
Másnap bementünk a Védelmi Tanácshoz, de nem jutottunk előbbre.
Behívták egyébként Palit is, de alibit igazolt. Egy közgazdasági vitán vett részt a szakosztály székházában. Fél nyolc körül, mielőtt a bevezető előadás megkezdődött volna, megkérdezte az előadót, hogy – mint kukta – hozzászólhat-e. S a vitában valóban fel is szólalt, több százan voltak jelen, emlékezhettek rá.

XI. FEJEZET

melyben folytatódik a kuktálkodás. A láthatatlan ellenség tapasztalt szövetségeseket nyer, s egyszerre láthatóvá válik: ezúttal nem egyetlen pisztolyt, hanem egész fegyverraktárt zsákmányol. Nagy szégyen éri magyar hőseinket

Bevallom, hogy a Magfizikai Szakosztály üzemeivel és laboratóriumaival isméikévé, némi csalódást éreztem.
Önkéntelenül újabb látványosságokra készültem fel, de hiába jártam sorra az üzemeket, látni nem láttam sokkal többet, mint novemberben, első rövid itt-tartózkodásunk idején. Mindenütt ismeretlen rendeltetésű gépóriások, ezüstösen csillogó, szilikton burkolatú atomreaktorok, tompa fényekkel villódzó vezérlőtáblák tömegét láttam. Megjegyzem, hogy a gépekről is csak különös alakjuk sejttette, hogy gépek, mert sehol egyetlen kereket, mozgó kart, sziszegő szíjat nem láttam, sőt azt is többnyire csak szakember tudta volna megállapítani kapcsolótábláikról, hogy működnek-e vagy sem.
Találkoztam természetesen Benedek Magyarral is és William Lindsayvel, a Hajna nagybátyjával. Rájuk sem mondhatnám, hogy látványos munkát végeztek, mint ahogy tudóstársaikra sem foghatnék ilyesmit. Egyikük éppen egy rajzzal bíbelődött – melyet leginkább lefényképezett tűzijátékhoz hasonlíthatnék –, a másik bonyolult képletekkel.
Benedek Magyar volt egyébként a Szaktanács elnöke. Nagy tekintélye volt a szakosztályban, s ez csak nőtt a Pikkolino átszerkesztése óta. Széles homlokáról, lomha mozdulatairól Pierre-re emlékeztem, villanó fényű, élénk szeméről inkább a lányára, a szép Anikára. Szórakozottan borzolgatta pofaszakállát, s enyhe mosolygással beszélt:
– Nem hiszem, hogy sok látnivalót talál minálunk, kamarad Sófőző. Én magam jó harminc éve dolgozom a szakmában, de látni még sohasem láttam, hogy mivel dolgozom.
Azután arról beszélt, hogy különféle módon előidézett magreakciókkal ma már minden elemből úgyszólván minden más elemet elő tudnak állítani, s ez idő szerint a magfizika haladását főként külső okok gátolják: olyan ötvözetre volna szükség, amely a sziliktonnál is jobban ellenáll a hőnek és a radioaktív sugárzásnak.
Mindössze egy hetet töltöttem a Magfizikai Szakosztály telepein. Engem egyelőre a látnivalók vonzottak, úgy gondoltam, hogy képletekkel s egymásba gabalyodó ábrák szerkesztésével küszködhetek még éppen eleget a kuktafélév után.
Látnivaló pedig bőven ígérkezett. A legnagyobb szakosztályban, a gépszerkesztőknél, babszem nagyságú villanymotoroktól a szoba nagyságú "gondolkozó" gépekig és egész üzemet kitevő automata gépsorokig annyi készülő gépcsodát láthattam, hogy a fejem belekábult. A szakosztály kvalifik munkakörébe egyébként nemcsak a gépgyártó ipar tartozott, hanem az öntödék is és a sugárkohók, amelyek percek alatt olvasztották meg a mázsás fémtömböket. A századforduló körül ennek a szakosztálynak volt tagja a felnőtt lakosság jó fele, de az önműködő gépsorok és a rajzolvasó automaták munkába állítása után nem volt már szükség annyi gépszerkesztőre (akik persze kvalifik munkaidejükben esztergályosok, idomszerészek, marósok, géplakatosok, öntők és kohászok voltak). Ez egyébként is a legjobbkor jött, mert hosszú évekig megrekedt az utánpótlás: az újonnan alakult Magfizikai Szakosztályba áramlott akkoriban az iskolából kikerülő ifjúság 60-70 százaléka.
Még annyit a gépszerkesztőkről, hogy P-listájuk igen terjedelmes. Hozzájuk futnak be a többi szakosztály rendelései és kívánságai új gépek szerkesztésére és gyártására. (Anita Szőke, Hajna nagynénje mutatott néhányat a legújabb kívánságokból. A Tervgazdasági Tanács kéri, hogy a fizikusokkal karöltve tervezzék át a fotofont a jelenlegi nagyságnak legalább a felére. A Biológiai Szakosztály kéri, hogy szerkesszenek olyan finom műszert, amely a test elektromos ellenállásának változásai alapján méri a gondolkozást, s alkalmas arra, hogy élőlények vizsgálatánál jelezze a gondolatok létrejöttét az agyban. És így tovább. Megjegyzem, hogy magányosok kérését is felveszik a P-listára, ha a Szaktanács jóváhagyja. Anita mutatott egy kedves levélkét, melyet egy 15. osztályos fiú írt: A külvilágban – a fantasztikus tárgyú rádióadásokból és filmekről ítélve – el sem tudják képzelni másként a jövőt, mint olyan járművekkel, amelyek a földön, a vízen, a víz alatt s a levegőben egyaránt közlekednek. A külvilágban tehát már ábrándoznak róla, s a mi tudósainknak még nem jutott eszükbe, hogy gyártsanak ilyen járművet. Szégyenletesnek tartanám, ha a külvilág megelőzne… A Szaktanács már foglalkozott a levéllel, és válaszolt is rá: Úgy döntöttünk, hogy a leveledben említett jármű megtervezését nem vesszük fel a P-listára. A tervezés különben elég könnyű feladat volna, de a kivitelezésre nincs fölösleges kvalifik munkaidőnk. Efféle négyéltű járművet ugyanis – mostani megítélésünk szerint – csupán mint különleges játékszert volna értelme gyártani, miután idáig társadalmi szükséglet nem mutatkozott iránta.)
A legnagyobb szakosztály után a legkisebbe látogattam el: az energetikusokhoz. Mielőtt a "legkisebb" szótól megirtózó, csupa nagy számot kedvelő olvasó továbblapozna, sietve hozzáfűzöm, hogy az energetikai szakosztály Óváros környéki telepein dobog Szimmaren szíve.
A legújabb reaktorok már közvetlenül alakítják át villamossággá a maghasadásnál felszabaduló energiákat. Annyi áramot termelnek, amennyivel bőven elláthatnák egész Európát. "Kell ide az áram – gondoltam –, fűtés, világítás, sütés-főzés, lift, minden, mennyi rengeteg áramot fogyaszthat csak maga a város!" Nagy volt a csodálkozásom, amikor megtudtam, hogy a város alig másfél százalékkal részesül a termelt energiából! Legnagyobb fogyasztók a szakosztályok telepei, mindenekelőtt a Magfizikai és a Vegyészeti Szakosztály üzemei. (A magfizikában az új elemek gyártása emészt fel óriási energiát. Ami a vegyészetet illeti – ne a szó külvilági értelmére gondoljon az olvasó –, elég, ha felsorolok néhány idetartozó termelési ágat: általános vegyipar, műtrágyagyártás, műdrágakő, műanyagipar, textilipar, amely csaknem kizárólag műanyagot dolgoz fel, a kohászat, amely a gépgyártáshoz az ötvözeteket – például a sziliktont – szállítja; a szárazföldi és a tengeri bányászat, amely vegyi eljárásokkal, különféle sugárbombázások és katalizátorok, segítségével választja ki a közönséges talajból és a tengervízből az ipar nyersanyagát.)
Az Energetikai Szakosztály egyik-másik telepe múzeumnak is beillenék. Kegyelettel megőriztek minden elavult berendezést, sőt nemcsak megőrizték, de üzemben is tartják valamennyit, s termelésüket bekapcsolják a közös hálózatba.
Hosszú út vezetett az első szélmotoroktól, melyeket a városalapítók építettek, a mai reaktorokig. (Az Enciklopédia szerint a külvilágban 1942 végén helyezték üzembe az első atomreaktort. Talán egyetlen alkatrészében sem hasonlít a miénkhez. A mi legújabb reaktoraink ezerszer nagyobb energiára: hidrogén-atommagok összeállására épülnek, s tudósaink a láncreakció szabályozását is biztonságosabban oldották meg.)
Újra együvé kerültem Áronnal. Elszánta végre magát, hogy – legalábbis egyelőre – szakít a Gyermekvárossal, és másfelé is körülnéz a világban. Szabad idejében kijött néha hozzánk az óvárosi telepekre a nevető szemű fekete lány is, Anika Marinescu, mert – mint nekem mondotta – őt rendkívül érdekli az energetika, s ha a diplomamunka mellett marad elég ideje, szaktanári képesítést szerez belőle.
Csodálatos, hogy az ember mennyi találékonysággal igyekszik engedelmes szolgálatra fogni a természet szilaj energiáit! íme, néhány változat:
Az óvárosi félsziget csücskében, toronymagasságú vasvázakon – mintegy 45 méter magasságban – húsz hatalmas szélkerék pörög. Azt mondhatom, hogy télen-nyáron, éjjel-nappal járnak, mert ilyen magasságban ezen a vidéken úgyszólván soha sincs szélcsend. Helyi viszonylatban persze nem számottevő a termelésük, de szülőhazámban eláraszthatnának villanyfénnyel egy kisebbfajta vármegyét. A félsziget keleti partján véges-végig erőművek foglalják el.
Láttuk Szimmaren hajdani büszkeségét, a hullámerőművet. Másfél évszázadig épült, míg a sziget mai termőterületéről végleg kiirtották az erdőket. Majdnem egy négyzetkilométert tesznek ki most a part mentén az egymáshoz kapcsolt tutajok százai, magas hullámgát védi őket a nagy viharoktól. Az ötvenezer tonnányi súly könnyedén táncol a hullámokon, s ötletes áttételekkel hajtja a gépházak nagy teljesítményű dinamóit.
Felsorolni is sok volna, mi mindent végigpróbáltak az energetikusok. Felfedezték, hogy a tengervízben és a légnemű vízpárában óriási hőenergiák rejlenek. Szerkesztettek hozzá hőerűművet. A kötél megrövidül, ha átnedvesedik, a testek kitágulnak és összehúzódnak a különféle hőhatásokra. Ők ezekből a köznapi tapasztalatokból is lefölözték a maguk 50-60 kilowattnyi energiáját. Egyetlen gondjuk az volt a tervezésnél, hogy ezeket a kisebb-nagyobb erőműveket maga a természet tartsa működésben, tőlük ne kívánjon több munkát, mint amit az elkészítésükre és a karbantartásukra fordítanak.
Nagyon meglepett, amikor megtudtam, hogy a hidrogén-reaktoroknak máris megjelentek a jövendő versenytársaik: a fényerőművek. Mióta a tudósoknak sikerült a napfényt közvetlenül villamos energiává alakítani, egyszerre nagy jövője lett a fénynek. Az ósdi tutajokra most fényelemeket raknak, s egy négyzetkilométernyi darabot ki is jelöltek már a parton az új erőműnek. Teljesítménye – napfényes időben – akkora lesz, mintha reggeltől estig ötmillió mázsa szenet használnának el valami külvilági mintájú villanyerőmű etetésére.
Tulajdonképpen az energia termelése másodrendű kérdés már a szakosztályban. Belátható ideig bőven el van látva energiával a szigeti társadalom. Az energetikusok most inkább azon fáradoznak, hogy az egyes energiafajták átalakítását és tárolását minél kevesebb veszteséggel oldják meg. (Nagy dolog! Nézzen csak körül az olvasó, mielőtt unottan legyintene! Szobájában a fény és a meleg, az utcákon az autók és a villamosok, az üzemekben a gépek, a földeken a traktorok az elraktározott napenergiából élnek. Végső soron az egész szerves világ az utolsó sejtig elraktározott napenergia. Idáig csak a természet raktárait dézsmálta az ember, de itt az ideje lassan, hogy ő maga takarékoskodjék.)
Ötkilónyi anyag – például tengervíz – annyi energiát rejt, amennyit az összes szénbánya évi termeléséből nyer a külvilág. Az anyag tehát maga is energiaraktár – ezt jól tudják az energetikusok –, csakhogy ez a raktár túlságosan le van lakatolva. Könnyebben hozzáférhető raktárak kellenek. (Ahogy a természet – például a kőolajjal – megoldotta a leckét. Mert olyasmit talán még a külvilági fantasztikus regények – általam nagyra becsült – írói sem gondolnak ki, hogy a jövő században, amikorra kifogy mondjuk a benzin, az öngyújtókba babszem nagyságú atomreaktort építenek be, amely – természetesen gombnyomásra – továbbra is zavartalanul szolgálja az óhajtott tüzet, s így a jövő század alárendeltjei is minden szivarra gyújtás alkalmával fennakadás nélkül bizonyságot tehetnek feljebbvalóik iránti figyelmességükről és ragaszkodásukról.)
Áron sokat mélázott ez idő tájt. – Szép szakma – mondogatta tűnődve.
Egy alkalommal kettesben hazafelé tartottunk. (Anika elfoglaltsága miatt nem jöhetett aznap, de vidifonon felhívott, és megígérte, hogy másnap feltétlenül kilátogat a telepre.) Áron egész úton meg se szólalt. "Biztosan az energia raktározásának valami új megoldásán töpreng" – gondoltam, és nem zavartam meg ábrándozását. Egyszer csak kutatva rám pillantott, majd kinézett az elektrobusz ablakán, s beszélni kezdett:
– Sok érdekes szokás dívik errefelé. Itt van ez a fehér lugas meg a piros lugas… hát nem érdekes? Bár nem értem egészen, hogy is van az. Te próbáltad… Nem, nem arra gondolok, arra a régi törvényre, azt ismerem, csak maga a szokás, hogyan szokták… Te tudod, te már próbáltad…
Vigyáztam, el ne mosolyodjak, és elmeséltem neki kedves emlékemet a fehér lugasról.

A láthatatlan ellenségnek nem akadt nyomára sem a Védelmi Tanács, sem a lakosság. Az Erich Rott és két társa elleni merénylet óta meghúzta magát az ismeretlenségben, hát kezdtek megfeledkezni róla.
Március 18-án este furcsa eset történt a várostól északra fekvő tengerparton, amelynek azonban senki sem tulajdonított különösebb jelentőséget.
A sötétedés beállta után a Védelmi Tanács a város több pontjáról vidifonértesítést kapott, hogy az északi parton valami ég. Juliét Szimba – az ügyeletes rendőr – monoplánon a helyszínre repült, s fojtó lövedékre töltött gázpisztolyával eloltotta a tüzet. Egy jókora halom rőzse égett, amelyet a szélgátból hordott össze valaki. Szimba gyerekcsínynek tulajdonította az esetet, és nem törődött tovább vele. (Máskor is megtörtént, hogy eleven, kalandvágyó lurkók kiszöktek a szélgátak mellé vagy a Védett Területre, és tüzet raktak. Erdőtüzet is okoztak már ezzel. Itt is vannak csintalan gyerekek, bár mentségükre szolgál, hogy ritka tünemény a szigeten a tűz, s érthető, ha olyan különös örömmel élvezik a lobogó lángok táncjátékát.)
Másnap – március 19-én – Pierre, a város egyetlen hivatásos pilótája, megbízást kapott, hogy Csernyiszterről szállítsa haza Maksudot, az elmélkedő filozófust, akinek ezen a napon járt le a munkakerülés miatt kiszabott büntetése. Csak Henri Hrisztov kísérte el Pierre-t, de mégsem trioplánon indultak útnak, hanem poliplánon, hogy Maksud holmijának is bőséges helye legyen.
Veszélytől nem tartottak, hiszen a védelmi háború óta többször megfordult már Csernyiszteren a város poliplánja, és rendzavarásra sohasem került sor. A Védelmi Tanács figyelőtermében ilyenkor mindig beállítottak egy távlátó ernyőt a poliplánra, hogy szükség esetén közbelépjenek, de ezt csupán a rend kedvéért tették. Ugyan mi történhetett volna? Amikor a külvilágiak még teljes fegyverzetben vonulhattak Szimmaren ellen, a határőrség akkor is játszva elbánt velük. Mit tehetnének most, akár az egy szál fegyveres rendőrrel szemben is, ha nincs fegyverük?
Ha nincs fegyverük. Az olvasó azonban emlékezhet rá, hogy a külvilági támadók leszerelése után maradt elrejtett fegyver a kis szigeten, éppen annak a két híradósnak a jóvoltából, aki megszökött, s a támadásban nem vett részt.
A határőrségnél Pieter Heiti volt szolgálatban. Amikor a poliplán berepült a tilos övezetbe, azonnal megszólalt az automata riasztóberendezés, s az 1. számú ernyőn felvillant a gép távlati képe. Az ifjú Heiti kikapcsolta a riasztójel éles ti-ti-tizését, s bekapcsolta a ti-tá-ti-tá jelzést, ami körülbelül annyit jelentett a határőrség és a rendőrség nyelvén, hogy "Rendben van. Tudunk róla". A poliplán közben a Búcsú-fokhoz ért, s a közeli tisztás fölött ereszkedni kezdett lefelé.
Ebben a pillanatban olyasmi történt, amire még a legöregebbek sem emlékeznek a szigeten.
Elhallgatott a vidifon, kihunyt az ernyőjén a fény, megálltak a liftek, elsötétült a mozi és a színház, ahol éppen javában folytak a délutáni előadások – egy pillanat alatt megdermedt az élő, lüktető város.
Rövidzárlat! (A külvilági olvasó persze elmosolyodik, mondván: hát az is valami?)
Könnyen segítettek a rövidzárlaton, nyolc-tíz percnél nem tartott tovább. A föld alatti kábelhálózatot annak idején úgy szerkesztették meg, hogy a város, a közlekedés, az üzemek külön t vezetékeit – szükség esetén – egymásba kapcsolhassák. Amellett a Védelmi Tanács tornyának volt egy Pikkolino mintájú, de annál sokkal nagyobb teljesítményű tartalék magtelepe is, amely a torony villamos berendezéseit egyszerű átkapcsolásra ellátta energiával.
Pieter Heitinek eszébe sem jutott olyasmit feltételezni, hogy az egész városban rövidzárlat van. Műszaki hibára gyanakodott, s egymás után végigpróbálta a távlátó ernyőket. Mikor végre rászánta magát, hogy bekapcsolja telepüket, a nagy Pikkolinót, egyszerre minden ernyő villódzani kezdett: újra megérkezett az áram.
A Búcsú-fok melletti rét üres volt; hiába állította közeli képre a távlátót Heiti, hiába pásztázta végig a terepet, sem embereket nem látott rajta, sem a poliplánt.
"Lehetetlen, hogy már visszafordultak volna" – gondolta, s a kis sziget távlati képét kezdte vizsgálgatni, hátha a poliplán valami okból mégsem a Búcsú-foknál kötött ki. Mint később elmondotta, az tűnt fel neki leginkább, hogy embert sehol sem látott; még a lakótelep is teljesen kihalt volt. Végigpásztázta a két sziget között a tengert, de ez sem járt eredménnyel.
Nem maradt más hátra; bekapcsolta a radarkeresőket. Az alkonyaiban fürdő tenger tompa színei összezavarodtak az ernyőn, de néhány másodperc múlva újra kitisztultak: két monoplán lebegett a tenger fölött, négy-öt méter távolságra egymástól. Az egyikben lány ült, a másikban fiú, és fotofon nélkül beszélgettek.
"Nem tartják be a köteles távolságot" – gondolta bosszúsan Heiti, és továbbfordította a radarkeresőt, körbe a szigeten, de sem a közelben, sem a távolban még csak egy monoplán sem akadt ezután horogra.
A poliplán szőrén-szálán eltűnt.
Pieter Heiti végiggondolta a dolgot. A riasztóberendezés nem jelzett másodszor, tehát a poliplánnak – ha elindult egyáltalán – még a rövidzárlat alatt ki kellett lépnie a tilos övezetből. De miért sietett volna annyira? S miért nem érkezett meg azóta sem, hiszen a poliplán elég gyors, a szokásosan használt középsebessége is ötszáz óra/kilométer? És miért tűntek el olyan nyomtalanul a csernyiszteriek?
A tegnap esti tűzeset óta nagyon elszaporodtak a miértek. Éjszaka például a Kultúrház tetejéről elvittek három monoplánt, s hiába közölte a Napjaink, hogy az éretlen tréfacsinálók sürgősen szolgáltassák vissza a monoplánokat tulajdonosaiknak, idáig egyik panaszos sem jelentette, hogy a kemény felszólítás eredménnyel járt volna. Azután itt van az érthetetlen rövidzárlat, s ugyanazokban a percekben a poliplán nyomtalan eltűnése. Pieter Heiti belátta, hogy nyomban cselekedni kell, s azonnal bekapcsolta a Védelmi Tanács tagjainak szóló riasztójelet.

Pali, azután a beszélgetésünk után, amikor Szimmaren világhatalmára célozgatott, sosem csengetett be hozzám. Különösképpen a Festamori óta ékelődött közénk valami furcsa, lappangó ellenszenv, amely szinte taszított bennünket egymástól. Azután pedig, hogy a szakosztályokat végiglátogattuk, már találkozni is csak véletlenül találkoztunk.
Engem a kuktálkodás egyébként is nagyon lefoglalt, kevés szabad időmet pedig Hajnával töltöttem, vagy otthon bezárkózva az. Enciklopédiát olvasgattam, hogy foldozgassam valamennyire hézagos tudásom, s ne kelljen annyit szégyenkeznem buta kérdezősködéseim miatt.
Egy alkalommal csaknem beleütköztem Paliba az Energetikai Szakosztály központi vezérlőcsarnokában. Azt hiszem, ő észre sem vett, olyan elmerülten tanulmányozta a kábelvezetékek hibajelző tábláját. Akkora tábla volt ez, mint egy pingpongasztal lapja. A sziget térképét ábrázolta, benne a villamos kábelvezetékek zöld fénnyel égő, sűrű hálózata. (A magyarázó szöveg szerint, ha bármelyik szakaszban az áramszolgáltatás megszakad, pirosra változik a színe, s a zöld és a piros találkozásánál, a térképnek megfelelő földrajzi ponton kell majd keresni a kábelhibát.)
Ennyiből az olvasó már sejtheti mindazt, amit én mind az utolsó percig nem sejtettem.
Egyáltalán, ha az események sorrendjét tekintjük, e sorok olvasójának bizonyára hamarább kigyulladt elméjében a felismerés a "láthatatlan ellenség" kilétéről, mint – sajnos – e sorok írójának.
Igenis Pali csente el azt a gázpisztolyt s azt a két tölténytáskát, amely a külvilági támadók szétverése és megsemmisítése után, a behívott korosztályok leszerelése közben a nagy sürgés-forgás közepette eltűnt.
Igenis ő volt az, aki jó fél évvel később, a ködösítés perceiben egy lövedékkel elkábította Henri Hrisztovot, s a tehetetlen embertől elszedte rendőrségi felszerelését.
Természetesen ő volt az Erich Rott elleni merénylet szervezője és végrehajtója is. (A két német szívesen vállalta az áldozat szerepét, hogy eltereljék magukról a gyanút.)
Módomban volt később pontról pontra felderíteni minden állomását annak a szomorúan bűnös útnak, amelyen Pali odáig sodródott, hogy fegyveres támadást szervezett szabadító életmentői ellen, s így is mondhatnám: új hazája ellen.
A pisztolyt és a tölténytáskákat még minden távolabbi szándék nélkül lopta el. Egyszerűen megtetszett neki, és nem bírt ellenállni a csábításnak. ("Jó, ha van egy pisztoly a háznál" – gondolta. Alig két napja voltunk még a sziget lakói, sok minden gyanakvás kavargott még bennünk az itteni életről.)
Akkoriban még magánál hordta a pisztolyt, persze nem mutatta senkinek. Titokban kijárt a szélgátba, madarakra lövöldözött, s csak akkor hagyta abba ezt a szórakozását, amikor már csak egy darab kábító tölténye maradt. A júniusi határvédelmi riadó napján is nála volt a pisztoly. Egy rondóban ült éppen, amikor a vidifon közölte a Védelmi Tanács határozatát a riasztásról és a ködösítésről. Kisétált az utcára, leült a sarki ligetben egy padra, és várta a ködöt. A túlsó sarokra leszállt egy monoplán, s Henri Hrisztov lépett ki belőle. Egy-két perc múlva hűvösödni kezdett a levegő, és füstölgő, tejszerű pára ömlött szét az elhagyott utcákon.
Pali régóta szeretett volna olyan távcsövet szerezni, amelyen a ködben és a sötétben is látni lehet. Most, amikor megpillantotta Hrisztov ködtávcsövét, a következő gondolata az volt, hogy a rendőrnél bizonyára tölténytáska is van neki pedig reménye sem lehet arra, hogy pótolja elpazarolt töltényeit.
Olyan hirtelen és olyan erővel lobbant fel benne a kívánság, hogy nem bírt ellenállni. Hiszen semmi nagy baj nem történhet! Hrisztov néhány óra múlva magához tér, és kap másik felszerelést. Félönkívületben állította be a távolságra a pisztolyt, s mielőtt Hrisztov végképp eltűnt volna a gomolygó ködben, meghúzta a ravaszt…
Ekkor történt, hogy izgalmában azt is elfelejtette, milyen számra zárta be a lakását. Abban pedig, hogy a Védelmi Tanács előtt alibit igazolt, személy szerint én vagyok a bűnös. Ha szóban nem is hazudtam, azzal igen, hogy fedeztem Pali hazugságait. (Mentségemre szolgál, hogy félreértettem a kérdezősködést. Azt hittem, valami általunk ismeretlen szabály betartását kérik számon tőlünk, hogy tudniillik riadó idején nem szabad az utcán tartózkodni.)
Pali ezek után nem merte magánál tartani a zsákmányolt holmikat, vízhatlan zacskóba csomagolta valamennyit, s a szélgátban egy öreg tölgyfa kiálló gyökérzete közé rejtette. Nem vadászott többé madarakra, sőt a rádió adó-vevőt sem merte használni, mert sejtette, hogy beállították rá a figyelőberendezést.
Jó fél esztendő volt már ekkoriban mögöttünk. Napról napra növekedtek ismereteink a szimmareni tudomány és technika új csodáiról. A népszavazást előkészítő vitában különösen sok szó esett arról: ha sor kerülne rá, hogy Szimmaren összemérje fegyvereit külföldi nagyhatalmakkal, bizonyosan nem maradna alul. Palit a két gázpisztoly birtokában – egy rögeszme szállta meg, s annak mindinkább rabja lett. Szimmaren világhatalmáról ábrándozott, s gondolatban már újraszabta az országhatárokat, ide-oda telepítgette a népeket, s kivakarta a térképről a szembeszegülőket. Közben meg volt győződve szent igazáról, mint általában a diktátorok apraja és nagyja, akik annyira hisznek szándékaik szentségében, hogy fölébe helyezik magukat a világnak, s már embert is csak kétfajtát ismernek: olyat, akire számíthatnak tervük végrehajtásában, s olyat, akit előbb vagy utóbb meg kell semmisíteni.
Én eleinte az első fajtához tartoztam a Pali szemében, rám – úgy gondolta – számíthat. (Később viszont – amikor Erich Rott nevében bemondta a hamis üzenetet – éppen engem szánt áldozati báránynak.) Számított a csernyiszteri lakosokra is, mindenekelőtt a külvilági katonaságra. Negyvennégy fő! Éppen elég a szimmareni rendcsináláshoz, s a későbbiekben ahhoz is, hogy magvát képezze egy félelmes technikával felszerelt szimmareni hadosztálynak, a világ legerősebb hadseregének. Pali meg volt róla győződve, hogy soha ember még ilyen közel nem került a világhatalomhoz, mint ő, hiszen csak öt szedett-vedett fegyveressel kell elbánnia, s nyitva előtte a Védelmi Tanács tornya – a világ kulcsa.
Ez a gondolat a hatalom őrültjévé tette Palit.
Talán – még valami más is. Biztos vagyok benne, hogy tetszett neki Hajna. Sértett önérzete a Festamori után, ha lehet, még jobban elvakította, s meg akarta mutatni a világ kétmilliárd emberének – s a kétmilliárd között legelsősorban annak az egynek, a bájos, mosolygós, szöszke szimmareni lánykának –, kicsoda ő, Sonkoly Pál.
Az első adódó alkalommal ismeretséget kötött a két új polgárral, a híradós matrózokkal. Óvatos tapogatózás után kiderült, hogy terve közelebb áll a megvalósításhoz, mint legmerészebb ábrándjaiban képzelte.
A Csernyiszterre telepített külvilágiak – érthető ez a szenvedélyes vágyuk – mindenképpen vissza szerettek volna jutni hazájukba. Sokat beszélgettek szép emlékeikről, hozzátartozóikról, szülőföldjükről s – egymás közt – arról is, hogy szigetbörtönükből miképpen szabadulhatnának. Voltak közöttük persze, akik a régebbi csernyiszteri száműzöttek elbeszélései révén lassan-lassan megszerették leendő hazájukat, s alig várták a napot, hogy földjére léphessenek, s végleg megtelepedjenek. Ezeket renegátoknak csúfolták a többiek, és sorra kirekesztették őket a bizalmas megbeszélésekből.
De mit is tehetnének? Ha fegyverük volna legalább! S a két matróz végre elárulta a féltve őrzött titkot: van fegyver!
Nagy volt az öröm. Másnap valamennyien korán eltűntek a telepről, és megszemlélték a drága kincset. A sűrű bozótba rejtett két gumizsákból 12 pisztoly, 5 géppisztoly, a tárakkal együtt 3100 töltény s 9 kézigránát került elő.
Azontúl mindig őrizte valaki a titkos fegyverraktárát. Érdekes módon az eddigi bratyizó vagy civakodó társaságból – a kirekesztetteket nem számítva – újra fegyelmezett katonai osztag lett, a tisztek újra tisztek, a matrózok újra közkatonák, bár gondolatban, azt hiszem, valamennyien előléptették magukat három-négy fokkal a ranglétrán.
Frank alezredes ettől kezdve nagyobb gonddal ápolta elburjánzott, vörhenyes szakállát, s természetesen nem mulasztotta el az alkalmat, hogy az új körülményekhez képest ki ne dolgozzon egy alapos, minden eshetőséget számba vevő haditervet.

1. A csernyiszteriek elbeszéléséből ítélve a Főtanácsház északi tornya a magva Szimmaren katonai erejének. Itt vannak a fegyverraktárak s a katonai berendezések, és bizonyosra vehető, hogy a torony birtoklása egyben Szimmaren birtoklását jelenti. A stratégiai cél tehát az említett torony rajtaütésszerű elfoglalása.
2. A cél elérése nemcsak azt jelentené, hogy visszatérhetnénk hazánk földjére, hanem sokkal többet ennél: a valóban bámulatos szimmareni technika birtokában a nagy hitleri birodalom korlátlan hatalomra tenne szert minden tengerek és szárazföldek téréin, s parancsnoklásra termett, az emberiség vezetésére hivatott fajunk, amely a történelem folyamán már sokszor bebizonyította felsőbbrendűségét, elfoglalhatná végre méltó helyét a világ nemzeteinek élén.
Ezt a magasztos célt elérhetjük, ha sorainkban megóvjuk a vasfegyelmet. Huszonnyolc hű emberünk újra esküt tesz, mégpedig a Führer csernyiszteri – és majdan szimmareni – főparancsnokára, Frank alezredesre. A méltók meg fogják kapni jutalmukat, az árulók – büntetésüket.
3. A stratégiai cél gyakorlati megvalósításának az útja a következő: a) Két emberünk a csernyiszteriek útmutatása alapján, rendelkezésre álló anyagokból elkészíti a monoplánnak és poliplánnak nevezett repülőgépek kormányzó-berendezésének a modelljét. Annál jobb, ha gyengeelméjűeknek nézik őket, az a fontos, hogy a gépek kezelését látatlanban is megtanulják. B.) Két híradós matrózunkat – bár szökésükkel súlyosan megsértették a katonai fegyelmet – jutalmul a fegyverek megóvásáért, altisztekké nevezem ki.
Rájuk kemény feladat vár. Már itt ragadjanak meg minden alkalmat, s tájékozódjanak a szimmareni helyzetről. Novemberi szabadulásuk után pedig vigyázzanak, nehogy bármivel gyanúra adjanak okot. Szerezzenek barátokat – kellő óvatossággal esetleg fegyvertársakat is –, tájékozódjanak róla, hogyan lehet megközelíteni a védelmi tornyot. Tartsák számon, hogy az utánuk következők milyen napokon szabadulnak. Mi minden szabadulás előestéjén figyeljük a láthatárt, s ha kigyúlnak a megbeszélt tűzjelek, tudni fogjuk további feladatainkat…

Amint az olvasó már értesült róla, ez az idő elkövetkezett.
A megbeszélés szerint két máglya azt jelentette volna, hogy közvetlenül a Tanácsház ellen indulhat a támadás, egy máglya pedig azt, hogy: A támadást előkészítettük, a Bambino délnyugati lejtőjén várunk. Paliék az utóbbi jelzés mellett döntöttek. Egyrészt kockázatosnak látszott fényes nappal támadást indítani a Tanácsház ellen, másrészt nagyobb sikerrel kecsegtetett a későbbi akció azért is, mert időközben nyilván összegyűlnek a Védelmi Tanács tagjai, s így egy csomóban foglyul ejthetik vagy megsemmisíthetik valamennyiüket.
Előző nap kiásták a szélgát övezetében, az út mentén haladó városi kábelvezetéket, kemény műanyag burkolatát a gázpisztoly lángszórójával megolvasztották, s előkészítették a rövidzárlatot. Sötétedés után meggyújtották a máglyajelet, majd a Kultúrházba mentek, s a tetőről elkötöttek három monoplánt.
Most, délután is minden a megbeszélés szerint történt. A két német a levegőből, távcsövön figyelte a poliplán útját, s amikor az a Búcsú-fok fölött kezdett lefelé ereszkedni, fotofonon jelt adtak Palinak a kábel átvágására. Utána a szeplős kis szőke a temető fölé repült, hogy onnan szemmel tartsa a Tanácsházat, Pali és a hosszú fejű pedig a Bambino felé vették az irányt. Alig értek földet a délnyugati lejtőn, a tenger felől megjelent a teljes sebességgel közeledő poliplán.

A be nem avatott csernyiszteriek már hosszú ideje érezték, hogy készül valami, de semmi bizonyosat sem tudtak: Arra persze álmukban sem gondoltak, hogy külvilági lakótársaik – általuk fegyvertelennek tudott – nagyobbik fele a Kék sziget meghódítására szervezkedik.
Maksud szabadulásának a napján már kora reggel sokan a Búcsú-fokhoz siettek a poliplán fogadására. (Ilyenkor postacsere is van a hozzátartozókkal.) Frank az első csoportot még elengedte a telepről, hadd mutassák magukat a szimmareni távlátónak, de nyomban utána a kis sziget főparancsnokává vedlett. Kiosztotta a fegyvereket, a telepen maradt be nem avatott száműzötteket őrizetbe vette, az ingóságokat lefoglalta, s mind a huszonhat embere s ő maga is szimmareni eredetű ruhába öltözött.
Mindenki megkapta beosztását. Ideges várakozásban telt az idő. Amikor végre – késő délután – a poliplán ezüstösen csillogó teste leereszkedett a tisztásra, és ovális ajtaján kilépett Henri Hrisztov, lövések dörrentek a szomszédos bozótból. Hrisztov megtántorodott, s arccal előre a földre esett, Pierre a vállához kapott. Ordító emberek rohantak a bokrokból a poliplánra. Miután Pierre-t kilökték a kormány mellől, a nyolc férőhelyre Frank alezredessel együtt tizenketten nyomakodtak be. Akik a szigeten maradtak, nyomban a lombok alá terelték a csernyiszterieket, s magukkal húzták a két vérző sebesültet is. Társaik pedig egy perc múlva már nyolcszáz kilométeres sebességgel száguldottak a kékes fátyolba burkolózott nagy sziget felé.
Ezek után világos az olvasó előtt, miért nem találták Pieter Heiti szemfüles műszerei a poliplánt, amely abban az időpontban – nyolc-tíz perc múlva – már a Bambino cserjékkel tarkított oldalán bújt meg, zöld gallyakkal gondosan álcázva a távlátó lencséi elől.
Frank viselkedésén egyébként az első pillanattól kezdve meglátszott, hogy sejtelme sincs róla, milyen gondos, hosszadalmas és veszélyes munka készítette elő a csernyiszteri osztag partraszállását; hogy a Pali közreműködése nélkül, az ő helyzetismerete és gázpisztolyai nélkül biztos kudarcra volna ítélve a vállalkozásuk. Kimért főbólintással fogadta a Pali üdvözlését, majd a továbbiakban ügyet sem vetve rá, helyzetjelentést kért a hosszú fejű matróztól. Merev arccal hallgatta a jelentést, s utána a segédtisztjéhez fordult.
– Indulásra felkészülni! Azonnal támadunk!
– Én úgy gondoltam, hogy sötétedés után jobb volna – szólalt meg Pali.
Frank szigorúan nézett rá.
– Fiatalember, maga most katona, megértette? Nálunk, ahogy maguk mondják: a külvilágban, a katona nem elmélkedik, nem kotyog bele feljebbvalója szavába, hanem mukkanás nélkül teljesíti a parancsot. Megértette?
– Igenis – mondta Pali, s a leventében tanult mozdulattal önkéntelenül összeütötte a bokáját. Ám belül lázongott, s eszébe villant, hogy még nem késő, még elbánhatna valamennyiükkel.
"Törjék fel a diót először, jussunk be előbb a toronyba, majd akkor!" – gondolta, de érezte, hogy ez csak önáltatás. Mit is kezdhetne nélkülük, egy szál magában a félelmes toronyba zárva? A világrengető terveknek így is, úgy is befellegzett.
Ment hát velük, immár kedveszegetten, mert ugyan hová mehetett volna?
A rajtaütés kitűnően sikerült, a Védelmi Tanács sorsa percek alatt megpecsételődött.
A Tanács már összejött, s a legfelső teremben ülésezett, amikor három monoplán az ablakokkal egy szintre ereszkedett le, s a következő pillanatban már csörömpöltek az ablaküvegek, s pukkantak a gázpisztolyok lövedékei.
Eközben a poliplán kikötött a tornyon. A fegyveresek kiugráltak belőle, és a bejárati ajtóhoz futottak. Ám a szilikton burkolatú nehéz ajtó zárva volt, s be kellett látniuk, hogy kézigránáttal sem boldogulnának vele. Szerencséjükre az épületszárny alacsonyabb tetejéről könnyen hozzáférhettek az ablakokhoz, amelyeken még régi vasrácsok voltak. Géppisztolysorozattal meglazították az egyik ablak vasrácsait, kifeszítették, s beugráltak a nyitott ablakon.
Míg a támadók egy része a ráccsal volt elfoglalva, a többiek tűz alá vették a környéket. Nem afféle igazi, külvilági, háborús ropogtatás volt ez – takarékoskodniuk kellett a kevés lőszerrel –, pusztán csak a járókelők elhessegetésére szolgált. Segítettek a környék megtisztításában a monoplánok is; lángszóróra kapcsolt gázpisztollyal hajtották az arra járókat.
Egyszerre kábító lövedék pukkant, s a hosszú fejű matróz kiejtette kezéből a tüzet lövellő gázpisztolyt. (Monoplánja még jó ideig lebegett a Park fölött. Az enyhe légáram lassan elsodorta, s a Kultúrház oldalához koccantotta. Légcsavarja összetört, de az esést felfogta a szélvédő ernyő, s így a benn ülő megúszta egy bokaficammal.) A másik két monoplán gyorsan megszökött a veszély elől, s kikötött a Tanácsház tetején.
Mindössze hat perc telt el a támadás megkezdése óta, s Szimmaren hatalmi központja az ellenség kezére került. A tanácstagok eszméletlenül hevertek a figyelőteremben okos és félelmes műszereik mellett, amelyekkel bármely külvilági támadó nagyhatalmat térdre kényszeríthettek volna, s amelyeket most mégis percek alatt kiragadott kezükből egy alattomosan, belülről támadó kis csoport. A világuralom kulcsát jelentő, varázserejű toronyban immár Frank alezredes volt az úr.

Attól kezdve, hogy megszólaltak a gázpisztolyok, én is szemtanúja voltam a támadásnak. Rajnával együtt a Kultúrházban tartózkodtunk, a Történész Szakosztály vitáján. (A véletlen játéka úgy hozta, hogy éppen Erich Rott vezette be a vitát, s helyzetelemzésének éppen ezt a címet adta: "Megbukott-e végleg a fasizmus?") Az ablakhoz óvakodva, tehetetlenül figyeltük, mi történik odakint. Hajna egyszerre elfehéredett, megrázta a karomat, s a tér fölött lángszórózó monoplánok felé intett.
– Nézd, azt a túlsót!
Egy pillanatra belém szorult a szó.
– Olyan, mint Pali…
– Ő az! Ő az! – kiáltotta Hajna, és elsírta magát.
A Tanácsház teteje és a mi harmadik emeleti ablakaink között nem volt nagy szintkülönbség, s így elég jól láthattuk a toronyról a tetőre ereszkedő s a széles korlát mögül lövöldöző alakokat. Erich Rott küldött feléjük egy-egy választ gázpisztolyából, de nem sok kárt tehetett bennük, mert a távolság túlságosan nagy volt ahhoz, hogy pontosan célozhatott volna. Akkor a lángszórózó monoplánokat vette célba, s nagyon elképedt, amikor egy perc múlva kiderült, hogy hosszú fejű tanítványát találta el.
Fazil elnököt is ott láttam a hallgatóság soraiban a vita elején; mögöttem a második padsorban ült. Rott befejezte az előadást, én gépiesen összecsaptam a tenyeremet, mire sokan megütközve fordultak hátra, de látván, hogy én vagyok a csendzavaró, elmosolyodtak, mivel – történészek lévén – mindnyájan ismerték a, külvilágnak ezt a furcsa szokását, a tapsot. Fülig vörösödtem, s észrevettem Hajnán, hogy ő is enyhén elpirul.
Ezekben a pillanatokban történt, hogy Fazil elnök zsebében csipogni kezdett a rádióvevő. Szinte megkönnyebbültem az új csendzavarástól: most már én fordulhattam hátra egy méltatlankodó pillantással. Az elnök akkor kisietett a teremből, s most érkezett vissza, amikor már szűnőben volt a lövöldözés.
– Mi van, kamaradi? Megszállták már a tornyot? – szólalt meg a hátunk mögött.
Nem láthattuk tisztán a tető széles mellvédjétől, hogy a támadók bejutottak-e már a toronyba.
– Kamarad Rott – mondta Fazil –, azonnal toborozzon kétszáz önkéntest Csernyiszter átfésülésére…
Az északi toronynak a Parkra néző néhány ablakában most géppisztolyosok jelentek meg, s lőttek egyet-egyet kifelé, mint az előbb, a tetőről.
– Bent vannak már ezek? – kérdezte Fazil inkább magamagától, mint tőlünk. Csendet intett, elővette zseblámpa nagyságú adó-vevő készülékét, s feszült figyelemmel egy hosszú, jó fél percig tartó morzejelzést adott le rajta.
Nem tudtam, kinek szól ez a jelzés, és mire szolgál, csak arra figyeltem fel, hogy a géppisztolyok egyszerre elhallgattak. A torony csendes volt; a fegyveres alakok eltűntek az ablakokból.
Mi történt?
Később magam is csodálkoztam rajta, hogy sohasem jutott eszembe: ha Szimmaren fegyveres hatalma a Védelmi Tanács tornyában összpontosul, akkor a Főtanács tagjai bármikor kiszolgáltatott helyzetbe kerülhetnek a torony birtoklóival szemben, akár van kézifegyverük, akár nincs.
Ez valóban így volna, ha a torony tervezői nem gondolkoztak volna messzebbre, mint én. A részletek államtitoknak számítanak, azokról nem kaptam, de nem is adhatnék felvilágosítást. Olvasómnak tehát meg kell elégednie annyival, hogy csupán az eredményről tájékoztatom: a Kórházból az északi toronyba érkező orvosok mindenkit eszméletlen állapotban találtak; támadók és megtámadottak néma békességben hevertek egymás mellett, a termekben és a folyosókon szanaszét. (Valószínű, hogy a falakba és a berendezési tárgyakba voltak beépítve olyan műszerek, melyek bonyolult – csak főtanácstagok készülékéből adható – rádiójelre működni kezdtek, s valamilyen elektromos zavaró hatással ugyanúgy megbénították az agyműködést, mint a gázpisztoly pukkanó lövedékei. De ismétlem: ez csak feltételezés.)
Egy bizonyos: Frank alezredes szimmareni uralkodása percekkel is alig mérhető rövid ideig tartott.
Napnyugtára Csernyiszteren is helyreállt a rend. Ezúttal az önkéntesek fémkereső műszerekkel kutatták át a szigetet, s összegyűjtötték az eldobált pisztolyokat, töltényeket, de még az üres töltényhüvelyeket is.
Pierre-t és Hrisztovot súlyos állapotban, nagy vérveszteséggel szállították a Kórházba. Történt néhány sebesülés a Park körül is, de a vaktában való lövöldözés szerencsére nem követelt halálos áldozatot.
A Bírósági Tanács egy hét múlva tárgyalta az ügyet. Franknak és a támadóosztag részvevőinek előbbi büntetését megkétszerezte. A két híradós matrózt 8-8 esztendőre, Palit 15 esztendőre száműzték.
Engem nagyon lesújtott, amikor megtudtam, hogy Pali nemcsak egyszerűen közreműködött a gyalázatos támadásban, hanem egyik fő kezdeményezője és szervezője volt.
– Levizsgázott a tanítványom – mondogatta Hajna. Szinte belébetegedett, annyira bántotta a dolog. Ilyen feneketlen képmutatást és kétszínűséget még soha nem tapasztalt a valóságban. Elszótlanodott, és visszahúzódott tőlem is, s ebben a visszahúzódásban éreztem a ki nem mondott félelmet: hátha az alattomosság és a kétszínűség többé-kevésbé közös jellemvonása minden külviláginak, s én is előbb-utóbb megcsalom őt, bennem is valaki más rejtőzködik, nem az vagyok, akinek mutatom magam.
(Érthető volt Hajna megdöbbenése. A krónikaíró tárgyilagossága kötelez, hogy kiábrándítsam némileg az olvasót, ha talán – eddigi elbeszélésem alapján – túlzottan ideális képet fest magában a szimmareniekről: új hazám polgárai végtelenül naiv emberek. Mint említettem, az emberismeret egyik legfontosabb tárgya az iskolai nevelésnek, és mégis: bármely közönséges külvilági csaló az orruknál fogva vezethetné őket. Valamilyen – számomra merőben érthetetlen – rögeszme alapján ők azt képzelik, hogy az emberek eleve őszinték, hogy tetteik és szándékaik megegyeznek, hogy nem alakoskodnak, s ha mondanak valamit, nem gondolják közben az ellenkezőjét, hogy azt vallják véleményüknek, aminek az igazáról meggyőződtek stb. Ennyiből is láthatja az olvasó, hogy naivitásuk már-már az ostobaság határát súrolja. Számomra megfoghatatlan, miért nem használják ki mégsem ezt a harmatos együgyűséget régi, nagycsarnoki cimboráimhoz hasonló, eleven észjárású, dörzsölt fickók. Csupán azzal tudom ezt magyarázni, hogy – a szimmareniek szerencséjére – ebben a légkörben nem teremnek ilyen vagányok. Pedig bő aratás várna itt minden külvilági csalóra, házasságszédelgőre, hordószónokra, hazudozóra – már tudniillik addig, míg először rajta nem kapnák az illetőt.)
Bűnrészesnek vagy legalábbis hibásnak tudtam magam a Pali ügyében, de a sors igaztalanul kemény ítéletének éreztem volna, ha bűnhődésül Hajnát kell elvesztenem. Megpróbáltam hát feledtetni vele a történteket, megpróbáltam jobb kedvre deríteni, s minden alkalmat megragadtam, hogy tanúságot tegyek iránta való hűségemről és ragaszkodásomról. Talán ezzel riasztottam el még jobban.
Egy alkalommal a Kultúrházból hazafelé menet a Parkon sétáltunk keresztül. A piros lugas előtt – sárgultak már rajta a levelek, s peregtek a hervadozó rózsák szirmai – megszorítottam a karját.
– Három hét múlva május elseje…
– Ezt mire mondod? – kérdezte komolyan.
– Letelik a fél esztendő, bemehetünk a piros lugasba.
– Korai még az – mondta határozottan. Megremegett a hangom.
– Hát nem jönnél?
– Nem, nem, Zsiga – mondta. – Hogy te mint vagy ezzel, azt te gondold meg, de nekem még korai lenne. Én oda nem lépek be addig, míg nem látom, hogy ki leszel.
Kisvártatva csendesen hozzátette:
– Hiszen még azt sem tudom: ki vagy…
Ez durva sértés volt, alig bírtam megállni, hogy még nagyobb gorombaságokkal ne válaszoljak. Nem tudja, ki vagyok – ezzel bizonyosan a Pali esetére célzott. Ki leszel – ezzel valószínűleg arra, hogy nagyon hosszú még az út előttem a diplomamunkáig, amely nemcsak állampolgári próbának számít új hazámban, hanem az emberré levés kemény próbájának is.
Hát ennyire nem bízik bennem? S ilyen "okos" számítások húzódnak meg az ő érzései mögött? A hazai szép lányok jutottak eszembe. "Egyforma valamennyi" – gondoltam keserű igazságtalansággal.
– Így állunk egyszóval a te érzéseiddel – mondtam hosszú hallgatás után.
– Nem érzés dolga ez, Zsiga.
– Ez? Ez nem érzés dolga? Akkor mi az érzés dolga, ha ez se az?
– A fehér jegyesség, Zsiga. De ami utána következik, ahhoz már nem elég csak érzésekre hallgatni. Majd amikor már biztos leszek benne, hogy a józan eszem szerint is azt tenném, amit a szívem diktál, majd akkor itt lesz az ideje, hogy meg is tegyem. Te nem így gondolkozol? Vagy nem is gondolkozol… lesz, ahogy lesz? Azt mondják a külvilági írók: milyen szép az, ha az ember odadobja magát, egész életét, jövendő sorsát fenntartások nélkül egy szenvedélyes érzésnek… Szép? Hazugságnak szép, de igaznak szörnyű. Nekem nem tetszik így se, meg úgy se. Te nem így gondolod? Beszélj már… Nem szóltam rá, hát kis idő múlva folytatta: – Korai még. Az embert elvakítják az első szép hónapok. De azt csak te se gondolod komolyan, hogy egész életre szóló szerződést bekötött szemmel írjunk alá?
"Így vagyunk hát" – gondoltam keserű szájízzel. Szótlanul lépkedtem mellette, s a házuk előtt egy gépies főhajtással elköszöntem tőle, anélkül hogy – a szokott módon – megcsókoltuk volna egymást, s megbeszéltük volna, mikor találkozunk legközelebb.

III. RÉSZ

A LEGNAGYOBB HATALOM

XII. FEJEZET

melyben az olvasó kielégítő választ kaphat arra a fogas kérdésre: kifőzi a bablevest?, s meglepetéssel veszi tudomásul, milyen pályát választ a történet elbeszélője

Annak idején mi, a nagycsarnoki zöldségesládák "anyagmozgatói" gyakran összejöttünk a hajnali szapora munka után az épület végében; ki szalonnát eszegetett, ki csak hagymát a darab kenyérrel, s elbeszélgettünk közben erről-arról. Én rendszerint legújabb olvasmányaimmal hozakodtam elő, s Jani bácsi, a deresedő, de magabíró öreg róka, akit afféle bandagazdának tekintettünk, sokszor kifigurázott emiatt. Sose felejtem el egy vitánkat, melyben – akkor – én maradtam alul.
Már a címére sem emlékszem a könyvnek, amely annyira lázba hozott. Arról szólt, hogyan élnek majd az emberek ezer év múlva, 2933-ban. A harmincas évek vége felé került a kezembe. Az idő tájt nem sokat konyítottam még a tudományokhoz, s hogy később olyan hévvel kezdtem érdeklődni a természet titkai iránt, része volt abban az említett könyvnek is. Órákig tudtam volna mesélni az eljövendő csodálatos világról, nem is csupán az olvasmány részleteiről, de még szívesebben arról, amit a képzeletem toldott hozzá.
Jani bácsi hallgatott, hallgatott, majd – egy lélegzetvételnyi szünet közben – megkérdezte:
– Aztán, te nagyokos Zsiga úr, ki csinálja majd ezer év múlva a bakancsot?
– Gép csinálja – vágtam rá magabiztosan.
– Hát a bakancscsináló gépet? Azt ki csinálja?
– Azt is gép – feleltem, ezúttal némi bizonytalansággal.
– Aha! Értem most már – hunyorgott ravaszul Jani bácsi. – Fogok egy húszfillérest, elhajítom a kukoricaföldön, s jövőre kikel a helyén egy gyár. Akkor fogok egy másik húszfillérest, bedobom a gyár bukszájába, s kiballag a kapun egy gép. Így lesz valahogy?… De mondok én jobbat, te Zsiga úr. Ne várjál te ezer esztendeig… még valami baj találna érni olyan hosszú várakozásban… ültesd el még ma azt a húszfillérest, a fene aki megeszi, ki kell annak kelni most is!…
A hallgatóság teli szájjal nevetett a rovásomra.
– Ó, Jani bátyám mindig figuráz!
– Te figurázol, te. – Az öreg elkomolyodva folytatta: – Mert fiam, míg a gyár nem kel ki magától a kukoricaföldön, addig valakinek csinálnia kell. Ha nem a gépet, hát a gépcsináló gépet, de valakinek azt csinálnia kell.
Így van, ebben igazat kellett adnom; a gépcsináló gépet valakinek mindig csinálnia kell. Hogyhogy a könyvből ezt kifelejtették? Nem fért a fejembe, és magamban persze kételkedtem is: ez a maradi gondolkozású, műveletlen ember, aki talán életében nem olvasott végig egy könyvet, ez akarja az írót kitanítani?
– Hiszen jó is volna – kezdett újra szurkapiszkálni az öreg. – A gyomrod megkordul, nyomod a gombot, s a félegyházi határból a tarkapaszuly, Dorozsmáról meg a füstölt disznócsülök nyargal ám, mint a veszedelem! Hipp-hopp, már itt is van, esze nélkül mászik bele a fazékba, neked csak az a dolgod, hogy kimeregesd a kész bablevest.
Nagyon bosszantott, hogy nevetnek rajtam.
– Akármit is beszélnek, csak más lesz akkor az ember élete! – mondtam csökönyösen.
Jani bácsi hümmögött.
– Persze hogy más, mindig más. Mégis ott vagyunk, lásd, ahol a part szakad. Mert akkor is lesz, aki gépet csinál, meg bablevest főz, s ugyanúgy lesz, aki semmit se csinál, ha éppen nem vakaródzik… Mit vakaródzik? Még a hátát is, ha viszket, egy hátvakaró géppel vakartatja, igaz-e, Zsiga úr? De hát azt a gépet is csinálni kell valakinek, te nagyokos.
Sokszor eszembe jutott, mióta a szigeten élek, hogy most már tudnék válaszolni Jani bácsinak: ki főzi a bablevest? Már az eddigiekben is több ízben tettem említést a kvalifik és a labormunkáról, de úgy gondolom, helyes lesz – minden félreértést elkerülendő – világosabban bemutatnom az olvasónak a szimmareni munkamegosztást.
Szimmaren múltjáról szólva említettem már az 1783-as forradalmat előkészítő társadalmi-politikai mozgalmakat s ezek szervezőjét is, azt a sajátos társadalmi csoportosulást, melyet röviden FM néven tart számon a történelem. (Federatia Mahrwill's, kb. azt jelenti: Többet Vállalók Szövetsége.) Tagjait így jellemezhetném röviden: többet vállaltak a kötelezőnél. Több munkát, nagyobb állampolgári fegyelmet, jobb tanulmányi eredményeket, szerényebb életmódot, egyszóval több áldozatot a szokásosnál, mindenből többet egy kicsit, ami a közjavát szolgálta. Idővel ez a szövetség eggyé olvadt a társadalommal, de emléke máig él, nemcsak a Múzeumban, a könyvekben, a művészeti alkotásokban, hanem a köznapi szóhasználatban is. Lépten-nyomon találkozom ilyen és hasonló szólásokkal: "Ez az ember igazi márwill" (ti. igen derék, igen értelmes ember). "Ez se márwill a szóra" (hallgatag, szófukar); vagy: "Márwill, ha alhat" (álomszuszék).
Éppen az FM kezdeményezte azt a nagy, három évig tartó társadalmi vitát a munkamegosztásról, amely a XVIII. század végén zajlott le, és sok fontos kérdést tisztázott a társadalmi fejlődés szükséges útját illetően. A vita a következő eredménnyel zárult:

A mi társadalmunkban nincsenek elnyomó és elnyomott osztályok, nincsenek gazdagok és szegények, és nincsenek semmittevő naplopók. Ugyanakkor világossá vált – az utóbbi évtizedek és a győztes forradalom tapasztalatai erre már jóval a vita előtt felhívták a figyelmet –, hogy maga a helytelen munkamegosztás is okozhat kóros rétegeződést a társadalomban. Míg vannak polgárok, akiknek egész életét a fontos, de kevesebb tanulást, tudást, művelődést igénylő fizikai munka foglalja le, más polgárok kizárólag mechanikus, egyhangú szellemi munkát végeznek, ismét mások tudományos kutatómunkát vagy művészi alkotómunkát, melyeknek az az előnyük, hogy végig az életben szellemi frisseséget kívánnak, s megkövetelik a szakadatlan tanulást, a tudás állandó gyarapítását, fejlesztését stb. – amíg ezen az egészségtelen munkamegosztáson nem változtatunk, elkerülhetetlen a rétegeződés a társadalomban. Míg nem biztosítjuk minden polgár számára azt a – hajlamainak, érdeklődésének megfelelő – munkakört, amely nemcsak lehetővé teszi, de megköveteli tőle iskolái befejezése után is a szakadatlan szellemi fejlődést, addig nem mondhatjuk, hogy mindenki emberhez méltó életet él, addig nem valósíthatjuk meg a teljes társadalmi egyenlőséget és egyenrangúságot. Le kell szögeznünk: a tehetségben vannak fokozatok, de a józan értelem nem különleges adománya a sorsnak. Megfelelő iskolai nevelés után minden egészséges ember képes magasabbrendű szellemi munka végzésére is (ti. kutatómunka végzésére), éppen úgy, mint ahogy megfelelő gyakorlati oktatás után bárkiből – ha egészséges – jó fizikai munkás lehet. Sürgős feladatunk tehát, hogy változtassunk a munkamegosztás mai rendjén. Ne torzókat neveljünk a társadalomnak, hanem egész embereket, olyanokat, akik az élet teljességét élvezhetik, a testet nevelő és az értelmet tápláló munkanemeket egyaránt, s így el sem puhulnak, el sem durvulnak, hanem testileg, szellemileg arányosan fejlett, talpig emberek lesznek…

Az eszme valóraváltása során persze kiderült, hogy a gyakorlat sokkal kevésbé eszményi, mint az elmélet. Mert valamelyik kutató tudósnak bizony kartotékolni kellett a szakosztály irattárában vagy takarítani a laboratóriumot, vagy éppen bablevest főzni kvalifik munkaidejében, akkor is, ha ezek a mellékfoglalkozások különösebben nem fejlesztik a test arányait. Gyakorlati oldaláról nézve tehát így állott a kérdés: a köznek feltétlenül szüksége van ilyen és ilyen munkák elvégzésére, amit lehet ebből, gépesítsünk, amit nem lehet (kvalifik munka), osszuk el egymás közt arányosan, hogy mindenkire jusson belőle, a maradék munkaidőt pedig szenteljük a tudományos kutatásnak, az állandó szellemi készenlétet, nagy képzettséget igénylő tudományos és művészi munkának (labor).
Eleinte 48 órás volt a munkahét, s a kvalifik munkákra ebből 36, a laborra pedig csak 12 óra jutott. Százötven év telt el azóta, s – mint az olvasó már tudja – ez az arány alaposan megváltozott: 36 órás munkahetet tartunk, s ebből 24 (4 nap) labor s 12 (2 nap) kvalifik munkaidő.
Bemutathatom néhány ismerősömön, mit jelent ez a gyakorlatban.
Hajna: 4 napig kutató történész, 2 munkanapján pedig könyvtáros; adatokat gyűjt, rögzít, rendszerez a Könyvtár és az Archívum számára a külvilágról, elsősorban – mint magyar specialista – Magyarországról.
Adzsoj Roj: 4 munkanapon csillagász, 2 munkanapon ellenőrzi, javítja és karbantartja a Csillagda műszereit.
Florika Szőke: 4 munkanapon biológus, 2 munkanapon gyümölcskertész, s többnyire almát, narancsot, citromot, barackot, banánt stb. szüretel, ami éppen soron van.
Dzsucsi, a Hajna nagyapja: 4 napon főtanácstag (azelőtt gépszerkesztő, rakétaspecialista), 2 napig esztergályos.
Fazil: 4 napon a Főtanács elnöke (azelőtt szintén gépszerkesztő; ő tervezte például a monoplánt), 2 napon nyugdíjas. (Nyolcvan éven felül ugyanis mindenki mentesül a kvalifik munka alól, száz éven felül pedig a labor alól is. Fazil nyugdíjas kora előtt gépszerelő lakatos volt.)
Pierre: 4 munkanapján gépszerkesztő, ugyancsak rakétaspecialista, 2 munkanapján pilóta.
Benedek Magyar: 4 munkanapján kutató magfizikus, 2 munkanapján pedig szakács a Konyhán. (Sokan nem a saját szakosztályuk működési körében kapják a beosztásukat kvalifik munkára, ha ott bőviben vannak a munkaerőnek, másutt pedig hiány mutatkozik. Benedek Magyar kitűnő szakács, mindig túrós csuszát vagy malacpörköltet rendelek, mikor ő a soros. De eszembe jut erről Jani bátyám kérdése: ki főzi a bablevest? Íme, a válaszom: egy tekintélyes magfizikus.)
Henri Hrisztov (a csernyiszteri kaland után Pierre-rel együtt jó három hétig nyomta a kórházi ágyat): 4 munkanapján költő és műfordító, 2 munkanapján rendőr. Itt magyarázattal kell szolgálnom: a Védelmi Tanács tagjai – kivételesen – kvalifik munkaidejükben tanácstagok. Bőven telik ez – rendszerint – a heti 12 órából. Az, hogy a toronyban gyakran tartózkodnak, ne tévessze meg az olvasót: labormunkaidejüket is ott töltik.
Mária Dazma: 4 munkanapján színésznő, 2 munkanapján a Múzeum takarítónője.
Piavera: 4 munkanapján zeneszerző és karmester, 2 munkanapján konyhai kisegítő.
Mondanom sem kell – beszélnek a számok –, milyen nagyfokú gépesítés előzte meg ezt a korszakot, amikor a társadalom már a munkaidő kétharmadát fordíthatja magas színvonalú szellemi munkára. Hogy a számokban és a statisztikai táblázatokban gondolkozó olvasó igényét is kielégítsem, közlök egy összevont kimutatást, a kvalifik munkáslétszám táblázatát abból az időből, amikor én is megkaptam beosztásomat. Hangsúlyozom: a kvalifik munkások létszámáról nem mindig lehet az illető szakosztály nagyságára következtetni. A Magfizikai Szakosztály létszáma például több mint háromezer, kvalifik munkás-szükséglete pedig csak 814 fő.

Íme, az összevont táblázat:

Gépipar	6355 fő
Vegyipar	1013 fő
Építő- és bútoripar	860 fő
Atomipar	814 fő
Ruházati ipar	722 fő
Egyéb műanyagipar	539 fő
Mezögazd.- és élelmiszeripar	487 fő
Kisipar	240 fő
Bányászat	180 fő
Kohászat	106 fő
Egyéb iparágak	731 fő
Ipar összesen	12047 fő

Mezőgazdaság összesen	3224 fő
Köztisztaság	1010 fő
Konyha, élelmezés	543 fő
Közületi karbantart. szerelés	508 fő
Archívum, Könyvtár	494 fő
Köznevelés	491 fő
Kórház, egészségügy	288 fő
Közigazgatás, adminisztráció	102 fő
Kereskedelem, közlekedés s egyéb
közületi vagy kulturális munka	325 fő
Kvalifikmunkás-létszám
1946. V. 1-én	19 032 fő

Ismerem a magamfajta olvasót, aki mindennek utánaszámol. Nos, ne felejtse el számításba venni, hogy ebben a kimutatásban nyolcvan éven felüliek nem szerepelnek, sem azok az anyák, akiknek egy három éven aluli, két tíz éven aluli vagy kettőnél több tizenhat éven aluli gyermekük van, mivel ők is felmentést kapnak a kvalifik munka alól.
A rend kedvéért megemlítem azt is, hogy az orvosoknál, a nevelőknél, továbbá a gépszerkesztés néhány kísérleti üzemében nem különítik el a kvalifik munkaórákat a labortól. Ezekben a szakmákban annyira összeforrott a tudományos kutatómunka, az elmélet, a kísérleti megfigyelés, a gyakorlat, hogy értelmetlen, sőt káros volna a szétválasztás.
Bevallom, én megdöbbentem, amikor megtudtam, hogy a kvalifik munkaköteles kor alsó határa 15 év! Ez azt jelenti, hogy az utolsó éves iskolások már dolgozó polgároknak számítanak! Megpróbáltam szót emelni a gyermekmunka ilyetén kihasználása ellen, emlékeztettem a külvilágra, ahol a pénz urai felényi és harmadrésznyi bérért fakó fejű, vézna gyermekeket alkalmaznak, mit sem törődve azzal, hogy így elnyomorítják a jövő nemzedéket, s elrabolják legszebb játékos éveit. Új honfitársaim csak mosolyogtak ezen az összehasonlításon, s éppen azok értettek meg legkevésbé, akiknek az érdekében síkra szálltam: a tizenöt évesek. Ők éppenséggel élvezték, hogy immár a felnőttekkel egy sorban dolgozhatnak. Vidáman szedték a melegágyakból a szamócát és a zöldhagymát; facsemetét ültettek, szőlőt, kókuszdiót, cseresznyét szüreteltek; ragyogó tisztára mosdatták az utcákat, gondozták, ápolgatták a Parkot, egyszóval – ezt tárgyilagosan ki kell jelentenem – semmiben sem maradtak el felnőtt munkatársaik mögött.
Mi – éppen úgy, mint a tizenöt évesek – a kuktafélév befejeztével kaptuk meg beosztásunkat kvalifik munkára. Labort ki-ki szabadon választhat, de itt, ha a kívánság nem egyezik a szükséglettel, a Tervgazdasági Tanács a szükségletnek megfelelően szabja meg a beosztást. (Cserélni viszont bármikor lehet. Gyakran találkoztam ilyen és hasonló hirdetéssel a Napjainkban: "Élelmiszert szállítok a büfékbe. Munkakört cserélnék állatgondozóval vagy tartalékos mezőgazdásszal." A "tartalékosok" a szabadságosokat és a betegeket helyettesítik.)
Áron az utcánk 25 házának lett a gondnoka. Az volt a feladata, hogy mindegyik ház előcsarnokát, lépcsőházát, társalgóját, folyosóit, tetejét stb. havonta egyszer kitakarítsa, és a szükséges karbantartásról intézkedjék. Az olvasó talán elszörnyed ezen, de megnyugtathatom, hogy másfél-két óránál nem vett több időt igénybe egy ház kitakarítása, illetve kimosdatása, mert inkább így nevezhetném ezt a vízfecskendőkkel végzett tisztogató műveletet. Áron rendszerint a hónap első öt napját szánja rá a huszonöt ház csinosítására – persze 8-10 órás munkaidővel –, s fennmaradt napjaival ezek után szabadon gazdálkodhat.
A házak előcsarnokaiban, a bejáratnál kis csontfehér tábla jelzi a felelősséget:

Menijer:
Ahron Mike 16-19-26

Azaz: Gondnok Mike Áron, és a lakáscím, illetve a vidifonszáma. (Az utcákon, a Parkban, a szántóföldeken, az üzemekben, a gépeken stb. mindenütt láthatom ezeket a csontszínű táblácskákat, tehát mindenki a nyilvánosság ezer szeme előtt végzi a munkáját.)
Én is megkaptam beosztásomat, és – pedig alább még kitérek erre – választott szakmámmal összefüggő munkakörben.

Mesélt nekem Hajna egyszer – talán még a Festamorin – egy érdekes szokásról. Lehet, még a városalapítók egy rég elfelejtett törvényéből származik, s az is lehetséges, hogy valamelyik náció hozta magával külvilági őshazájából. Egy bizonyos: íratlan törvénynek számít ez a szokás is, s ha valaki megszegné, éppen úgy megütköznének rajta, mint szülőhazámban az én időmben mondjuk azon, ha az öregbéres a gazdatisztjének nem kalaplevéve köszönt.
A szokás lényege az, hogy akik valami okból összeszólalkoznak, a kilencedik napon – ugyanazon a helyen, ugyanabban az órában – találkozniuk kell. Ez a találkozás egyben a megbékélést is jelenti, vagyis az indulatok elsimítását, a lázongó szenvedélyek elcsitítását. Ne értse félre az olvasó: a véleménykülönbség továbbra is fennmaradhat, s a szándékok különbsége, sőt ellentéte is. Immár higgadtan és meggondoltan vitatkozhatnak róla, de a haragoskodást s a gyűlölködést emberhez méltatlan érzésnek könyvelik el a szimmareniek, és semmivel sem jobb a véleményük róla, mint például a megrögzött iszákosságról.
"Csakhogy nekünk több beszélnivalónk nincs egymással" – gondoltam még mindig indulattal Hajna viselkedésére, amikor összekülönbözésünk estéjén eszembe jutott ez a furcsa szokás, melyet – megvallom – együgyű komédiázásnak tartottam.
Másnap egész nap nem leltem a helyem. Üres volt a világ, és minden szépsége ostoba hiábavalóságnak tetszett; másfél év óta most éreztem először idegennek új hazámat, s olyan kegyetlen egyedüllét fojtogatott, mintha nem egy eleven város lüktető véráramában élnék, hanem kietlen sivatagban vagy végtelen, néma sarki hómező közepén.
Becsengettem Áronhoz, de öt perc múlva zavart bocsánatkéréssel kitessékelt, mondván, hogy mennie kell, mert "fontos megbeszélésre várják a Gyermekvárosban"… ("Anika várja" – gondoltam.)
A vidifon maradt egyetlen barátom. Feltárcsáztam a könyvtár katalógusát, s – merő kíváncsiságból – Szimmaren Néprajzát hívtam az ernyőre. Abban egy pillanatig sem kételkedtem, hogy a történtek után szakítanunk kell, mégis érdeklődve olvasgattam, háromszor-négyszer átfutottam a Kilencedik nap című szakaszt. Nem tudtam meg belőle sokkal többet, mint Haj na elbeszéléséből, de az most különösen megfogta a figyelmemet, milyen szigorúan betartják a szokást. "Ha egyszer itt élek – gondoltam most már engedékenyebben –, tetszik, nem tetszik; alkalmazkodnom kell."
Harmadnap reggel, alighogy felébredtem, elővett a bosszúság. Micsoda buta komédia! Kilenc nap! Három nem volna elég? Dehogyisnem, bőven elég volna három is, azalatt az ember százszor kiszellőztetheti fejéből a gőzt, szívéből az indulatokat, százszor meggondolhatja, ha van mit meggondolnia; a vihar sem szokott három napnál tovább tartani.
Nem részletezem tovább, milyen keserves lassúsággal érkezett el a kilencedik nap. Időközben be kellett látnom azt is, hogy én viselkedtem otromba, faragatlan módon szegény Hajnával szemben. Hiszen ő csak azt tette, amit a helyi erkölcsök és szokások minden fiatalnak kötelezően előírnak, ő az utolsó szót csak akkor mondhatja ki, csak akkor kötheti össze sorsát az enyémmel, ha már bizonyságát adtam: "ki lesz belőlem", ha már vizsgáztam érettségemről és életrevalóságomról, nem csupán az ő szemében, hanem a társadalom nyilvánossága előtt.
Mindegy, én mit érzek s mit gondolok, új honfitársaim szemében oktalannak, sőt otrombának tetszik az efféle viselkedés, ilyen gyerekes civakodással csak szeszélyes, izgága, összeférhetetlen természetemről teszek előttük tanúbizonyságot. Nagyon megsérthettem Hajnát, talán el sem jön a találkozóra…
Az időpontra nem emlékeztem, mikor történt az összezördülésünk, hát biztonság okából jó korán – talán órákkal előtte – kimentem a Parkba. Lehet, hogy ő sem emlékezett pontosan az időre, de valószínűbbnek tartom, hogy meglátott az ablakból, mert nemsokára sietve jött a Kultúrház felől.
– Ne haragudj – kezdtem volna a bocsánatkérést, de alig jött szó a számra. Pedig mennyi változatot elmondogattam magamban az utóbbi két-három hosszú nap alatt!
Közbevágott:
– Te ne haragudj. Látod, milyen vagyok? Mindig utána jut eszembe: hiszen te másképpen gondolkozol még… Ne haragudj, ha megbántottalak…
Szent volt a béke.
Sétálgattunk, s egyszerre annyi, de annyi beszélnivalónk volt, mintha évek óta nem találkoztunk volna. Alkonyat felé éles, hűvös szél kerekedett, felkavarta a hulló leveleket, s hideg esőcseppeket csapott az arcunkba.
– Gyerünk be egy rondóba – javasoltam.
– Nem, nem – mondta Hajna. – Gyere el hozzánk, megvacsorázunk.
Akkor még nem gondoltam, milyen sorsdöntő lesz számomra ez az este.
Az "öregek" színházban voltak, a délutáni előadáson, csak Öcsit találtuk otthon. Ő is most töltötte kuktaidejét, s néhány nap múlva utolsó iskolai féléve következik: a 15. osztály.
Első két hónapban együtt jártuk a szakosztályokat, de azóta Öcsi megszakítás nélkül a zeneművészeknél csetlett-botlott. Meghallgatott minden hangversenyt, végigpróbált minden hangszert, kóstolgatta jövendő hivatását. Most is egy elektromos hangszeren – emiritonon – játszott, mely hol a gordonka, hol a hegedű, hol a fuvola lágy hangszíneivel festette alá a dallam hangulatát.
Öcsi ügyet sem vetett ránk, amikor beléptünk. Ábrándos, fekete szemével kifelé merengett az ablakon, a tenger végtelenje fölött derengő, lila alkonyaiba. Később abbahagyta finom, mélabús játékát, néhány üde, vidám taktust csalt ki a hangszerből, majd hozzám fordult.
– Választottál, Zsiga bátyám? Mit választottál?
– Van még tíz napom, minek siessem elmondtam, de belül már erősen nyugtalanított, hogy még mindig nem tudok dönteni. Annyi nézelődés, annyi csábító látványosság után ott tartottam, ahol a kuktafélév elején: majd, majd, majd elszánom magam valamire, ha itt lesz az ideje. Fazil tanácsa is bennem motoszkált, de a döntéshez az sem volt elég, mert vajon hol is keressem a rádiofon kulcsát? A fizikában, a vegyészetben, a gépszerkesztőknél, a magfizikában?
– Áron mit választott? – kérdezte Hajna.
– Az lesz, ami volt: fizikus szaktanár.
Áron úgy számított, hogy ha ezen a szakon megszerzi a tanári képesítést, olyan diplomamunkát vállal majd, amellyel a Fizikai Szakosztályba is felveszik, s kedvére végezhet kutatómunkát mindkét szakosztályban. (Sokan voltak egyszerre két-három rokon szakosztály tagjai. A szaktanárok csaknem valamennyien.)
– Gyere zeneművésznek, Zsiga bátyám – biztatott Öcsi. – Ennél szebb pályát, hidd el, nem találsz.
Nemsokára megjöttek a szülők. Roj bronzbarna arca felderült, amikor meglátott.
– Ohó, Zsiga, a maga számára érdekes újságom van!
Elmondta, hogy a Diána bolygón az utóbbi napokban furcsa jelenséget észlelt. A bolygóra kilőtt mesterséges hold különböző rezgésszámú rádióhullámokat sugárzott a lakott területekre, s egy idő múlva észrevette, hogy bizonyos hosszúságú hullámokat a Diána-lakók valamiképpen érzékelnek. Egy nagy gyűlésnek vagy ünnepélynek a közönsége például megzavarodott és szétoszlott, másutt egy nagy, gyűrű alakú épületből tódult ki a tömeg, s valahányszor megismételte a kísérletet Roj, mindig hasonló mozgolódást tapasztalt. Egyelőre tisztázatlan, hogy hallószervükkel érzékelik-e a rádióhullámok valamilyen rezonanciáját, vagy sajátos elektromos érzékszervvel rendelkeznek; sokat kell még kísérletezni, míg a jelenségek okaira és körülményeire fény derül.
Lassan megértettem, miért olyan nagy újság ez az én számomra. Hiszen a mi kísérleteink a rádiofonnal éppen azon akadtak meg, hogy nem találtunk olyan összetételű anyagot, amely közvetlenül hallható hanggá alakítaná át a rádióhullámokat. A Diánán tehát vagy van ilyen anyag, vagy a bolygót lakó magasabb rendű élőlények – nem mondhatom, hogy emberek – képesek "megérezni" a rádióhullámok bizonyos fajtáit.
– Van még tíz napom – mondtam Adzsoj Rojnak. – Ezt az időt feltétlenül a Csillagdában töltöm.
Aznap éjjel nyugtalanul aludtam. Álmomban monoplánon száguldoztam a tenger fölött, s a fotofont a Diánára irányítottam, amely kékes fénnyel ragyogott a csillagos égbolton, és nagyobbnak látszott, mint a telihold. Magamban elcsodálkoztam: hogyhogy a külvilágiak még mindig nem vették észre? Egy távlátó ernyő közepére igazítottam a Diánát, s olyan közel éreztem, hogy tisztán kivehettem a púpos és hosszú lábú, emberformájú lényeket, akik egy ötszögű téren nyüzsögtek, fejjel lefelé. Mintha ők is észrevettek volna engem, felfelé – már tudniillik felém – nézegettek, s lelkesen integettek, kiabáltak, a sapkájukat dobálták, amikor a fotofonban elszavaltam nekik a Nemzeti dalt. Egy sapka valamiképpen kirepült a bolygó vonzóköréből, szédítő sebességgel közeledett felém, már akkorára nőtt, mint egy sarokház, de szerencsére, mielőtt monoplánostul együtt a tengerbe nyomott volna, felébredtem.

Jól sejtette meg az olvasó: ott ragadtam a csillagászoknál.
Beiratkoztam a Fizikai Szakosztály egyetemére, a csillagász szakra. Itt kaptam meg beosztásomat kvalifik munkára is: az volt a feladatom, hogy az új megfigyelések adatait – fényképeit, színképeit – elrendezzem és csatoljam az irattár megfelelő dossziéihoz, a régebbi kimutatásokat és összesítéseket szükség szerint kiegészítsem az új megfigyelésekkel s a külvilági csillagvizsgálók új közléseivel, ha ilyen közlemény a rádióállomások útján tudomásunkra jutott.
Idáig ezt a munkát Eva Chrisztopulosz látta el, a Csillagda vezető csillagásza, a szakcsoport elnöke.
Most töltötte be nyolcvanadik életévét, s gondoskodnia kellett utódról, akit idejekorán betanít a munkára, s akinek zökkenő nélkül átadhatja majd az Archívum kezelését.
Halk szavú, sokat tűnődő asszony volt Eva Chrisztopulosz.
Haja még természetes fekete színében fénylett – itt nem szokás festeni a hajat, csak az eredeti hajszínt őrzik meg valamilyen eljárással –, egyenes tartásán, határozott mozdulatain sem látszott meg a nyolc évtized terhe, csak gyűrött arca s tört fényű szeme árulkodott magas koráról. Olyan világosan s olyan nagy körültekintéssel magyarázgatta teendőimet, mindent apróra végigmutogatva, hogy két hét múlva már kitűnően eligazodtam az Archívum rejtelmeiben.
Mondanom sem kell, új szakmám mennyire lázba hozott, s milyen szenvedéllyel láttam neki a tanulásnak.
Csak az Áron és a Pali elbeszéléseiből ismerem szülőhazám egyetemi oktatását, így az összehasonlításra nem vállalkozhatom.
Annyi bizonyos, hogy itt sokkal kevesebb az előadás – hetenként legfeljebb 8 óra –, helyette annál több konzultációt, szemináriumot és gyakorlati bemutatót tartanak az előadó tudósok.
Attól persze nem kell félni, hogy elunja magát az ember. Rögtön az első napon megkaptam a csillagász szakcsoport tanulmányi tervét, amely az időrendi táblázaton kívül egy terjedelmes mellékletet tartalmazott: a tanulmányi anyag jegyzékét. Négy kategóriában sorolta fel a jegyzék a szakirodalmat: szakkönyvek, cikkek, hangszalagra rögzített előadások, kisfilmek listáját. Az A csoportban a megtanulandók, a B csoportban a kötelező olvasmányok, előadások, kisfilmek, a C csoportban az ajánlottak szerepeltek, a D csoportban pedig a még hozzáférhető s a részletek tanulmányozásánál felhasználható szakirodalom jegyzékét közölték.
Volt tehát dolgom éppen elég, de annyi nem lehetett, hogy ne bolyongjak legalább egy félórácskát napjában a végtelenség beláthatatlan terein.
Az olvasó megy a Rákóczi úton, felnéz az égre, s lehet, hogy az utcai lámpák ködlő fényein túl lát néhány pislákoló, beteg csillagot, de az bizonyos, hogy semmit sem érez meg a csodálatos világmindenségből. Ha csendes nyári estén, kinn a hallgatag természetben, egy susogó erdő mellett hanyatt fekszik a hűs fűben, és sokáig nézi, nézi a ragyogó csillagsátort, akkor talán megsejt belőle valamit. Valamit, de annak csak töredékét, amit én éreztem, amikor először kísértem szemmel a Csillagda távcsövén és egyéb műszerein a mindenség sok néma vándorát.
Az irattárban rendelkezésemre álltak a nagyobb külvilági csillagvizsgálók adatai, s meggyőződhettem róla, hogy ma már a külvilág is elég fejlett technikával dolgozik. Legnagyobb távcsöveikkel – ha a Föld nem lenne gömbölyű, Budapestről meglátnák, ha Vlagyivosztokban gyertyát gyújtanak. Embert vagy hozzá hasonló nagyságú tárgyat 20 000 kilométer távolságból is észre lehetne venni ezeken az óriás távcsöveken, tehát olyan távolságról, amelynél nagyobb már nincs is a mi bolygónk felületén (mert ha valaki ilyen távolságra van tőlem – a földteke legtúlsó pontján –, bármerre induljon el, hozzám csak közelebb juthat). A Marson három kilométeres átmérőjű tárgyakat fedezhet fel a külvilág szeme, a Holdon pedig már 25-30 méter átmérőjű testeket is!
Sietek kiábrándítani az olvasót: a szimmareni Csillagda távcsöve ennél mindössze kétszer, két és félszer többre képes. Új hazám csillagászai nem távcsövüknek köszönhetik, hogy összehasonlíthatatlanul jobban tájékozódnak a világűrben, hanem a fényelemző műszereknek, amelyek a távcső fókuszában összegyűjtött, szemmel még így sem látható, gyenge fényhatásokból is fontos adatokat szűrnek le s tudatnak a csillagásszal.
Ezeknek a fényelemző műszereknek nem abban van az előnyük, hogy messzebbre ellátni velük a végtelenbe, hanem abban, hogy "közelre" ezerszer jobban látnak, mint a legjobb távcsövek.
Képzelje az olvasó, hogy egy hatemeletes épület izzó fénnyel ég az éjszakában. Ezt a fényt több száz kilométerről észrevenné az emberi szem, de a tűz körül röpködő éjjeli pillangókat még száz méterről is csak ritka pillanatokban, így vagyunk a távcsövekkel is: látjuk a több száz vagy több ezer billió kilométernyi messzeségből fénylő szomszédos napokat, de milliószorta kisebb bolygóinkat, amelyek ráadásul maguk nem világítanak, csak a rájuk szórt fény bizonyos százalékát vetítik tovább, nem vehetjük észre. Pedig a bolygók sokkal fontosabbak számunkra, mint a napok izzó gáztömegei, mert hozzánk hasonló lények csakis a bolygókon élhetnek. Nos, a Csillagda fényelemző műszerei foglyul ejtik a szomszédos naprendszerek bolygóiról érkező, távcsővel láthatatlan, gyér fénysugarakat is.
Sokat mesélhetnék az olvasónak a világűr titkairól, hiszen az irattárban minden ismert adat rendelkezésemre áll. De végül is: megemlékezéseim tárgya nem terjedhet ki a világűr bemutatására is, le kell tehát mondanom a csábító részletezésről, s csupán arra szorítkozom, hogy néhány száraz csillagászati adatról tájékoztassam az olvasót, olyan adatokról, amelyeket ismernie kell ahhoz, hogy világosan megértse a további fejleményeket.
Tudom, hogy sok olvasóm képzeletében máris megjelentek a Mars-lakók, sietek hát kijelenteni, hogy a Csillagda műszerei a Marson nem mutatják ki a magasabb rendű élőlények jelenlétét. Hasonló eredményre vezettek a vizsgálatok a Mars és a Jupiter szférája között keringő több ezer kisbolygónál, magánál a Jupiternél és a Naprendszerünk távolabbi bolygóinál is. (Ismétlem: magasabb rendű élőlényekről van szó. Szerves élet nyomait a Marson és a Jupiter egyik holdján is kimutatták a Csillagda fényelemzői.)
A kékes fényben tündöklő Vénusz kedvence csillagász szaktársaimnak. Úgy tekintik ezt a bolygót, mint az emberiség jövendő menedékét. A műszerek tanúsága szerint ott most nyílik az élet a sűrű felhőtakaró alatt, s – milliárd év távlatában – úgy javulnak feltételei, ahogy romlanak a Földön. (Jellemző a szimmareniekre, hogy már egy, az ottani hőmérséklethez edzett növényi orgánumokkal telitett rakétát is kilőttek a Vénuszra, hogy meggyorsítsák a szerves élet kialakulását.)
A Merkúron ugyancsak nincs jele az életnek, de a Naphoz legközelebb keringő Diánán – erre még részletesen kitérek – értelmes lények élnek, akiknek sajátos életmódját, nyelvét, társadalmi viszonyait évről évre mind jobban felderítik csillagász szaktársaim.
Ez tehát a helyzet Naprendszerünkkel.
De hiszen csak a Tejútrendszerben – a mi Galaxisunkban –jó százmilliárd nap kering! Ha csak minden ezrediknek van olyan bolygója, amely alkalmas a szerves élet kialakulására, s ha ezek közül is csak minden ezrediken fejlődtek ki magasabb rendű lények, akkor is – csupán szűkebb környezetükben – százezer bolygón találhatnánk érző és gondolkozó rokonainkra!
Bőven számoltam? Ám legyen, ezerszeresen pótolhatjuk a hiányt a világmindenségből. Hiszen bármerre néztem az óriási távcsövön, mindenütt a miénkhez hasonló vagy még sokszorta nagyobb galaxisok ködlöttek billiónyi napjukkal, 2-3 milliárd fényév távolságból is. Amikor onnan az a fénysugár elindult, amely most a szememhez ért, a Föld még gőzölgő, izzó lávatömeg volt, ha megvolt már egyáltalán. De maradjunk csak legközelebbi szomszédainknál.
Harmincöt fényévnyi körzetünkben mintegy kétszáz napot tartanak számon a csillagászok, nagy többségük magányos vándora az űrnek, a többiek pedig a miénkhez hasonló naprendszer központjai. Fényelemző műszereink idáig kilenc naprendszer egy-egy bolygójáról jelezték ZZx sugár érkezését, amelyet a magasabb rendű élet biztos hírnökének tartanak a szimmareni csillagászok.
Olyan ZZx sugarakat is fogtak már a fényelemző műszerek, amelyek a Tejútrendszer távolabbi pontjairól erednek, de nem sikerült megállapítani, milyen égitestről. Figyelmet érdemel közülük az, amely a Dél Keresztje irányából érkezik, mégpedig nagyon gyenge, de tisztán kimutatható ritmikus rádiójelekkel együtt. A jelzéseket idáig nem sikerült még megfejteni, de bizonyosra vehető, hogy egy távoli bolygó lakói üzennek – üzentek már ezredévekkel ezelőtt, amikor a rádióhullám útjára indult – a világűrnek.
Életet hordozó kilenc bolygószomszédunkról a pontosság kedvéért meg kell jegyeznem, hogy 1940. július 3-a óta egyikükről, amelyet Fx-nek neveztek el a csillagászok, nem érkezik ZZx sugár. Az említett időpontban valamilyen – persze már évtizedekkel azelőtt történt – katasztrófát jeleztek az Fx-en Csillagdánk műszerei. Eva Chrisztopulosz fedezte fel a rendkívüli jelenséget: az Fx néhány pillanatig saját fényt sugárzott az űrbe, ezt a fényelemzés minden kétséget kizáróan kimutatta. Közvetlenül ezután a bolygóról érkező ZZx sugarak ereje rohamosan gyengülni kezdett, néhány nap múlva pedig teljesen megszűnt a sugárzás.
Azóta sokszor próbálkoztak a csillagászok, de az Fx-ről nem tudtak ZZx sugarakat fogni.
Megszűnt az élet a bolygón?
Eva Chrisztopuloszt gyakran kérdezgettem a titokzatos sugarakról s szemmel még nem látott, de számon tartott és kartotékolt bolygórokonságunkról. Nagyon sokat tanultam tőle, mindig szívesen és kimerítően válaszolt.
– Kamarad Sófőző – mondta egy alkalommal –, maga a ZZx sugarakat valami babonás tisztelettel emlegeti, pedig nincs azokban semmi csodálatos. Ne úgy értse, hogy elsődleges sugarak ezek, s emberi lények bocsátják ki őket magukból. Nem, erről szó sincs, sokkal egyszerűbb a dolog: a bolygóról érkező fény sajátos összetételét jelezzük ZZx-szel. Így is mondhatnám: a fények egyik jellegzetes "hangszínét".
Gondolkozzék csak – folytatta kis töprengés után –, mennyi embert felismer csak arról, ha meghallja a hangját. De sose látott emberekről is sokat elárul a hangjuk: nemre, korra, vérmérsékletre, értelmi színvonalra már néhány meghallott szó alapján következtethetünk.
A csillagászok nyelve a fény, megtudjuk belőle a csillag hőmérsékletét, összetételét, helyzetét, sebességét és még sok mindent, de nemcsak a napok saját fénye, hanem a bolygók másodlagos fénye is bőséges adattár a csillagásznak. Könnyű elképzelni, hogy más összetétele van az acélkeménnyé fagyott, kietlen, puszta égitest fényének, mint az olyanénak, amely légkörrel, vízzel, növényzettel rendelkezik. A fény szerves életet jelző "hangszínét" már jó huszonöt éve számon tartjuk, és ZZ kategóriának neveztük el.
De menjünk tovább. Első pillanattól fogva tudjuk, hogy az emberlakta bolygók a ZZ kategórián belül is külön "hangszínt" képviselnek, hiszen az ember, csak puszta jelenlétével is, annyi átalakítást végez a természeten, a szárazföldek felszínén s mindenekelőtt a légkör összetételében, hogy ennek a bolygóról érkező fény "hangszínében", nyomát kell találnunk. Tizenhét évvel ezelőtt egy Holdra küldött rakétáról azután megvizsgáltuk a Föld fényét, s attól kezdve ismerjük a ZZx sugársávot, amelyet minden emberlakta bolygó hangszínében biztosan megtalálhatunk. Adzsoj Roj éppen a ZZx segítségével fedezte fel a Diána lakóit.
Természetesen beszélgetéseink során az Fx bolygó sorsáról is érdeklődtem.
– Mi történt az Fx-szel? Valami nagy meteorba ütközött?
– Nem, nem ütközött semmibe – mondta Eva Chrisztopulosz. – A fényelemzés hidrogénrobbanásokat mutatott, mégpedig igen erőseket. Ha számításba vesszük, hogy azelőtt az Fx-ről érkezett a legerősebb ZZx sugárzás, csak egy elfogadható magyarázata van a katasztrófának: az ott élő s igen fejlett technikával rendelkező emberiség… felrobbantotta önmagát. Talán helyesebb, ha így mondom: felrobbantották egymást, mert valószínű, hogy háborúskodtak, s a sok atomrobbantás szétáradó radioaktív felhői napok alatt elpusztítottak minden élőlényt, természetesen azokat is, amelyek nem a robbanás közelében, hanem a bolygó túlsó oldalán éltek.
Látva megdöbbenésemet, csendesen hozzátette:
– Így van, kamarad. Magasabb rendű élet sok bolygón kialakulhat, s a válságos pillanat mindegyiken, előbb vagy utóbb, elkerülhetetlenül bekövetkezik; amikor az emberi értelem feltárja az atomok titkát. Egyszerű a magyarázat: a technika előbb jár a fejlődésben, mint a társadalom; az ember még kiskorú, és már játszani kezd a csillagok tüzével. Ha tovább akar élni, egyetlen lehetősége van, azt hiszem, nincsen több, csak ez az egy… Idejében észre tér, és belátja, hogy örökre véget kell vetnie a háborúskodásnak, mert ezen a határon túl, az atomkor küszöbén túl nincsenek tovább győztesek, és nincsenek semlegesek sem, csak… – egy pillanatra megakadt, kereste a szót – … csak halottak vannak.
– És a Földön? – kérdeztem kiszáradt torokkal. – Eszerint most léptünk a válságos korszakba, igaz?
– A Föld sem kivétel – felelt tűnődve Eva Chrisztopulosz. – A mi bolygónkat lakó emberiség is vagy idejében megérik az életre… vagy: megérett a pusztulásra.

XIII. FEJEZET

melyben az olvasó megismerkedik bolygónk kistestvérével, a Diánával, és különös lakóival is, akik fejlett technikájuk ellenére értelmes lényekhez méltatlan módon élnek, s szokásaik és viselkedésük a földi ember szemében merőben ostobának tetszik

Engedje meg olvasóim többsége, hogy mindenekelőtt a szakmabeli, a csillagászatban jártas olvasó esetleges kételyeit oszlassam el.
– Az még rendben van – mondhatná a külvilági csillagász –, hogy a Merkúr és a Nap között új bolygót fedeztek fel a szimmareniek. A számítások azt mutatják, hogy lehet ilyen bolygó. Mi is régóta keressük, de a Nap túlságos közelsége miatt nem tudunk ráakadni. De miképpen lehetséges az, hogy a Diánán emberi élet kifejlődéséhez alkalmasak a viszonyok, hiszen a Naptól távolabb keringő Merkúron is olyan nagy a forróság, hogy mind a légkör, mind a szerves élet kialakulása lehetetlenné vált?
Én is szó szerint ugyanezt kérdeztem egy konzultáción Lazaricstól, aki asztrobiológus, a bolygók élővilágának a kutatója, s erről adott elő a szakosztály egyetemén.
– Valószínűleg éppen azért lehetséges – válaszolta Lazarics –, mert a Diánát még a Merkúrnál is sokkal erősebb, nagyobb hőhatású sugarak érik.
Megpróbálom vázlatosan továbbadni az olvasónak, amit ez alkalommal Lazaricstól hallottam a Diána bolygó vegetációjának a kialakulásáról, azzal együtt, ahogyan később Adzsoj Roj a legújabb kutatások alapján kiegészítette a Diána ifjúkori életrajzát.
Bizonyosra vehető, hogy a Diánán éppen a napközelség hatására alakult ki a légkör, hozzávetőleg kétmilliárd évvel ezelőtt. A kéreg megszilárdulása a felszín nagy forrósága miatt itt jóval hosszabb ideig tartott, mint a többi bolygón: sok százmillió évig izzón folyó lávatömeg volt a Diána. Az állandó párolgás miatt sűrű gáz- és gőzfelhőbe burkolózva keringett, s mintegy száz kilométer vastagságú felhőréteg keletkezett rajta.
Amikor a Merkúr tengelyforgása annyira lelassult, hogy egybeesett a keringési idővel – végleg egyik oldalával fordult a Nap felé, mint a Hold a Föld felé –, légkörének gázai részben megfagytak, lecsapódtak, részben szétszóródtak a világűrbe.
Miért nem ismétlődött meg a Diánán ugyanez a folyamat? Mert nem ismétlődött meg, s egyedül ez tette lehetővé, hogy a szerves élet kialakulhatott rajta.
A szimmareni csillagászok ezt a következőképp magyarázzák:
A mérések bizonysága szerint a Diána Naprendszerünk legfényesebb bolygója. Albedója 87 százalékos, ami azt jelenti, hogy légköre a napsugarak 87 százalékát veri vissza. (A Föld csupán 42 százalékot!) Szinte "tükröző burok" képződött az idők folyamán a Diána légkörén, s mind kevesebb napsugár hatolhatott át a vastag, sűrű felhőtakarón a szilárd kéreg felszínéig. Ez az igen könnyű anyagrészecskékből álló, sajátos külső burok – melyre több százezer tonna súllyal "nehezednek" a napsugarak – mintegy csapdába fogta a bolygó légkörét, s nem engedte, hogy kiszóródjék a világűrbe. Nem engedte akkor sem, amikor a Diána tengelyforgása is lelassult, egyik oldalával állandóan a Nap felé fordult, a másik pedig örökös árnyékban maradt. A napsütötte oldalról – a külső, tükröző burok alatt – szüntelenül áramlott a forró gőztömeg az árnyékos oldalra, s biztos védelmet nyújtott a világűr dermesztő hidege ellen.
Hosszú folyamat volt, míg a légkör összetétele úgy átalakult s a felszíni hőmérséklet a félárnyékos részen annyira csökkent, hogy létrejöhettek az első élő és szaporodó sejtek: a szerves világ úttörői.
A Diána mai állapotáról elég megbízható képet adnak a Csillagda műszerei.
A napsütötte oldalt jelenleg 50-60 kilométer vastag felhőréteg takarja, s erősen tükröző felső rétegével együtt útját állja a napsugaraknak. Ennek ellenére a napsütötte félgömb központi területein 200 Celsius-fok körül lehet a talajmenti hőmérséklet. Ez a forróság gyors iramban csökken a szélek felé, ahol a ferde napsugarak már nem bírják kersztülfúrni a felhőburkot. A félárnyékos gyűrűben ötventől tíz fokig hűl le a felszíni hőmérséklet – ez a bolygó lakott területe. Ezen túl, az örök sötétség körzetében állandóan szakad az eső, zúgó szelek korbácsolják a félelmesen hömpölygő óceánt, amelyből – éppen fordítva, mint a Földön – széles folyómedrekben árad kifelé a víz, vissza a napsütötte oldalra. Ott, a nagy forróságban újra elpárolog, a légkör szüntelen, viharos áramlása újra a sötét oldalra sodorja, az esők övezetébe, az óceán fölé, ahol kezdheti elölről örök körforgását.
A levegőnek és a víznek ez a szüntelen körforgása tartja fenn az egyensúlyt a bolygó felszíni klímájában azzal, hogy a napos oldal hőenergiáit szakadatlanul, óriási tömegben szállítja át a bolygó sötét felére, amely máskülönben éppen úgy fagyhalálra volna ítélve, mint a Merkúr árnyékos oldala.
(A Diána lakói még nem látták közvetlen szomszédjukat, a Napot, és még soha nem láttak csillagokat. Életük oltalmazója, az összefüggő és soha fel nem szakadó felhőburok elzár előlük minden kilátást a végtelenbe. Talán ez az oka, hogy bár kitűnő távirányítású rakétáik vannak, csak mostanában kezdtek azzal próbálkozni, hogy embert szállítsanak vele. Őket nem csábította a magasság, az ő szemükben a mennybolt az örök viharok zónája s áthatolhatatlan, tejszerű köd.)
Az élet bölcsője, a félárnyékos övezet – mint említettem – gyűrű alakban fogja körül a Diánát, olyasformán, mint a Földet a trópusok (de határai valamivel a sötét pólus irányába tolódnak el). A két sarkvidék itt éppen ellentétes: az egyik fényben úszó, áttüzesedett homoksivatag, a másik sötét, hűvös, viharos óceán, amelybe szakadatlanul ömlik az eső. Az előbbit Nap-sarknak, az utóbbit Űr-sarknak keresztelték el a szimmareni csillagászok.
(Érdekes megemlíteni, hogy – a számítások szerint – a Nap-sarkon a tárgyaknak a Nap ellentétes irányú vonzása miatt kisebb a súlyuk, mint az Űr-sarkon, ahol a bolygó és a Nap tömegvonzása egy irányban hat. Egyebek között ez is magyarázza, miért kifelé áramlik a víz az űr-sarki tengerből, s miért tör utat magának vissza a napos oldalra.)
Nem részletezem tovább. Külvilági csillagász szaktársaim az elmondottak alapján is képet alkothatnak maguknak a Nap legközelebbi kis szomszédjáról, olvasóim többségét pedig bizonyára nem a klimatikus viszonyok elemzése érdekli, hanem a Diánán élő rokonságunk, az ottani magasabb rendű érző és gondolkozó lények. Adzsoj Roj 1930-ban fedezte fel a ZZx sugárzást a Diána fényében. A következő évben mesterséges holdat lőttek ki a bolygóra, de az eltért kiszabott útjáról. Ötször körülkerülte a Napot, mindig közelebb és közelebb. Akkor megszakadt vele a rádió-összeköttetés; valószínűleg párává olvadt, és az izzó lángtengerbe hullt.
A következő kísérletük sem járt sokkal jobb eredménnyel. Sikerült ugyan a holdacskát a bolygó vonzókörében tartani, de néhány keringés után ez is befejezte pályafutását: az űr-sarki tenger fölött eltűnt szem elől. Annyi haszon mindenesetre származott belőle, hogy rövid életében is továbbított néhány fontos adatot a Diánáról, s felfogott rádiójeleket is, amelyek kétségtelenül a bolygót lakó magasabb rendű lények adóállomásaitól származtak.
Végleges megoldást csak 1935-ben találtak, amikor a gépszerkesztők fénymotoros rakétája kiállta a próbát: távirányítással ötven keringést végzett a Hold körül, s baj nélkül visszatért a szigetre. Ez a rakéta – a kilövést nem számítva – minden hajtóanyagát a napfényből merítette, s azt használta az automata műszerek, s a rádió adó-vevő üzemben tartására is.
A csillagászok két fénymotoros rakétát küldtek a Diánára. Az egyik – az Ay – a felhőburok alsó rétegeiben, a félárnyékos gyűrű – a lakott övezet – fölött végezte keringését. Hogy a folytonos szelek el ne sodorják, automata kormányberendezés tartotta meg a kijelölt irányban és magasságban. Ennek az alsó rakétának szárnyfelülete is volt, s valójában lökhajtásos repülőhöz hasonlított, hiszen a sűrű légkörben természetesen nem repülhetett a mesterséges holdak sebességével.
A másik rakéta – az Aw – már inkább hasonlított mesterséges holdhoz, bár ezt is automata kormány és fénymotor tartotta pályáján, nehogy az első két holdacska sorsára jusson. Ez erősítette fel és továbbította az alsó rakéta televíziós adását és rádiójelzéseit a Csillagda vevőállomásának.
Nyolc évig egyedül teljesítették kötelességüket az Ay és az Aw. Akkor korszerűbben felszerelt, a helyi viszonyokhoz jobban alkalmazkodó rakétákat küldtek a segítségükre, a By-t és a Bw-t. Ugyanakkor a Hermeszre és még két kisbolygóra közvetítő állomást lőttek ki, s így a Diánát ma már akkor is szemmel tarthatjuk, ha a Nap túlsó oldalán rója pályáját.
Nehogy az olvasóban hiú reményeket ébresszek, rögtön elöljáróban közlöm, hogy a televíziós közvetítés a Diánáról mindmáig nem hozta meg a kívánt eredményt. Részben a diánai légkör sajátos szerkezete miatt, részben a nagy távolságok s az erősítő áttételek miatt a felfogott kép már annyira torz és homályos, hogy semmi mást nem látni, mint világosabban és sötétebben ködlő, kisebb-nagyobb foltocskákat és vonalacskákat. Ennek ellenére a szimmareni csillagászoknak ma már elég megbízható térképük van a Diána lakott övezetéről, gyakorlott szemük jól eligazodik a távlátó ernyő vibráló ködében, s – legnagyobb megközelítésben – már az 50-60 centiméter átmérőjű tárgyakat és élőlényeket is észreveszik.
Amit a Diánáról és lakóiról tudunk, azt 99 százalékban az ottani rádióállomások adásai árulták el.
A diánai rádiók műsorát kezdettől fogva hangszalagra rögzítette a Csillagda. A mi fülünknek igen furcsa, csörgésre és csikorgásra emlékeztető, sipító beszéd megfejtésére Popov nyelvész vállalkozott. Csak a kezdet volt nehéz, mert 150-200 szó értelmének felismerése után már elegendő támpont volt a további kutatómunkához. Kiderült, hogy a bolygó lakói egy nyelven beszélnek, de valami okból mégis különbséget tesznek egymás közt. Nehéz földi hangokkal utánoznom cserregő, kurrogó szavaikat, de talán így írhatnám le a mi betűinkkel a Diána-lakók három fajtájának nevét: szirrek, dronnok és szidronnok.
A szirrek a félárnyékos övezet napos szélén laknak, körben, az ottani forró égövben, a dronnok viszont az űr-sarki tenger körül, tehát a félárnyékos szakasz legsötétebb gyűrűjében. Kettőjük között húzódott a szidronnok alig 250-300 kilométer széles lakósávja, de az 1936-ban lezajlott háború óta ez is a dronnok területéhez tartozik.
A bolygólakók külsejéről nem sokat tudunk. Annyi bizonyos, hogy apró termetűek, és szintén két lábon járnak, de különféle jelekből arra következtetnek a szimmareni biológusok, hogy lábaik inkább a földi ló mellső lábaihoz hasonlítanak, és alakjuk is sokban eltér a mi fajtánk arányos, szép formáitól.
(Csak megemlítem – hiszen nem tartozik a lényeghez –, hogy a Diána szerves világa építőanyagának összetételében is különbözik a miénktől. Tudvalevő, hogy a földi élet a szénatomok kapcsolódására épül, a Diánán viszont a szilíciumnak volt nagy szerepe a szerves világ felépülésében. Más a légkör összetétele, mások a talajviszonyok, az állat- és növényvilág, de részletes összehasonlításra nem vállalkozhatom, hiszen nem ezekről van szó, hanem a velünk rokon lényekről.)
A tíz év óta gyűjtögetett nyersanyag rendezése és feldolgozása során a bolygólakók múltjáról is sikerült néhány igen érdekes adatot szerezni.
A szirrek állama – ha nevezhetem így – ötszázötven nemzedékre vezeti vissza fennállását, azóta vannak írásos emlékeik. Sajnos azt nem sikerült megállapítani, mennyi időt jelent náluk "egy nemzedék". Egyáltalán, a diánai idő fogalma sok fejtörést okoz a szimmareni kutatóknak, mivel a felhőburokba zárt égitesten semmi külső jel nem emlékeztet az idő múlására, s így a szirreknek és dronnoknak jóformán nincs időérzékük. Mindig ugyanabban az irányban, az izzó sivatag felé legfényesebbek a felhők, mindig arra fújnak a szelek, arra áramlanak a folyók vizei, sem éjjel és nappal, sem tél és nyár nem váltakoznak, egyazon földrajzi pont mindig egyenlő mennyiségben kapja a felhőkből szóródó napfényt, s mindig ugyanaz a hőmérséklete is. Legfeljebb egykét fokos ingadozásokat mérhetnek, aszerint hogy a bolygó melyik pontján tartózkodik elliptikus pályájának: napközeiben vagy nap távolban. Az bizonyos, hogy földi ember számára kibírhatatlanul unalmas, így hangú élet volna ez, örökös nappalra vagy örökös alkonyra ébredni gyerekkorától halála pillanatáig, s csak a megbízhatatlan emlékezettel érzékelni az idő múlását.
A szirrek később elszaporodtak, a dúsan termő övezet már nem biztosított elegendő élelmet. Nagy tömegek vándoroltak a sötétebb, hűvösebb tájakra, s lassanként benépesítették a félárnyékos övezetet egészen az űr-sarki tenger partjáig, így vált szét az egységes népfaj, és kezdte magát más néven nevezni az egy tőről fakadt három népcsalád.
1936-ból származó adatok szerint 277 millió szirr, 194 millió szidronn és 41 millió dronn élt a Diánán. (Kerekítettem a számokat.)
Van ezenkívül a bolygólakók társadalmában másfajta tagozódás is. Mind a szirrek, mind a dronnok lakósávjában, szétszórtan egy különös fajta él, amely magát csürk névvel illeti, és – amint erre néhány szövegközti félmondat alapján következtetni lehet – drágaságokkal ékített, széles haskötőt visel. Ezeknek a csürköknek ősidők óta hatalmuk van társaik fölött, akiket vatrongoknak neveznek, s akik nem viselnek – feltehetően nem is viselhetnek – semmilyen haskötőt.

Elbeszélésem kritikus pontjához értem.
Idáig – ezt az olvasó tanúsíthatja – szigorú kritikával szűrtem ki mondanivalómból mindazt, aminek a valóságáról én magam nem győződhettem meg. Most viszont olyan dolgokat kell tudatnom az olvasóval, melyek – bár tárgyi bizonyítékok bőven állnak rendelkezésemre – mindmáig hihetetlennek vagy – amennyiben valóban megtörténtek volna – ostoba komédiának tűnnek föl a szememben. Ezúton is kijelentem: amit a következőkben elmondok, abban magam is erősen kételkedem, és pusztán vállalt tárgyilagosságom kötelez, hogy továbbadjam az olvasónak, aki nem szereti, ha az író előre megrágja, amit a számára feltálal, s fenntartja magának a döntés jogát, mit higgyen, és mit ne higgyen el.
A Diána lólábú lakóiról van szó. (Nem becsmérlésképpen említem a lólábat. Ők talán nagyobb joggal becsmérelhetnék a mi cipőbe nyomorított, elsatnyult lábainkat.)
A bolygó lakóit ősidőtől fogva bűvöletben tartotta a halál és az öröklét titka. Érthető ez, ha meggondoljuk, hogy az élettelen természet a Diánán semmivel sem emlékeztet az idő múlására, hát a gondolkozó lényekben korán megszületett a vágy, hogy örökké éljenek, mint a szürke ég, a sötét tenger és a hömpölyögve áramló folyók. Miért kell nekik meghalniuk, ha az alsóbbrendű, érzéketlen természet változatlan és örök? Lázadozni kezdtek sorstörvényeik ellen.
A rendelkezésre álló szövegrészletekből – történelmi tárgyú rádióelőadások töredékeiből – nem állapítható meg pontosan, mikor, történelmük melyik szakaszában öltött ez a lázadozás veszedelmes formákat. A jelek azt mutatják, hogy akkoriban kezdődtek megdöbbentő mészárlásaik, amikor a lakható övezet jó részét benépesítették már, és a haskötős csürkök között megindult a vetélkedés.
Őrült rögeszmék keltek szárnyra.
A szirrek az állították, hogy legyőzhetik az Elmúlást, ha a forró mezőktől a hideg tengerig mindnyájan összefognak, mégpedig az ő csürkjeik vezetésével, mert egyedül az ő csürkjeik hivatottak az Elmúlás legyőzésére. Mondanom sem kell, hogy a szidronnok és a dronnok erre a szerepre saját csürkjeiket alkalmasabbaknak vélték, s csakis az ő elhivatottságukban hittek.
Egy ponton mindenesetre találkoztak a vélemények: súlyos véráldozatokat kell hozni azért, hogy az Elmúlást végképp legyőzhessék.
A súlyos véráldozatokat azonban – egy ideig – lehetetlenné tették az alábbi körülmények.
Egy időben a vatrongok nagy tömegekben szökdöstek át egyik területről a másikra, olyan csürkökhöz, akiknek jó hírét költötték a vatrongjai. Ennek a nagy összevissza népvándorlásnak egy törvényerejű nyilatkozat vetett véget, melyet a három terület csürkjei közösen hoztak: azok a vatrongok, akik idegen területre lépnek, kemény büntetéssel sújtandók, és különben is: előbb vagy utóbb el fogja őket ragadni bűnös cselekedetük miatt az Elmúlás.
Ez utóbbi, a félelem az Elmúlástól, néhány nemzedék alatt babonás hitté erősödött. Senki nem tette volna a lábát idegen területre, vagy ha kényszerítik rá, a haláltól való félelmében – menten szörnyethal.
Most már érti az olvasó, hogy a későbbiek folyamán miféle akadályba ütközött a súlyos véráldozat, azaz a háború, melynek szükségességéről egyébként – mint említettem – mindhárom nemzetség csürkjei szilárdan meg voltak győződve. Ha ugyanis a vatrongok nem hajlandók idegen területre lépni, akkor nincs mód véráldozatra, s nem lehet eldönteni a hivatottságot: milyen színek mögé kell tömöríteni a három nemzetséget. (A szirreknél fehér, a szidronnoknál szürke, a dronnoknál lila haskötőt viseltek a csürkök.)
Ezek a körülmények a háború sajátságos formáját hozták létre a Diánán. Az eljárás a következő volt:
Vegyük példának, hogy egy szirr terület csürkjei úgy érezték: itt az idő elhivatottságuk bizonyítására. Hadsereget gyűjtöttek, és szabályosan hadat üzentek, mondjuk a szomszédos szidronn terület csürkjeinek. Utána beszentelték fegyvereiket, két egyenlő részre osztották, s az egyik részt átküldték a szidronnoknak, akik hasonlóképp cselekedtek. Most a szirr hadsereg is két részre vált, kockát vetettek, és eldöntötték, melyik legyen a kettő közül a saját színek képviselője, melyik az ellenség színeié. Ez utóbbiak megkapták a szidronnoktól érkezett fegyvereket, a saját színekben harcolók pedig a szirr fegyverek maradékát, hozzájuk csatlakoztak csürkjeik is, és megkezdődött az öldöklő csata. (A szidronnoknál természetesen ugyanez történt, ott is a hadsereg két fele csatázott egymással.)
Hamármost a csatában – amely kegyetlenségben nem ismert határt – mindkét területen a szirr színek képviselői maradtak felül, akkor a szidronnok hadisarcot fizettek a szirreknek, s az életben maradt szirr csürkök feltűzhették haskötőjükre a győzelem jelvényét, amely bizonyította hivatottságukat a két nemzetség vezetésére. Ha mindkét oldalon a szidronnok jelében született meg a győzelem, akkor ennek a fordítottja történt. Ha viszont egyik részben a szirrek, másikon a szidronnok színei győztek, akkor befejeződtek egy időre az ellenségeskedések. Eltemették halottaikat, akik – szerintük – a halhatatlanságért áldozták életüket, és készülődtek az újabb összecsapásra.
Popov a Diánáról írott könyvében természetesen részletesen elemzi az itt elmondottakat, s minden következtetését bőséges dokumentumanyaggal támasztja alá. Olvasván a könyvet, egy szemináriumon megdöbbenésemnek adtam kifejezést, kijelentettem azt is, hogy kételkedem Popov fejtegetéseinek helyes voltában.
Lazarics szokása szerint márványarccal és hűvös, monoton hangon válaszolt.
– Nem értem az ön kételyeit, kamarad. Próbálja meg, de nem hiszem, hogy a Popov által feltárt tényanyagból elfogadhatóbb következtetéseket tud levonni. Ami pedig megdöbbenését illeti: megítélésem szerint nincs rá oka. Én inkább azoknak adok igazat, akik úgy vélik, hogy a fegyveres konfliktus lebonyolításának ez a módja tagadhatatlan előnyökkel jár más módozatokhoz képest. Gondolja csak meg: ki-ki a saját területén harcol, tehát a háború nagyobb rombolások, gyújtogatások nélkül megy végbe. A békés lakosságot nem fosztogatják a hadra kelt felek, nem gyilkolásszák, nem erőszakoskodnak vele. Az ütközet lebonyolítása után a környék lakossága mindkét fél halottjait tisztességgel eltemeti, a sebesülteket – tekintet nélkül a harcban kiosztott szerepükre – közvetlen hozzátartozóik vehetik gondjaikba; a foglyokat nem húzzák karóba, nem csonkítják meg, sőt foglyokat bizonyára nem is ejtettek, mert az ütközet lefújása után feltehetően ki-ki mehetett haza, családja körébe.
Lássa be, kamarad – folytatta szenvtelen hangon Lazarics –, hogy a fegyveres konfliktus lebonyolításának a szóban forgó módja nem véletlenül alakult ki, és megfelelt a helyi adottságoknak. Vizsgáljuk meg közelebbről ezeket az adottságokat. Világos, hogy az egymás fölötti hegemónia és a hadisarc elsődleges szerepet játszott, a vetélkedő csürköknek tehát volt miért harcolni. De az is nyilvánvaló, hogy a szembenálló felek sorkatonái, a vatrongok csak annyiban voltak érdekelve a háború kimenetelében, hogy ép bőrrel megússzák. Bárki győzött, ők mindenképpen vatrongok maradtak, s bizonyosra vehető az is, hogy nem az ő kamráikba szállították a hadisarcot az alulmaradt fél csürkjei. Érthető, ha a vatrongok szempontjából mindegy volt, milyen csoportosításban és milyen földrajzi környezetben kell lekaszabolniuk egymást. Illetve: az elmondottakból kitetszik, hogy mégsem volt egészen mindegy, s ők, okosan, a háborúzás legjobban elviselhető módját tették gyakorlattá.
Akár ne is mondjam, hogy engem nem győzött meg ez a cinizmussal határos, rideg logika.

A diánai társadalom történetéről sajnos igen hézagos képet ad a rendelkezésre álló anyag. Annyi mindenesetre megállapítható, hogy az említett háborúskodáson kívül időnként belvillongások is feldúlták a bolygó lakóinak az életét. Újra meg újra felbukkantak például olyan csoportocskák, melyek annak a nézetüknek adtak kifejezést, hogy mindenkinek előbb-utóbb meg kell halni, tehát nincs értelme véráldozattal adózni a halhatatlanságnak, mert az irtóháborúkkal csak azt érjük el, hogy még hamarább pusztulnak el az élők. Ezeket a szabadgondolkodókat a csürkök – nem tisztázott, hogy mi okból – hazaárulóknak, hitszegőknek, lázítóknak bélyegezték, s elvetemült hazudozóknak nevezték őket, akik az elkerülhetetlen halál meséjével félre akarják vezetni a tanulatlan vatrongokat. Akiket elfogtak közülük, fejére rögtön zsákot húztak, meg ne szökjék belőle a fertőző gondolat, aztán tűzön megégették a szerencsétlent, hamvait pedig a folyóba szórták.
Ismétlem, mindez a múltra vonatkozik.
Nem tudhatjuk, milyen úton-módon változott meg a közgondolkozás, de az kétségtelen, hogy a mai témájú előadásokban már kevés szót ejtenek az Elmúlásról a rádiók mikrofonja előtt. Sőt olyanra is van példa a Popov által feldolgozott anyagban, hogy egy tekintélyes csürk kijelentette: "Az Öröklét nagy kérdésére nem lehet olyan egyértelmű választ adni, mint őseink hitték. Vannak jelek, melyekből sajnos, arra kell következtetnünk, hogy a ma élő nemzedékeket is elragadhatja az Elmúlás. Az a véleményem, hogy ha kellő türelem és óvatosság híján közelítjük meg ezt a problémakört, csak árthatunk a fogalmak tisztázásának…"
Ennek megfelelően, sokkal messzebbre merészkedtek a legújabb idők szabadgondolkodói is. Azt kezdték hangoztatni, hogy a vatrongok sem alábbvalók, mint a csürkök, és egyáltalán: nagyon jól meg lehetne élni csürkök nélkül, a halakon kívül senki sem sóhajtana utánuk. (Ez valószínűleg célzás volt arra, hogy a csürkök szabadgondolkodókkal etették a halakat.)
Természetesen a szabadgondolkodókat újabban is üldözték, összefogdosták, s éppen úgy zsákot húztak a fejükre, mint régen, de már nem nyílt tűzön égették el őket, hanem külön e célra épített katlanokban. A jelek azt mutatják, hogy ezzel a fejlettebb technikával sem sikerült a társadalmat sterilizálni; egyre nagyobb méreteket öltöttek a vatrongok lázadásai.
1936-ban a szidronnok egyik nagy lakótelepén két csürk – ma már kideríthetetlen okból – összerugdosott két vatrongot. A helyszínen nagy verekedés támadt, melybe apródonként beleavatkozott az egész lakosság. Az általános verekedés vége az lett, hogy a vatrongok összefogdosták minden csürköt, aki nem oldotta le idejében szürke haskötőjét, és befűtötték velük a folyóparti katlant. Ennek megtörténte után a katlant földig lerombolták, s hírnököket menesztettek a szomszédos lakótelepekre: elérkezett az idő, hogy a csürkökről ők is leoldják a haskötőt, s minden lámpa mezőt (erről még lesz szó), minden energiatelepet és minden éléstárat közkezelésbe vegyenek.
A lázadás gyorsan továbbharapódzott, s a megrémült csürkök ősellenségükhöz, a tengerparti dronnokhoz fordultak segítségért. (Úgy látszik, ma már nincs érvényben a régi babona, hogy ti. halállal bűnhődik, aki idegen területre lép.) Közös erővel sikerült leverni és elégetni a lázadókat, ám a dronnok csürkjei dolguk végeztével nem tértek vissza a hideg tenger mellékére, hanem úgy határoztak, hogy a két övezetet egyesíteni kell, ezt földrajzi, néprajzi, történelmi és más egyéb indokok egyaránt szükségessé teszik. Magyarán szólva: megszállták a szidronnok keskeny lakósávját – mely azonban a Diána legsűrűbben lakott területe –, s bekebelezték a náluk csaknem ötszörte népesebb, de a nagy megpróbáltatásban legyengült szidronn nemzetséget. Így végződött az 1936-os diánai háború.
Hogy a Diána mai állapotát megérthesse az olvasó, említést kell tennem egy másik háborúról is, amely – földi időszámításunk szerint – csaknem három évtizede folyik, éspedig minden hadüzenet, csatazaj és látványos összecsapás nélkül, viszont érzékeny véráldozatot s még sokkal nagyobb anyagi áldozatot követel.
A bolygó lakóinak – bizonyos területeken – sokkal fejlettebb a technikájuk, mint a földi külvilágnak. Említettem már, hogy kitűnő távirányítású rakétákkal rendelkeznek, de ennél sokkal többet mond, ha néhány szóval megemlékezem igen fejlett energiabázisaikról.
Az energia a Diánán minden együtt: gazdagság, hatalom, föld, kenyér, ruházat, egyszóval: az élet.
Bizonyára egyik-másik politikus természetű külvilági olvasó az eddig ismertetett tények alapján arra a következtetésre jutott, hogy a félárnyékos övezetet a bolygólakók régóta szigorúan felparcellázták, s a csürkök afféle nagybirtokosok, akik vatrong cselédekkel, vagy ha úgy tetszik, jobbágyokkal műveltetik a termőterületeket.
Nem, erről szó sincs. Az olvasó túlságosan – bocsánat a kifejezésért – sematikusan gondolkozik, ha így képzelte el. Pedig ha meg akarja érteni a Diána társadalmi berendezkedését, sutba kell dobnia a földi kaptafákat.
Nem, a Diána társadalmában nyomát sem találni nagybirtokos arisztokráciának, sőt azt kell mondanom, hogy a földi értelemben vett nagytőkés kasztnak sem. Itt valamennyi földterület: köztulajdon, ki mennyit bír, annyit művel meg belőle. Sőt a gyárak többségét is társadalmi tulajdonban birtokolják a vatrongok szövetkezetei, bár ezt inkább részvénytársaságnak nevezhetném külvilági nyelven, mert a részjegyek többsége előbb-utóbb valamelyik tehetős csürk zsebébe szokott vándorolni.
Honnan tehát a csürkök hatalma? – kérdezi joggal az olvasó.
Egyetlen mondattal megmagyarázom: a csürkök telekkönyvileg bejegyzett tulajdonában van ősidők óta a fény, a folyóvíz és a levegő. (Ősidők óta: már ti. azóta, hogy a folyó menti területeket művelő családok jogot szereztek idővel magára a folyóra. Popov szerint ezek a családok voltak a csürkök ősei. Ahogy gazdagodtak, s ahogy fejlődött a technika, úgy vették birtokukba a szelet és a fényt is.)
Ne gondolja persze az olvasó, hogy a vatrongoknak fizetniük kell minden korty vízért s minden lélegzetvételért, a fényről nem is beszélve. (Ezen az alapon a Diána-lakók is imigyen képzelhetnék el a földmagántulajdont: Hogyhogy? Bárhova lépjek, mindig valakinek a tulajdonára lépek, s minden lépésemért fizetnem kell az illető földtulajdonosnak?) Popov a következőképpen magyarázza a diánai tulajdonviszonyokat:
A dronnok lakógyűrűjében – mint tudjuk, ma már a szidronnok területe is ide tartozik – a vízerőművek, az állandóan viharos tengerre épített hullámerőművek és a szélerőművek az energia fő forrásai. Az örökös sűrű félhomány övezete ez, s a mezőgazdasági termelés lehetetlen volna az úgynevezett fénymezők nélkül, a termőföldeket behálózó óriáslámpák füzérei nélkül. Telekkönyv őrzi, hogy az egyes területeken melyik csürk család birtokolja örök időkre elidegeníthetetlenül az energiákat, tehát azon a területen csak neki van joga a vizet, a szelet és a fényt a termelés érdekében hasznosítani. Tőle kapják az éltető erőt nemcsak a termőföldek, hanem a gyárak és a lakótelepek is, természetesen megfelelő ellenszolgáltatásokért.
(Jellemzésül közlök egy idézetet, amely az 1936-os vatrong lázadás leverése után hangzott el valamelyik rádióban, egy felháborodott öreg csürk szájából: "Így táplálgassa, így dédelgesse az ember a vatrongokat! Alávaló népség! Az én vizemet isszák, az én levegőmet szívják, és ez a hála érte!")
A szirrek övezetében hasonlóképpen a csürkök tulajdonában van az említett három elem, de hasznosításuk itt más formában történik. Szélerőművük viszonylag kevés van, de a sivatag peremét óriási hő- és fényerőműtelepekkel építették be. (A fényerőművek technikájában még Szimmarent is megelőzték néhány földi évtizeddel!)
Mint a dronnoknál a lámpasorok, úgy hálózzák itt be a termőföldeket az öntözőcsatornák. A földtulajdonnak semmi jelentősége sem volna, hiszen a csürköké a víz, s anélkül egy árva fűszál sem teremne a nagy forróságban, a valószínűleg homokos talajú földeken.
Miután az olvasó némi bepillantást nyert a bolygó lakóinak társadalmi életébe, visszatérhetek kiindulási pontomra: a három földi évtized óta tartó háborúskodáshoz.
A láthatatlan háború – így kell neveznem – azzal kezdődött, hogy a dronnok sávjában felrobbant egy nagy hullámerőmű, amely jó néhány földi négyzetkilométernek megfelelő nagyságú területen látta el a fénymezőt villanyárammal.
Nem sokkal később a szidronnoknál kezdtek robbanni a mély folyóvölgyekbe épített erőművek. (A völgyek mélysége a folyók első szakaszában az ötven-hatvan földi métert is eléri.)
Természetesen a vatrongok a felrobbantott erőművek körzetéből kénytelenek voltak más vidékre költözni, vagy – ha csürkjeik beleegyeztek – más erőművektől bérelték az áramot a fénymezők, a gyárak és egyéb gépi berendezések üzemben tartására. A titokzatos robbanások eredménye mindenesetre az lett, hogy mindenfelé nőtt a kereslet, gyors ütemben emelkedtek az energiabérek, s a csürkök kedvük szerint szabhattak feltételeket az élet árama nélkül maradt, megszorult vatrongoknak.
A robbanásoktól legtöbbet a szidronnok lakósávja szenvedett. Tömegével szökdöstek innen a vatrongok – főként a melegebb vidékek felé, a szirrek övezetébe – már a belháborút megelőző időkben is. (Valószínű, hogy az általános elégedetlenségnek és létbizonytalanságnak nagy része volt a – földi időszámítás szerint 1936-os – belháború kirobbanásában.)
A titokzatos robbanások természetesen áldozatokat is követelnek – bizonyára többnyire vatrong munkásokat és technikus-mérnököket –, de a tulajdonos csürköt is igen fájdalmasan érintik anyagilag. A hatóságok mindent megtesznek, hogy a tettest kinyomozzák, de útjukat állják az országhatárok.
Mindmáig a legnagyobb zűrzavar uralkodik a "láthatatlan háború" körül. Ahány rádióállomás, annyiféleképpen magyarázzák: a szirrek a dronnokra fogják a robbantásokat, a dronnok a szíriekre, a szomszédos csürkök egymásra (hiszen a tönkretett erőművek a szomszédos területek csürkjeinek hajtják a legnagyobb hasznot, mert a fény és áram nélkül maradt vatrongok hozzájuk vándorolnak, vagy tőlük kérnek energiát).
Popov szerint bizonyosra vehető, hogy a szirrek kezdték el a "láthatatlan háborút". Az ő csürkjeik kimeríthetetlen tartalékokkal rendelkeznek: a "forró mezők" hő- és fényenergiáival. Akár a bolygó egész lakosságát elláthatnák, ha sor kerülne rá. Hát igyekeztek rá sort keríteni, éspedig oly módon, hogy egymás után felrobbantgatják vetélytársaikat.
(Érdekes gondolatokat fejt ki ezzel kapcsolatban Popov. Szerinte a Földön lakó emberiség is néhány évtizeden belül eléri azt a technikai színvonalat, hogy "láthatatlan háborút" viselhet. Semmiféle légiflotta és semmilyen fejlett radarhálózat nem nyújthat védelmet az alattomos támadóval szemben, aki biztos búvóhelyről, távvezérléssel küldözheti pokolgépeit és baktériumbombáit a Föld bármely pontjára, pusztító radioaktív esővel áraszthat el egész országrészeket, megmérgezheti a folyókat, kiirthatja a legszebb növényi kultúrákat, pestissel fertőzhet, gázzal gyilkolhat, hajókat süllyeszthet el, és gyárakat röpíthet a levegőbe. A Föld sokszorta nagyobb lakófelületén, annyiféle csoportosulás, annyiféle érdekellentét és gyűlölködés közepette nálunk még csak megsejteni sem lehetne, hol rejtőzik a támadó. Pedig a "láthatatlan háborúnak" még láthatatlanabb fajtái is lehetnek, amikor a megtámadott fél például egyszerre azt tapasztalja, hogy az új házasoknak évek óta nem születnek gyermekei. Ebből tudja meg, hogy évtizedes irtóháborút folytatnak ellene, sőt: hogy már le is győzték, és félig-meddig ki is irtották. "Akármint nézzük – írja Popov –, itt az utolsó óra, hogy észre térjen a külvilág.")
Bonyolította a diánai helyzetet, hogy a dronnok viszont a magenergia felhasználásában értek el jelentős eredményeket, s látván a jövő nagy távlatait, ráébredtek, hogy rövidesen az egész lakóövezetet elláthatnák energiával, beleértve a szirr területeket is. Fejlett atomiparuk birtokában nagy hatású fegyverek gyártásába kezdtek, s készülődtek a leszámolásra szirr vetélytársaikkal.
Feszült volt a légkör. Valamennyi rádióállomás megszakítás nélkül sugárzott. Szidták, fenyegették, becsmérelték egymást, és egyre többet magasztalták saját fajtájukat. Felújult a régi vita: melyik nemzetség csürkjei hivatottak az uralkodásra, és hogy ezt a hivatottságukat, ha eljön az ideje, véráldozatok árán is be fogják bizonyítani.
Ez volt a helyzet a Diánán, amikor Adzsoj Roj felfigyelt rá, hogy bizonyos fajtájú elektromos hullámokat a bolygólakók valamiképpen érzékelnek. Hamarosan kiderült a kísérletek során, hogy a 4050 és a 7700 méter közötti hullámsávról van szó, de a jelenség nem ismétlődik minden alkalommal, tehát valamilyen mellékkörülmény még felderítésre vár.

XIV. FEJEZET

melyben történetünk hőseinek találmánya: a rádiofon újra az érdeklődés előterébe kerül. Az elbeszélő ismerkedik az élet szépségeivel, hogy lélekben is nagykorú szimmareni polgárrá váljék

Július végére túlestünk a rövid téli szakaszon, langyosodni kezdett az időjárás.
A Csillagdába rendszerint 11 óra körül indultam ej, mert a Diánáról déltájban voltak a legjobbak a vételi viszonyok. Újabban monoplánon jártam be. Tizenhatan dolgoztunk a Csillagdában, ebből tizenegynek saját monoplánja volt. Eva Chrisztopulosz most számunkra is kért a Tervgazdasági Tanácstól, "hivatalos használatra", hogy megkönnyítse a bejárásunkat.
Először a Park fölé irányítottam a gépet. Betükröztem a Kultúrháznak azon az ablakán, ahol Hajna dolgozott, néhány szót váltottunk a fotofonon, s utána nekivágtam a megszokott útnak.
Alig emelkedtem a város fölé, feltűnt a távolban a Himalajka s tetején második otthonom, a Csillagda kerek tornya. Balra lent, a szélgát mögött hosszú-hosszú, fényes csíkokban húzódtak a melegágyak, mint mértani pontossággal kirajzolt vékony csatornák, vagy inkább mint ezüsthúrok egy óriási lanton. Messzebb az üvegházak kupolái úgy ragyogtak, szikráztak, sziporkáztak a fényben, mint mesebeli nagyságú, gondosan csiszolt briliánsok. Szinte kellemes volt a szemnek, ahogy az utak, épületsorok, szántóföldek és szélgátak katonásan egyenes, de mégis unalmas vonalai között egy pajkosan kanyargó ezüstszalagocska cikázik keresztül: a rakoncátlan Vodka patak. Csillámlása szétterült az édesvízi halastó tükrén, mintha ott egy gondos kéz csokrot kötött volna az ezüstszalagon.
A Védett Terület most sivárnak és kihaltnak látszott a sziget más részeihez képest. Mikor föléje értem, lebegőre engedtem a kormányokat, s figyeltem a tájat.
Miért vonzza úgy az embert a háborítatlan, vad természet? Még ilyenkor is, tél utolján, amikor a kopár mezőkön alig látni nyomát az életnek, még ebben az elhagyott, fakó tájban is megfogja a lelket a természet közelségének a varázsa.
Kicsi ez a sziget, drága minden talpalatnyi földje. Mégis, a hasznos területnek majdnem egy negyedrészét szakították ki terráriumnak a szigetlakók, hogy nyugalmas délutánokon kifeküdjenek a nyers szagú fűbe, el-elnézegessék a Gliszta partján ugrándozó őzgidákat, a Bambino szikláin szökellő zergét, s hallgassák a körös-körül csivitelő madárhad ezerhangú kórusát.
A Himalajkán sötéten zúgott a fenyves. A déli lejtő horpadásaiból, ahová nem érnek el a napsugarak, fehéren villogott elő a hó. Amikor leereszkedtem a torony mellett a félkör alakú épület tetejére, s lekapcsoltam a derekamról a biztosítókart, jóleső izgalom fogott el, mint mindig, ha elérkezett a perc, hogy kezdhetem a napi munkát.
Hányszor elmondta a nagycsarnoki cipekedések után Jani bátyám – s hányszor elmondtam én is! –, hogy de szívesen elmennék a munka temetésére! Elszorul a szívem, ha arra gondolok, hányan rokkannak bele a munkába szülőhazámban, s halnak ki a világból úgy, hogy talán egész hosszú életükben egyszer sem érezték a munka jó ízeit!
"No igen – gondolja magában külvilági olvasóm –, a szimmareni társadalomban nem kényszer a munka, hanem életszükséglet."
Keveset érzett meg az érzéseimből, ha csupán ennyit értett meg a szavaimból.
Életszükséglet a táplálkozás is. Ha nincs más ennivalóm, megsózom a száraz kenyeret, és jóllakom vele. Ízlik, nem ízlik – enni kell. De mennyire másként ülök asztalhoz, ha olyan étel vár, amelynek már a gondolatára is összeszalad a nyál a számban! Mert rendben van, életszükséglet a táplálkozás, de az üres száraz kenyérnél többnyire jobban esik a kacsasült párolt káposztával!
Nem, kedves olvasóm, a kényszerűség és a szükséglet sokszor ugyanarról a tőről fakad. Csak akkor bízhatnánk mindent erre a két fogalomra, ha az emberek beérnék a sós kenyérrel – hiszen az is ennivaló –, és ha Michelangelo beérné azzal, hogy egész életében széklábakat faragjon – hiszen az is munka.
A külvilág rémlátó írói lidérces álomképeikből megszerkesztették a falansztert, gondolkodó gépeivel, az ember formájú szörnyetegekkel, melyekből az érzés emléke is kikopott már, mindig egyenletesen működik bennük a szívmotor, s fáradt olajjá sűrűsödött ereikben a vér. Nem beteges képzelgés ez, mert ha csak a kényszerűség és csak a szükséglet mozgatná a társadalmat, idáig süllyedhetnénk. De szerencsére az ember fejlődési fokát nem csupán az agy térfogata jelzi, hanem az is: hogyan változtatja fakó szükségleteit ezerszínű élvezetté.
Élvezem a munkám.
Ez persze nem különös szerencsém; aligha találnék valakit is új honfitársaim között, aki ne élvezettel és szenvedéllyel végezné a munkáját.
Külvilági olvasóm talán unottan futja át ezeket a sorokat, s észre sem veszi, milyen nagy dolgot mondtam most ki. Nos, vegyen elő papírt, ceruzát, és számolja össze kedves perceit. Mondjuk szereti a habos tortát, a pralinét, a bécsi szeletet petrezselymes idei burgonyával, a sasadi őszibarackot; szeret színházba, moziba járni, korcsolyázni, új ruhát próbálni, táncolni, sétálgatni kettesben a Duna-parton – nem sorolom végig, vegye leltárba maga az olvasó minden örömét, és számítsa ki, hány kedves óra jut egy napjára belőlük.
Sikerült?
Most vesse össze az eredményt a napi munkaidővel (amelyből – mellesleg – az élet sokkal több köznapjára jut, mint az új ruhából és a Duna-parti sétából, de ezt ne is bolygassuk).
Ez is sikerült?
Mi az eredmény? A napi munka több vagy a napi örömök?
Tudom az eredményt, de nem is az eredmény a lényeges. Csupán azt akartam, hogy számoljon egy kicsit az olvasó, mielőtt elképzeli, mit jelent az egy ember életében, ha a munkában eltöltött órák is a legkedvesebb szórakozások körébe tartoznak. Ha úgy belefeledkezik napi kedvtelésébe – amit mások munkaidőnek neveznek –, hogy az éhséget nem érzi, s ha eléje tolják a tányért, fél óra múlva már arra sem emlékezik, hogy sasadi barackot ebédelt-e vagy idei krumplit, sőt hogy ebédelt-e egyáltalán. Így voltam én, mióta a Fizikai Szakosztály egyetemi igazolványa megnyitotta előttem a Csillagda kapuit.
Ezek után elhiheti az olvasó, nem puszta megszokásból írtam, hogy "jóleső izgalom fogott el", amikor leereszkedtem a monoplánnal.
Jó hír várt: a gépszerkesztők elkészültek a legújabb fénymotoros rakéta tervével. Elsején megkezdik a gyártást, és harminc napon belül összeszerelik, úgyhogy szeptember elejére már tervbe vehetjük a kilövését. Legnagyobb sebessége 138 ezer kilométer per óra, s számolva a gyorsulási és fékezési időkkel, kilövéstől számított negyvenkettedik napon éri el a Diána légkörét. A gépszerkesztők kérik, hogy sürgősen közöljük, ha újabb javaslatunk van, hogy a szükséges módosítást idejében elvégezhessék a terven.
Adzsoj Roj ebéd után összehívta a Diána-brigádot, melynek rajta kívül Lazarics asztrobiológus, Popov nyelvész, Pierre Magyar gépszerkesztő voltak a tagjai, és mi ketten Áronnal afféle kuktálkodó póttagok.
Pierre – már nyoma sem látszott rajta a csernyiszteri sebesülésnek – röviden vázolta a tervet, s elsorolta, milyen előnyei lesznek az új rakétának a régiekkel szemben, melyeket 1943-ban lőttek ki.
– A legfontosabb az – mondta –, hogy az új gép két és félszer nagyobb súlyú hasznos terhet szállíthat, mint az elődjei. Burkolata a legújabb molibdonötvözetből készül, jobban bírja a légköri súrlódást, s az átizzás nem veszélyezteti annyira a kényesebb műszereket. Rádióadó- és vevőberendezései minden hullámhosszra beállíthatók távvezérléssel, radartapogatóját úgy szerkesztettük, hogy ha a bolygó lakói felfedeznék és le akarnák lőni, az automata vezérlésű rakétákat ellenhullámokkal megzavarja és eltérítse…
– És a távlátó? – kérdezte Popov. Pierre idegesen a hajába túrt.
– Kamarad Popov, a televíziós vétel javulása nem függ az új gép berendezéseitől. Ki kellene cserélnünk az összes közvetítő állomást, de megjósolhatom, hogy azzal sem jutnánk sokkal előbbre. Túlságosan nagy a távolság, kamaradi. Vegyük azt az esetet, amikor a Diána a Nap túlsó oldalán kering. Az alsó rakéta felveszi a képet, s továbbítja a felső rakéta erősítő állomásának. Onnan megkapja mondjuk a Hermész közvetítője, onnan végre megérkezik hozzánk. Számoljuk össze, és nem sok híja lesz az ezermillió kilométernek…
– Javaslom, hogy ezt most ne számoljuk össze – szólt közbe hűvösen Lazarics.
Roj elmosolyodott.
– Helyes. Nézzük a nagyobb gondjainkat inkább.
Valóban, a gondoknak bőviben voltunk.
Ha az 1935-ben kilőtt, Ay jelölésű alsó rakéta adóállomásán sugároztuk az "érzékeny hullámsávot" (4050 és 7700 méter között), arra rendszerint reagálnak valamiképpen a bolygó lakói. Ugyanakkor semmi következménye nem volt, ha az újabb típusú By adóállomásáról bármilyen hullámhosszon sugároztunk. Azonkívül azt is megfigyeltük, hogy az Ay sugárzásának annál nagyobb hatása van, minél nagyobb a település. Kisebb telepeken néha semmi mozgást sem észleltünk, ugyanakkor egy sajátos, gyűrű alakú építmény körül mindig olyan nagy nyüzsgés támadt, mintegy megzavart hangyabolyban. (Lencseszem nagyságú elmosódott foltocskáknak látszottak a távlátó ernyőjén a Diána-lakók.)
Az egyébként már biztos volt, hogy a bolygó lakói hangnak érzékelik jelzéseinket, mert az utóbbi időben a rádióállomások is foglalkoztak valamilyen "titokzatos fütyüléssel", megnevezték néha a körülményeket is, és ebből kétségtelenül megállapítottuk, hogy a mi rádiójeleinket értik rajta. A szirrek természetesen a dronnokra fogták, a dronnok a szirrekre, s mindkét fél egyöntetűen azt a következtetést vonta le, hogy nem szabad tovább halogatni a nagy leszámolást az ősi ellenséggel.
– A tegnapi hangszalagon egy figyelemre érdemes dolgot találtam – mondta Popov. – Egy szirr adóállomáson a következők hangzottak el: Hűséges katonáink csak nevetnek rajta, hogy fütyürészéssel akarják őket megijeszteni. Egyéb jelek is azt mutatják, hogy valami okból a katonák reagálnak leginkább a jelzéseinkre. Valószínű ugyanis, hogy a gyűrű alakú építmények erődállások vagy kaszárnyák, azért olyan nagy a sürgés-forgás bennük.
Roj elgondolkozott.
– Ez lehetséges. Nagyon is lehetséges. De miért éppen a katonák érzékelik?
Bennem már régóta motoszkált egy gondolat, de egyelőre nem mertem előhozakodni vele, annál kevésbé, mert professzorom, a ridegen tárgyilagos Lazarics újra megszólalt:
– Kételkedem benne, kamaradi, hogy ezt most kitaláljuk. A gépszerkesztés szempontjából egyébként sem számíthat sokat, hogy katonáknak vagy civileknek adja-e jelzéseit a Cy. Egy tény: valamiképpen hangrezgéseket keltenek a rádióhullámok. Elgondolkoztató, hogy az "érzékeny hullámsáv" rezgésszáma hozzávetőleg 40 ezertől 75 ezerig terjed. Ha feltételezzük, hogy ugyanilyen rezgésszámú ultrahangokat keltenek, s számításba vesszük, hogy a bolygólakók hangja szinte olyan az emberi fülnek, mint a tücsökcirpelés, akkor bátran feltételezhetjük azt is, hogy 75 ezer rezgésszámig az ultrahangokat is hallják a bolygó lakói.
Áron izgatottan és észrevehető lámpalázzal szólt bele a vitába:
– Tehát ha igen mély hangszíneket használnánk, esetleg a saját beszédüket is közvetíthetnénk nekik úgy, hogy ne csak hallják, de meg is értsék.
Popov felugrott, zöldes szembogarai kigyúltak. Idegesen sétálgatott, s közben egyre azt hajtogatta:
– Úgy van, úgy van, úgy van…
Pierre a tervrajzot nézegette.
– Idáig semmi probléma, kamaradi. Ahhoz, hogy ilyen kísérleteket végezzünk, semmit sem kell változtatni a tervezeten.
– Nem biztos – vélte Roj.
– Miért? Ha az Ay 15 kilowattos adójával lehet, miért nem lehet majd a Cy 880 kilowattos adójával?
– Nem a kilowattok számítanak, kamarad Magyar, hanem valami más – mondja Roj. – A By adójával például hiába sugárzunk, semmi hatása. Miért? Miért nincs hatása? Gondoltam arra is: hátha csak akkor biztos a hatás, ha egyidőben két hullámhosszon sugárzunk, az "érzékeny hullámsávon" és azon a radarhullámhosszon, amellyel az Ay automatája állandóan méri a magasságot, hogy a megadott szinten tartsa a gépet? Hátha ebből az együttes sugárzásból keletkezik valamiképpen a rezonancia? Persze ez csak találgatás, rengeteg körülményt nem ismerünk…
Most már én is előálltam a gondolatommal.
– Az elemzések szerint a Diánán olyan elemek is kimutatható mennyiségben vannak, amelyek nálunk szinte hozzáférhetetlenek.
Popov rám hunyorgott.
– Úgy van
– Én két dologra gyanakszom – mondtam. – Az egyik, hogy a katonai fegyverzetben vagy felszerelésben kell lenni valamilyen általunk ismeretlen ötvözetnek, amely hangkeltéssel rezonál, ha az "érzékeny hullámsávon" sugárzunk…
– Esetleg éppen rádiókészülék – mondta Popov.
Áron a fejét rázta.
– Nem, nem, ez jó gondolat, nem kell ahhoz rádiókészülék. Itt van a rádiofon, a mi "krumplink", az is rezonál. Hátha a Diánán a golyók páncélburka vagy a puskacső vagy az acélsisak a "krumpli"?
(Talán az olvasó már el is felejtette a beszélő "krumplikat", amelyekkel az Ördögorom-sziklánál kísérleteztünk, amikor Pierre értünk jött. Mi nem felejtettük el, azóta is gyakran kísérleteztünk, próbálkoztunk velük, de a hatótávolságot semmiképp sem sikerült megnövelni.)
– A másik, amire gyanakszom – folytattam –, hogy az Ay rakéta anyagában vagy műszereiben kell lenni valaminek, ami azt a szerepet tölti be, mint a kémiában a katalizátor, tehát vagy közelsége, vagy aktív hatása teszi lehetővé a rezonanciát.
– Ez is lehetséges – mondta Roj.
Popov megint sétálgatott, és újra azt hajtogatta:
– Úgy van, úgy van…
Végül is abban állapodtunk meg, hogy a Cy tervét módosítani kell. A tervezők megvizsgálják a mi rádiofonunkat, az Ay eltérését a By rakétától, s a vizsgálat eredménye alapján hajtják végre a szükséges módosításokat.
– Egy hét kell hozzá – mondta Pierre. Roj a fejét rázta.
– Sok. Ma július 27-e, és nekünk legkésőbb szeptember elsején ki kell lőni a rakétát, hogy október 12-re célhoz érjen, különben a Diána elbújik a Nap mögé.
Pierre a rajzot nézte, s homlokát ráncolta.
– Kell egy hét.
– Legfeljebb sürgősséget kérünk a gyártásra a Tervgazdasági Tanácstól – biccentett Lazarics.
Amikor az értekezlet feloszlott, Áron intett a szemével, és rám mosolygott.
– A végén még lesz valami a rádiofonból…
Én ugyanezt akartam neki mondani.

Nagyon lefoglalt a munkám, Hajnával is ritkábban találkoztam. Elbeszélgettünk, sétálgattunk, de arra sajnáltam a drága időt, hogy eljárjunk szórakozni a Kultúrházba vagy a Rösztibe.
Egy alkalommal – egész nap otthon tanultam, s nagyon kifáradtam már estefelé –, anélkül hogy előre megbeszéltük volna, elhatároztam, hogy felszaladok hozzá. Öcsi jelentkezett a vidifonhívásra, s úgy válaszolt, hogy közben csak lehalkította emiritonját, de a játékot nem hagyta abba:
– Hajna? Nincs még Hajna.
A Kultúrházba siettem, az Archívum harmadik emeleti felvevő termébe, de nem találtam megszokott helyén, a 31. számú hangrögzítő rádiókészülék mellett. Zárva találtam kis dolgozószobáját is az ötödik emeleten. Gondoltam, várok rá egy félórácskát, hátha visszajön még, s kinyitottam a tárcsás zárat. (Mindig az év és a hónap számával csukta az ajtót, most például 19-46-08-at kellett tárcsáznom.) Íróasztalán egy cédulát vettem észre:

Zsiga! A 11. sz. teremben vagyok. (Mozart-terem)
Hajna

Tehát – várt. De honnan tudta, hogy jövök?
Éppen szünet volt, könnyen rátaláltam. Észrevettem az arcán a meglepetést. Tehát mégsem várt?
Örült, kacagott, s belém karolt.
– Gyere, te kis tanulómasina! Most következik a Harmadik zongoraverseny, szerzünk valahol két üres helyet, jó? Tudod te, hogy Bartók minálunk a legnépszerűbb magyar?
– Beszéltél Öcsivel? – kérdeztem.
– Nem. Miért?
– De hiszen vártál! Csak ő mondhatta, hogy kerestelek…
Elkomolyodott, és nem felelt. Meleg barna szemét szomorúság árnyékolta be. Tovább faggattam:
– Honnan tudtad meg, hogy jövök?
– Nem tudtam én azt.
– És a cédula az asztalon?
Kicsit hallgatott.
– Az más. Mindig szoktam neked üzenni…
Megfogta a karom, és húzott befelé a terembe.
– Vadásszunk helyet, mert nem marad! Végre az utolsó előtti padsorban talált két üres széket egymás mellett, amelynek a karján még nem piroslott a foglaltat jelző billentyű. Közben lecsengették a szünetet, gyorsan megteltek a padsorok. Bennem az örömnek és a szégyenkezésnek olyan erős árama hullámzott, hogy csak hallgatni tudtam.
Hajna mindennap várt, akkor is, ha nem beszéltünk meg találkozót! Kitette a cédulát az asztalra – hátha mégis eljövök! Hányszor írta fel hiába a papírra, hogy: "Zsiga! Itt és itt vagyok. Hajna"? Bár ezt, hogy írja, mindennap megírja üzenetét, még jól is esett elképzelnem, csak az volt nagyon rossz érzés, arra gondolnom, hogy ezeket a hiábavaló levélkéket is neki magának kellett a szemétaknába bedobálnia.
Mit érzett olyankor? Napról napra, ki tudja, mióta?
A széksorokat elöntő tömegben egy pillanatra felbukkant Áron arca. Megörültem, hogy végre szólhatok valamit.
– Itt van Áron!
– Láttam – mondta Hajna. – Anika Marinescuval…
Biztos vagyok benne, hogy Hajna ezt nem a célzás szándékával mondta, de akaratlanul is megrezdült a hangjában az előbbi szomorúság. (Áronék is fehér jegyesek voltak május elseje óta.) Újra szíven ütött egy gondolat: már rég észrevehette rajtam, hogy csak az ő kedvéért járnék el hangversenyre, magamban biztosan sajnálnám ilyesmivel tölteni az időt, hát inkább nem hívott. Eljárt egyedül, mintha senkije sem volna, oda, ahová öregek, fiatalok párosával járnak. A hozzá hasonló korú lányok valamennyien a párjukkal, erről meggyőződhettem, bármerre néztem a teremben.
Amikor a dobogóról felhangzottak az első akkordok, Hajna szeme kigyúlt, arca kipirult, s kicsit előredőlve, szinte megigézve itta magába a zongora hangjait. Próbáltam én is figyelni a zenére, mi lehet benne az a nagyon szép, de gondolataim újra meg újra elkalandoztak.
Még egyre mart a szégyen, pedig bőven találtam mentséget a viselkedésemre. Végül is: minket nem lehet más jegyesekkel összehasonlítani, azok már túlestek az egyetemen, azok persze hogy tudnak időt szakítani a szórakozásra. Áron esete is más, mint az enyém; ő a hazai egyetem tananyagával a fejében kezdhette az itteni tanulmányokat. Nekem rengeteg a pótolnivalóm, nem tölthetem hiábavalóságokkal a drága időt.
Újra a zenére erőltettem volna a figyelmemet, de a tolakodó gondolatok ismét kisiklatták.
Hajna igazán megérthetné a helyzetemet. Ki más értsen meg, ha ő nem? Azon kaptam magam a nagy önigazolásban, hogy már Hajnában keresem a hibát, habár arról aligha tudtam volna számot adni, milyen hibát keresek benne. Hiszen ő csak várt, várt, minden délután megírta az üzenetét, de soha nem hányta a szememre, hogy ennyire egyedül hagyom.
Amikor az előadás véget ért, megkérdezte:
– Hogy tetszett?
– Tetszett – mondtam bizonytalanul. Kifelé menet a fülébe súgtam: – Nem volt rossz érzés egyedül járni hangversenyre?
– Rossz volt – mondta egyszerűen.
– Haragszol?
Rám csodálkozott.
– Én? Miért haragudnék én? Ismerem a helyzeted, Zsiga, tudom, mennyit kell még tanulnod, hogy utolérd a korosztályodat. Azért haragudjak, mert amíg te a logaritmustáblában gyönyörködhettél, addig én, a mártír, fáradságot nem ismerő, görcsös szorgalommal… élveztem a zenét?
Felkacagott, de éppen ezzel a kacagással s ezzel a könnyed hanggal árulta el magát. Talán ugyanazt mondta el most hangosan, amit magában annyiszor elmondott már, hogy csillapítsa szíve lázongásait. Most rögtön jóvá akartam tenni, amit lehet.
– Gyerünk a Rösztibe, táncolunk egyet – javasoltam olyan elszánt hangon, hogy kirítt belőle a szándék, mekkora önfeláldozással vetném magam a táncoló párok közé. Ez a nagy áldozatkészség ebben a pillanatban, az én helyzetemben, módfelett nevetséges volt.
Hajna elmosolyodott.
– Gyerünk inkább a társalgóba, keresünk egy nyugalmas sarkot.
Máskor is tapasztaltam, hogy Hajna nem rajong a táncért. (Lehetséges, hogy ezúttal végképp kiábrándítom külvilági ifjú olvasómat, aki nagy szerelmese a futballnak, ökölvívásnak, motorversenyeknek, aki füzetének hátlapjait első iskolás kora óta tankokkal rajzolja tele, így tehát már az eddigiek is éppen elég csalódást okoztak neki. Vállalt tárgyilagosságom mégis kötelez, hogy közöljem: itt a tánc nem tartozik a legkedveltebb szórakozások közé. Persze itt is találni 100-150 párt minden este a Röszti tánctermében, de mi ez a szám a Kultúrházban, a Röszti különtermeiben és a rondókban szórakozó 6-8000 fiatal korosztálybelihez képest? Hajnát megkérdeztem egyszer: miért van ez így? Ő viszont azt nem értette, hogy a külvilágban miért az a nagy táncszenvedély. "Jó, egyszer-egyszer táncolni is elmegy az ember – mondta –, de mikor annyi más kellemesebb szórakozás is van!" Azzal érveltem, hogy a ritmikus mozgás és a zene összeolvadása mégiscsak nagyszerű élvezetet nyújt, de ő egyre a fejét rázta: "Nem, nem, Zsiga. Tánc is van szebb, zene is van szebb, akkor miért ne a szebbet élvezzem inkább, a művészit?" Eszembe jutottak Pali szavai: "Halvérűek, a szenvedélyek kiégtek belőlük." De hiába minden, kedves olvasóm: nekem kell igazodni hozzájuk!)
A társalgó igen nagy terem volt, akkora, mint 6-8 rondó együttvéve. Berendezése is sokban hasonlított a rondókéhoz: a falak mellett végig bokszok sorakoztak, a terem közepén volt a hidegbüfé és két hosszú sorban kerek asztalok kényelmes karosszékekkel. Az asztalokon és a falba süllyesztett polcokon bőven volt olvasnivaló: folyóiratok, verskötetek, képes albumok.
Találtunk üres bokszot. Hajna egy papírtálcán süteményeket és egy üveg vipit hozott a büféből.
– Ma kezdtem írni a befejezést – mondta, mintegy folytatva 3-4 nappal ezelőtti beszélgetésünket a diplomamunkáról. – Ezelőtt három évvel még nem hittem volna, hogy az idén kész leszek vele. Tudod, mennyi utánjárást megtakarítottatok nekem? Bontsd fel a vipit, jó? Különbén még nem szabadultál! Ha ma nem jössz, holnap én hívlak egy konzultációra a zárszóhoz. A következő kérdésem van: hogy fejeznéd ki egy mondattal, mi különbség van Szimmaren és a külvilág között? Ne a közgazdászok nyelvén, a saját nyelveden mondd ki, ahogy te érzed, úgy.
– A munka a legnagyobb különbség – válaszoltam kis töprengés után. – Az, hogy itt kedvtelés a munka, itt minden ember élvezi a munkáját.
Hajna szeme felcsillant.
– Látod, ez érdekes. Mondd csak tovább! Beszéltem neki nagy élményemről, hogy a munka a legkedvesebb szórakozásommá vált, hogy éjjel is a csillagokkal és a hullámtan képleteivel álmodom. Minden új nap feladja a maga izgalmas leckéjét, és milyen más ez, mint az élethossziglan tartó egyhangú robot, mindig ugyanazt ugyanúgy végezni, cipelni a zsákot vagy a zöldségesládát, míg az ember dereka bele nem roppan.
Hajna figyelmesen hallgatott, de később az arcát mintha beárnyékolta volna valamilyen borongás.
Még lelkesebben lendültem neki a magyarázatnak, hogy eloszlassam a homlokán felhozó gondot, s fejtegetésemet költői szépségű mondattal fejeztem be (melyet abban a pillanatban – megvallom – nagyon szépnek találtam):
– A munka mindent pótol, de a munkát nem pótolja semmi.
– Mindent? – kérdezte Hajna nyomatékkal, s egyenesen a szemembe nézett.
Nyeltem egyet. – Sok mindent.
– Szépen csomagolt hazugság. – Bosszúság rezdült a hangjában. – Ha szép a csomagolás, könnyebben beveszik.
Töltött magának, s ivott egy kortyot.
– Ne haragudj, ha megbántottalak – mondta kis hallgatás után. – Fizikusnak készülsz, tudod, mi a kritikus hőmérséklet, igaz? Nos, én ebben a pillanatban eszméltem rá, hogy miközöttünk is van egy kritikus pont, amikor az indulatok lecsapódnak, és kezdünk távolodni egymástól. Amikor belegabalyodsz a túlzásaidba.
Nagyon komolyan beszélt, és a lelke mélyén remegő izgalommal.
– Mi az oka annak, hogy te… de miért csak te… hiszen az egész külvilág… csak túlzásokban érzi jól magát? Figyeld csak meg: akik mindenkinél jobb hazafiak akarnak lenni, rendszerint azok pusztítják el a hazát. A másik minden embert egyszerre akar szeretni – és egyet se szeret igazán. A harmadik az egész világot le akarja győzni – de magamagát sem győzi le. A negyedik virágot akar szakítani, lehetőleg minden órában, és halomra gyűjti… a dudvát. A telhetetlenség valahogy… nem vetted még észre?… törvényszerűen a visszájára fordul. A csupa szórakozásból csupa unalom lesz, a nagy erőmutatványokból mankó. Nem vetted még észre?
Valóban – másokat figyelve – már sokszor támadtak hasonló gondolataim. De a magam ügyében igazságtalannak éreztem a Hajna hasonlatait. Vállat vontam.
– A munka, az más.
– Más. Valameddig más. Azután lassan-lassan kikopnak belőled az új gondolatok, mert az agy olyan, mint a jó gép: mindig a könnyebb ellenállás irányába kapcsol. A megszokott vonalakra, a sémára.
– Vagyis ne túlozzunk, legyen zászlónk az arany középszer – mondtam némi gúnnyal.
Hajna kicsit bosszúsan felelt:
– Nem tudom, mire gondolt az a római, aki először használta ezt a kifejezést, de az biztos, hogy te… jobban mondva a külvilág, ennek is túlzó értelmet adott. Valid be, hogy ilyesformán képzeled el a középszert, a fogalmat: egy bárgyú, pedáns és pocakos középkorú férfi, aki lehetőleg könyvelő, reggelenként megissza a fél pohár keserűvizet, pontosan bejár a hivatalba, s köznapjait két említésre méltó esemény aranyozza be: amikor felhúzza a könyökvédőjét, s amikor – szintén a maga idejében – lehúzza a könyökvédőjét. Vasárnap viszont kirúg a hámból: előszedi vasalt bakancsát, szöges botját és hátizsákját, kivillamosozik a hűvösvölgyi végállomásig, ott beül a vendéglőbe, és megiszik egy korsó világost…
Nevetnem kellett. Hogy ismeri ez a lány a külvilágot!
Hangosan kezdtem gondolkozni:
– Olyasmit érzek, amikor beszélsz, hogy így van, így van, de mégse egészen így van. Nézzük sorjába: én élvezem a munkám. Te nem érted, milyen nagy élmény ez, mert neked természetes, hogy szórakozás a munka, kétéves korodtól így szoktattak hozzá. Mit élvezünk benne? Talán a küzdelmet az anyag ellenállásával. Úgy van, itt megfogtalak! – Olyan izgalom lepett meg, hogy felugrottam. – Megvan! A harc, a küzdelem! Ti azt mondjátok: mit ér az, ha magasabbat ugróm, nagyobbat ütök, gyorsabban száguldók a motorral, mint mások? Ezt mondjátok, de a valóságban ti is élvezitek a küzdelmet: a munkát. Mert azt el kell ismerned, hogy a munka addig szép, amíg nem válik mechanikussá, amíg tehát mindennap megújuló küzdelem. A küzdelem maga az igazi élvezet! Hajna gyorsan lehűtött.
– Ugyanott vagyunk, ahol az előbb – mondta. – Küzdelem? De miért és hogyan?
– Például csak magáért a győzelemért is. Most őt kapta el az izgalom.
– Látod? Itt a hiba. Győzni, győzni, győzni!… De hogy mi értelme van, az már nem is érdekes. Hogy haszontalan vagy éppen ártalmas a társadalomnak? Az nem számít? A győzelem értelme maga a győzelem… így gondolod?
Addig-addig szorongatott a vitában, hogy elő kellett vennem az utolsó ütőkártyámat is.
– Te is elismerted, hogy sokat kell még pótolnom, míg utolérem a korosztályomat.
– Gondolod, hogy csak szaktudásban maradtál el a korosztályodtól?
Megsértődtem, mielőtt megértettem volna a kérdést.
Hátradőlt a fotelban, és csendesen mondta, mintha csak magamagának mondaná:
– Nem, nem, az érzésekben te még jobban elmaradtál. – Észrevette felindultságomat, és szelíd, szomorkás mosollyal csillapított: – Várj még egy percig. Egy perc múlva megharagudhatsz… ha lesz még rá okod. – Kis szünetet tartott, s hirtelen megkérdezte: – Voltál már a Képtárban?
Nem értettem, mit akar a Képtárral. Intettem, hogy nem voltam.
– Regényt hányat olvastál?
– Azelőtt szerettem olvasni. Tudhatod, hogy itt ilyesmire nem jut időm.
– Miért mondod, hogy ilyesmire?… Verseket olvastál?
– Lehetséges. Nem emlékszem.
– Színház? Azzal hogy állsz?
– Voltam színházban kétszer is… hiszen együtt voltunk.
– Kétszer? Tudod, hogy az öt felső osztályban összesen hatvan színházi látogatást ír elő a tanterv az iskolásoknak? Vagyis még ötvennyolcat kell teljesítened… hogy utolérd a tizenhat éveseket. A zenét nem is kérdem. Mikor jutsz el odáig, hogy végigélvezz egy szimfóniát?
– Filmet láttam a vidifonon tízet is… A, legalább húszat láttam!
– Az iskolásoknak minden héten kettőt mutatnak be.
Végképp kihozott a sodromból ez a kérdezősködés.
– Mit akarsz ezzel a vizsgáztatással? Bebizonyítani, hogy hozzád képest milyen műveletlen vagyok?
A durva, igazságtalan megjegyzés nagyon fájt neki. Elfehéredett, s könnybe lábadt a szeme. Azt hittem, rögtön otthagy, ehelyett erőt vett magán, és a legnagyobb megdöbbenésemre azt kérdezte:
– Megbántottalak?
Elszégyelltem magam. Hiszen igaza volt: hozzá képest csakugyan műveletlen voltam. S ha egyszer igaza van, mit játszom a sértődöttet, mint egy primadonna? Lám, ő tud magán uralkodni, ő visszaparancsolja a könnyeit is. Pedig még most sem értettem meg Hajnál.
– Nem az úgynevezett műveltséget akarom én fitogtatni, sem tőled számon kérni – szólalt meg most már nyugodtabban, a megszokott hangján. – Csak rá akartalak ébreszteni, hogy az értelmi színvonalat nem elég a könyv nélkül citált képletekkel mérni. A külvilágban, azt hiszem, komolyan vettek egy költői hasonlatot, és csakugyan úgy képzelik el, hogy az ész a fejben székel, az érzés pedig a szívben. A külvilág legszívesebben minden fogalmat külön skatulyába raktározna, hogy könnyebben rendszerezhesse őket, viszont az életnek másfajta rendje van, mint a cipőraktáraknak vagy a rovargyűjteményeknek. Nem, Zsiga, gondolat és érzés éppen úgy elválaszthatatlan, mint az áramkör két pólusa; akár a tudomány igazát vonod ki az emberi szellemből, akár a művészi szépet: egyformán nulla lesz az eredmény. A félbarbár tudós vagy a félbarbár művész embernek egyformán nyomorék, torzó. A szellem olyan, mint a drágakő: minél több oldaláról csiszoljuk ki, annál szebben ragyog.
Jóval elmúlt éjfél, amikor végre elszántuk magunkat a hazamenetelre. Ahogy a Parkba beléptünk, Hajna megborzongott.
– Hűvös még az éjszaka, de nem baj, tavasz lesz. – Aztán minden átmenet nélkül visszakanyarodott a mai este témájára. – Igazad van, mi élvezzük a munkát. Szörnyű úgy élni, hogy valaki nem élvezi a munkáját. S éppen olyan szörnyű úgy élni, hogy nem ismeri a szépet: a jó könyv ízét, a szép zenét, a verset, egyszóval a művészi szépet nem ismeri. Vagy bevesz valami kotyvalékot, s meg van róla győződve, hogy az a szép. Pedig a szellemet éppúgy nem csaphatjuk be, mint a testet: ha csak egyoldalúan és csak pótlékokkal táplálják, előbb-utóbb elsorvad. Nem is jól mondom; a test kevéssel is beéri, de a szellem csupa élvezetből él.
Vállamra hajtotta a fejét, és tűnődve hozzátette:
– Olyasvalamit szeretnék írni a befejezésben, hogy az emberi haladás nemcsak a munkát teszi élvezetté, nem csak ezt és nem csak azt, hanem magát a teljes életet.

Igazat kellett adnom Hajnának.
Az ember rossz szokása, hogy mindent praktikus szempontból ítél meg: milyen közvetlen hasznom származik belőle? E szerint a mérce szerint persze sokkal hasznosabb dolog mondjuk a valuták napi árfolyamát szemmel tartani, mint Arany János összes költeményeit. Az igazi művészet a praktikus összehasonlításban mindig alulmarad, már csak azért is, mert az efféle hasonlítgatók kivétel nélkül műveletlen emberek. Sohasem látták, nem tapintották, még csak meg sem sejtették a művészet egekbe nyúló palotájának valódi arányait, hát komoly képpel méricskélnek erre-arra az üres levegőben, s megállapítják, hogy semmivel sem nagyobb egy csirkeólnál.
Merőben értelmetlen az ilyen és hasonló méricskélés. Mert igaz ugyan, hogy a szép valamiben hasznos is, de nem úgy hasznos, mint a bankó. Vagy ha már bankó, hát nincsen rajta címlet; nincs ráírva, hogy a praktikus életben mennyit ér. Itt vagyok én: még utólag sem tudnék számot adni róla, melyik kedves olvasmányomon váltottam Szimmarenre belépőt. Pedig biztos, hogy olvasmányaimnak köszönhetem érdeklődő, kutató nyugtalanságomat, tehát végső soron azt is, hogy – itt vagyok.
Újra kezdtem olvasgatni, szemmel tartottam a szépirodalmi folyóiratokat is, s másnaponként közös programot csináltunk Hajnával; színházba, operába, irodalmi estekre, hangversenyekre jártunk, és ellátogattunk néha a Rösztibe is.
Ne gondolja az olvasó, hogy ez zsúfolt program volt az itteni szokásokhoz képest. De többet valóban nem vállalhattam, hiszen a szakosztályi egyetem tananyagával lépést kellett tartanom, az pedig teljes egészében a választott szakma szűkebb tanulmányozására épül. Itt már nem kell attól tartani, hogy szakbarbárokat nevelnek, mert a tizenöt osztályos iskola megadta a széles körű általános műveltség alapjait.
Az olvasó bizonyára érdeklődéssel várja, hogy ezek után rátérek a művészeti szakosztályok, az irodalmi, zenei, színházi élet ismertetésére is, ha egyszer olyan fontos alkatelemei ezek a szimmareni társadalomnak. Sajnos nem vállalkozhatom erre a feladatra. Címek és nevek felsorolásával semmit se mondanék a külvilági olvasónak, a művek rövid ismertetésével pedig nem pótolhatnám magukat a műveket. Reméljük, eljön az idő, amikor az olvasó saját anyanyelvén hozzájuthat a szimmareni kultúra nagyszerű alkotásaihoz!
Egy bizonyos: amikor másnaponként megbeszéltük a találkozót, mindig gondot okozott a program összeállítása. Nehéz volt választani a sok lehetőség közül.
Emlékeztetem az olvasót, hogy itt hat óra a napi munkaidő. Mondjuk, hogy naponta még négy-öt órát családi körben, étkezéssel, olvasgatással, vidifonálással tölt el a szimmareni polgár. Még így is marad három-négy órája a Kultúrháznak, a Rösztinek, a szakosztály Klubjának, a rondóknak, a Múzeumnak, a sportnak, a kirándulásoknak stb.
A statisztika szerint a Kultúrházban a látogatók átlagos létszáma köznapokon 9-10 ezer között, ünnepnapokon 17-18 ezer között van. (Télen valamivel több, nyáron kevesebb ennél.)
Azt hiszem, ezek a számok megmagyarázzák, miért a Kultúrház a város legnagyobb épülete. (Nagyságban a Röszti következik utána, de az is csak feleakkora.) Csak ötemeletes, de hosszúsága 160 méter, szélessége pedig 75. Ennek a hatalmas, gyönyörű palotának nemcsak az arányai, hanem beosztása is ízelítőt ad az olvasónak nem egészen harmincezer lakost számláló városunk fejlett kulturális életéről. Vegyük sorra.
Városi Könyvtár. Több mint hatszázezer kötet a könyvállománya. Sajnos a külvilágot a századforduló óta – pontosabban 1908 óta – mindössze négyszáz-egynéhány kötet képviseli, amely egy repülő és egy hajó utasaitól származik. Megtalálhatók ezenkívül – írók és országok szerint csoportosítva – a külvilági rádiókban elhangzott elbeszélések, regényrészletek, ismertetések, bírálatok stb.
Vidifon Könyvtár. Tulajdonképpen óriási automata berendezés, mely vidifonhívásra működik. 188 ezer kötet filmmásolatát tartalmazza.
Archívum. Zenedarabokat, játékfilmeket, híres külvilági festmények, szobrok, épületek, hidak stb. színes filmreprodukcióit tartalmazza, és ugyancsak vidifonhívásra működik.
Prózai színház. 1300 férőhely.
Drámai színház. 850 férőhely.
Opera. 900 férőhely.
Négy hangversenyterem.
Kilenc előadóterem. Irodalmi estek, szavalóestek, népszerű tudományos előadások, ankétok, viták, gyűlések színhelye. A nagyterem 3000 férőhelyes, a többiek 200-tól 750-ig.
Két moziterem. Az egyik széles-, a másik keskeny vásznú. Ne feledje az olvasó, hogy a játékfilmeket legtöbben otthon, a lakásukon nézik meg a napi televíziós műsorban vagy az Archívumban, vidifonhívásra.
Nyolc olvasóterem. A Városi Könyvtár olvasótermei. Mindegyiknek más-más összetételű kézikönyvtára és folyóirattára van.
Két társalgó.
Van még 54 kisebb-nagyobb helyiség, melyet a különféle irodalmi és művészeti jellegű társaságok, népművelési és tudományos ismeretterjesztő szakkörök, a Televízió szerkesztősége, fotóklub, sakk-klub stb. foglalnak el.
Mindezekhez számítsa hozzá az olvasó az egyes intézmények különféle munkatermeit, irodáit, öltözőit, a 36 hidegbüfét és a felső emeleteken sorakozó 440 dolgozószobát, s fogalmat alkothat magának a Kultúrház arányairól.
Hozzá kell tennem, hogy nem minden kulturális és művészeti jellegű intézménynek nyújt otthont a Kultúrház. A Napjaink szerkesztősége például a Főtanács házában kapott helyet, a szakosztályok folyóiratai pedig az egyes szakosztályok székházaiban.
Azután ott van maga a Múzeum. A történelmi, a természettudományi, a külvilági, a művészeti főosztályok bőséges kiállítási anyagát évekig lehetne tanulmányozni. Látogatókban nincs is hiány, átlagos létszámuk a napi 500-600 között van. Áron például gyakran szerepel ebben a számban; ő valahányszor megfordul a Park környékén, a Kultúrházban, benéz egy félórácskára a Múzeumba is. (Említettem már, hogy itt kapnak helyet a képzőművészek és iparművészek legszebb alkotásai. De hasonlóan népszerű a történelmi főosztály Géptára is, amely harmincezernél több gép és gépi szerkezet alaptípusait, modelljét, műszaki rajzát tartalmazza.)
A Röszti az igen változatos esti Melegkonyha és a könnyebb szórakozások otthona. Nyolc étterméből ötben zene szól, ezenkívül egy 1100 férőhelyes nagyterme is van, melyben esténként vidám jelenetek, táncszámok, bűvészmutatványok, énekszámok stb. szerepelnek a műsoron. Tánctermében 250-300 pár szépen elfér, nem kell tolongani tehát még az ünnepi csúcsforgalomban sem. Van a Rösztinek 16 kisebb-nagyobb különterme is. Ezeket vidám társaságok foglalják le esténként: esküvői vacsorák, korosztályok találkozói, jubileumi ünnepségek zajlanak itt – mint például a Mirtusz-rondóban –, és a fiatalság vidám szórakozásai. (Nagyon szeretik a társasjátékokat, a külvilágban ismert zálogosditól kezdve a fejtörőkig és maskarádékig igen sok változatot ismernek. Szeretnek dalolni is: rögtönzött kórusok alakulnak, s gyönyörű összhangban fújják a sokféle nép sokféle dallamát. Az is mutatja, milyen kedvelt találkozóhelyek a Röszti különtermei, hogy amikor Hajnával el-ellátogattunk néha ide is, soha, egyiket sem találtuk üresen. Ez persze nem volt baj, hiszen bárki csatlakozhatott a vidám társaságokhoz, szívesen befogadták.) Amint látja az olvasó, volt miben válogatnunk, amikor a szórakozásra szánt esték programját összeállítottuk.

Szeptember első napjait lázas munkában töltötte a Diána-brigád.
A Cy gyártásara a Tervgazdasági Tanács kimondta a sürgősséget, s így szeptember elsején – Szimmaren nemzeti ünnepén – valóban sor kerülhetett a kilövésre.
Meglepődtem, amikor a kilövés előtti napon a repülőtéren megláttam az eget célzó, óriási szivart. Jóval nagyobb volt, mint az a rakéta, amellyel a szigetre szállítottak bennünket, s amely most hozzá volt építve, hogy kisegítse a Föld vonzóköréből, s kint az űrben útjára bocsássa. (A fényrakétát ugyanis Diána vonzóerejéhez tervezték, amely sokkal kisebb, mint a Földé, a rakéta felületére eső fénymennyiség viszont jóval nagyobb, tehát ott a motor is nagyobb erő kifejtésére képes.)
A Cy nagy felülete csupán arra szolgált, hogy minél több fényt gyűjthessen magába. Belseje kilenctized részben légritka tér volt, hogy ezzel is könnyítsenek a súlyán, így érték el, hogy az egész nagy instrumentum mindössze 96 kilóval volt nehezebb, mint amennyit maga az óriás acélburkolat nyomott, pedig egy kis atomreaktor is működött benne a rádióleadó s az egyéb műszerek táplálására; igaz, hogy a reaktort a rakéta belsejében nem volt szükséges nehéz védőburokkal ellátni.
Az olvasó, aki most a kilövés nagy látványosságának a leírását várja tőlem, csalódni fog. Semmi nagyszerű látványosságban nem volt részem.
1946. szeptember elsején, szimmareni időszámítás szerint 14 óra 55 perckor Pierre bemászott a kisebbik rakéta ovális ajtaján – melyen én is közlekedtem annak idején –, s magára csukta az ajtót. (Mint később értesültem, Dzsucsi is elkísérte a kirándulásra, csak ő hamarabb elfoglalta már a helyét a rakétában.) További öt perc említésre méltó esemény nélkül telt el. Akkor feldübörögtek a motorok, s a két hatalmas test – mindkettőn a szárnyak, mint a hal uszonyai – lassan a levegőbe emelkedett, gyorsuló sebességgel távolodott, és néhány perc múlva beleolvadt a felhőkbe.
Az emelkedés a légkör felső határáig – a rakéták szokásos sebességéhez képest – lassú volt. Máskülönben a két nagy testet, bármilyen szilárdan egymáshoz erősítették őket, a levegő ellenállása leszakította volna egymásról.
Mi – a Diána-brigád tagjai – azonnal a Csillagdába siettünk, s onnan figyeltük a két rakéta további útját. Természetesen rádió-összeköttetésben voltunk Dzsucsival és Pierre-rel. Minden a legnagyobb rendben volt. Öt óra felé elhagyták a légkört, nem volt többé akadálya a sebesség gyorsításának.
19 óra 11 perckor – a Földtől körülbelül 52 ezer kilométer távolságban Dzsucsi bekapcsolta a leválasztó berendezést, majd a szállítórakéta orrával 180 fokos fordulatot tett, s a Cy már nem fordult vele, bár változatlanul mellette repült, távolodó irányban. Csak akkor váltak szét, amikor a szállítórakéta farmotorjai működni kezdtek, s távolodó sebessége rohamosan csökkent.
Mindezt a Csillagda műszertermében, a kísérésre beállított radarernyőről olvastuk le, illetve Dzsucsi és Pierre rádióközléseiből tudtuk. Ott állt a terem egyik sarkában a Diána újonnan átépített vezérlőasztala is. Roj most hozzálépett, s bekapcsolta a fényrakéta távvezérlésű motorját. A kapcsoló fölött nyomban kigyúlt öt piros gömböcske, jelezvén, hogy az öt fénymotor működni kezdett, s növekvő sebességgel röpíti a Cy-t távoli célja felé.
A szállítórakéta is ledolgozta közben a távolodó sebességet, és negyedóra múlva már olyan iramban közeledett, hogy Pierre kikapcsolhatta a motorokat. Amikor két utasa szabadult a nehéz nyomás alól, Dzsucsi távlátó közvetítést adott a Napjainknak a Föld távlati képéről. Az egész ernyőt betöltő, nagy, fényes korongot láttam, melyet egymásba folyó, sötétebb-világosabb foltok tarkítottak. Sejteni is alig sejthettük rajta a felhők, a szárazföldek, a tengerek s az északi-sarki hómezők határait.
Pierre másnap reggel hat óra után néhány perccel ért földet a rakétával. Ráérősen jöttek hazafelé – alig 1800 méter per sec sebességgel –, mivel Dzsucsi különféle számításokat és tudományos megfigyeléseket végzett.
A Cy tehát sikeresen elindult hosszú útjára s egyelőre semmi gondot sem adott; hangtalanul száguldott a Nap felé a jeges, néma űrben. Ám a Diána-brigád mégis lázas tevékenységben töltötte a következő napokat is.
Munkánk fordulópontjához érkeztünk: a rádiofon elve kiállta az első próbát!
Ennek a próbatételnek a következő érdekes története van:
A szirr övezetben a Csükirti folyó partján, azon a ponton, ahol a folyó öt ágra válik szét, s úgy folytatja útját a "forró mezők" felé, van egy kis település, amelynek a nevét nem tudtuk. Lazarics még augusztus 3-án észrevette, hogy a telep egy félreeső – valószínűleg magas kerítéssel körülvett –, hosszúkás épületéből szivar alakú tárgy bújik elő. Sajnos, a By közben annyira eltávolodott ettől a helytől, hogy Lazarics nem tarthatta szemmel a további fejleményeket, de azt a másnap felfogott rádióadásokból megállapította, hogy a dronn övezetben felrobbant egy vízerőmű.
Ettől kezdve rendszeresen figyeltük a Csükirti elágazását, augusztus 28-án azután Áronnak sikerült elkapni a szerencsés pillanatot, éppen azt, amikor fellőtték a telepről a rakétát. Nem telt bele három óra, és – nagy ámulatunkra – most a szirr övezet egyik adóállomása közölte a hírt: a titokzatos ellenség – minden bizonnyal dronnok – felrobbantott egy duzzasztóművet, amely nagy termőterületek öntözését látta el.
Semmi kétség nem volt az iránt, hogy sikerült felfedeznünk a titkos háború egyik tűzfészkét.
Más irányban is folytak kísérletezések. Popov és Roj diánai beszélő szótárt szerkesztett, azaz a rendelkezésre álló hangszalagokról gyakran használatos szavakat, szó tagokat, szóvégződéseket másolták ki, melyekből azután egész mondatokat lehetett összeállítani. (Erre azért volt szükség, mert hiába értette már Popov elég jól a diánai nyelvet, a cirregő, csikorgó vékony hangokat semmiképpen sem tudta volna utánozni.)
A mi rádiofonunk tanulmányozása és a Cy berendezésének módosítása során a gépszerkesztők sok olyan lehetőségre és technikai megoldásra derítettek fényt, amellyel idáig nem számoltunk. Eltekintek a hullámváltók, frekvenciaáttételek, modulátorok, hangszínszabályozók, transzformátorok bonyolult szövevényének az ismertetésétől, azt hiszem, ez túlságosan fárasztaná még szakértő olvasóimat is. Egy bizonyos: a gépszerkesztők véleménye szerint a rádiofon-elv felhasználásával sikerült úgy módosítani a Cy műszaki berendezéseit, hogy képes lesz érthető beszéd közvetítésére a Diánán. (Természetesen annak az ismeretlen anyagnak a segítségével, amely hangkeltéssel rezonál – bizonyos körülmények között történő és bizonyos fajtájú – sugárzásokra, s amely anyagot valószínűleg lövedékek, fegyvercsövek, kézigránátok vagy egyéb katonai felszerelési tárgyak készítéséhez használnak fel a bolygólakók.)
A rádiofon elvének a tisztázása lehetővé tette, hogy – addig is, míg a Cy megérkezik, – az Ay berendezésein most már az új feltételezések szerint folytassuk a kísérletezést. Az első nagyobb arányú rádiofon-akcióra kitűnő alkalmat adott a Csükirti elágazásánál felfedezett rakétafészek.
Popovnak sok fejtörést okozott, hogy szótárában sehol sem szerepelt az "elágazás" szó. Végük is úgy döntött, hogy körülírja a fogalmat, és a beszélő szótár alapján elkészítette, majd hangszalagra rögzítette a közvetítésre szánt szöveget.
Szeptember 3-án, délelőtt 11 órakor a Csillagda műszertermében összegyűlt a Diána-brigád. Mindenki olyan volt, mint rendesen: Roj fehér fogait villogtatva nevetett, Lazarics márványarccal ült, Popov sűrűn pislogott apró szemével, Pierre gondokba merülten ráncolgatta a homlokát, mi pedig ketten szerényen a háttérbe húzódtunk, lehetőleg úgy, hogy kiessünk szigorú asztrobiológus professzorunk látószögéből. Mégis, mégis: a levegőben ott feszült az izgalom.
Roj már mindent kiszámított. A Diána három nappal ezelőtt volt földközelben, azóta távolodik egymástól a két bolygó. A rádióhullámok jelenleg – mivel kikapcsolhatjuk a közvetítő állomásokat – kerek számban 6 perc és 21,5 másodperc alatt érnek el a Diána felszínéig. Az Ay viszont jelenlegi sebességével 11 óra 26 perc és 29 másodperckor ér a Csükirti közelébe, adótávolságra. Úgy kellett összeegyeztetnünk az időpontokat, hogy a szöveget közvetítő rádióhullámok éppen a legmegfelelőbb időben érkezzenek.
Pontosan 11 óra 20 perc 7 másodperckor megszólalt a hangszalag a mindannyiunk által jól ismert cincogó, nyikorgó hangon, s diánai nyelven kiröppent a világűrbe a Föld szólítása kistestvére lakóihoz:

LÁTJUK, MI TÖRTÉNIK OTT, AHOL A CSÜKIRTI ÖT IRÁNYBA KÜLDI VIZÉT A FORRÓ MEZŐKNEK! LÁTJUK, FIGYELJÜK, ÉS MÉG SZÓLUNK RÓLA!

Biztonság okából ötször megismételtük az adást.
Vártunk.
Izgalmas percek voltak ezek. Roj arcáról is lefagyott lassan a mosolygás, Pierre a haját borzolgatta idegességében, Popov ide-oda sétált, kis szembogara kitágult, s még pislogni is elfelejtett. Én csak pihegtem, úgy lüktetett bennem a vér, s csodálkoztam Áronon, milyen közönyösen nézi az ernyőt. Pedig fehér volt, mint a fal.
Csak Lazarics ült úgy köztünk, mint egy kőszobor.
Néztem az órám, és majdnem felkiáltottam, amikor eltelt már 6 és fél perc, de még mindig nem történt semmi. Szerencsére magamba fojtottam a szót, mert idejekorán eszembe jutott, hogy a rádióhullámoknak visszafelé is ugyanannyi utat kell megtenniük, mint odáig! (Ti. hogy az Ay távlátó adását felfogjuk, s megjelenjék a kép az ernyőn.)
Végre 11 óra 32 perc 51 másodperckor felvillant a távlátó ernyőjén a távvezérléssel betájolt kép: a kis település a Csükirti elágazásánál. Jól ismertük már ezt a képmezőt, sokszor megvitattuk minden apró, homályos pontocskának és vonalacskának a jelentését, s így hamar eligazodtunk a tájon. Első pillantásunk a rakétafészek mellett azt az ötpengős nagyságú kerek építményt kereste, ahonnan a mozgolódás el szokott indulni. Ez ugyan sokkal kisebb volt a nagy települések gyűrűs építményeinél, de a jelek azt mutatták, hogy hasonló célt szolgál.
Fél percig csend. Akkor elkezdődött a szokásos mozgolódás, de olyasmi is történt, amit még nem észleltünk idáig: gyors egymásutánban, szabálytalan időközökben kis fehér pontocskák villantak az ernyőn.
– Ez lövöldözés! Meglátják, kamaradi, ez lövöldözés – hajtogatta Pierre.
Már aznap délután megbizonyosodhattunk a kísérlet sikeréről, másnap délre pedig Popov tucatnyi bizonyítékkal szolgált, íme, néhány mondat a diánai rádióállomások közleményeiből:

Beszélni is tud a titokzatos hang? Egyesek értelmes szavakat véltek felfedezni … lányok sipítozásához hasonló, furcsa hangokban. Látjuk hangzott el többször is, a fültanúk határozottan állítják, hogy …… felismerték ……… szirr dialektust.

(A pontokkal jelölt szavakat nem sikerült megfejteni.)

Kiderült, hogy a Csükirti…………… a szirrek háborús kísérletei a titokzatos hanggal. Nem téveszthet meg bennünket a……szöveg!
Mi történik a Csükirtinél? Tény, hogy a Csükirti……végig csürk erődök ellenőrzik. Lehetséges, hogy vatrong lázadók……a titokzatos hangot? Ez annál inkább valószínű, mert a szirrek gyengeségét……belső zavargások.

Mondanom sem kell, hogy ezek az idézetek a dronn rádiók közleményeiből származtak. A szirrek másként vélekedtek:

Katonák! Vigyázat a Csükirti mentén! Az ellenség nem véletlenül ……… ezt a területet!
Sikerült rögzítenünk a titokzatos hangot! Kezünkben a bizonyíték: a történik és a figyeljük szavakban határozottan …… dronn dialektus!
Egy Csükirti ………… lakó igen tekintélyes csürk véleménye szerint a sipító hangok vatrong szabadgondolkodók……eredhetnek.
Ezekről sokszor kiderült már, hogy minden…… képesek, s valójában a dronnok kémei.

Azt hiszem, fölösleges bizonygatnom kísérletünk sikerét. A felsorolt idézetek alapján az olvasó meggyőződhetett róla. Ha nem is tisztán és első hallásra érthetőn, de mégiscsak megszólalt a rádiofon: a Diána egész lakott övezetében megszólaltak – tálán a fegyvercsövek.
Ujjongott a Diána-brigád, mindannyian szinte megmámorosodtunk az örömtől. (Lazaricsot először láttam mosolyogni.) S váratlanul – ahogy ez már lenni szokott – most értek bennünket a tragikus csapások, amikor a legkevésbé számítottunk rájuk.
Az Ay-nal megszakadt az összeköttetés. A vezérlőasztalon az Ay tábláján kialudt valamennyi gömböcske fénye, és a skálák mutatója mindenütt a 0 ponton nyugodott.
Rossz sejtésünk valóra vált, amikor Popov megfejtette a legújabb rádióhíreket: az Ay-t radarvezérlésű rakétával lelőtték, mégpedig a szirrek.
Mi biztonságban tudtuk rakétáinkat, mivel a rendelkezésünkre álló tudományos rádió-előadások anyagából azt állapítottuk meg, hogy a radarkutatásokban még csak a kezdeti lépéseknél tartanak a Diánán. Nem számoltunk a titkos hadi készülődéssel, eszünkbe sem jutott, hogy az ilyen és hasonló előadások egyenesen az ellenség félrevezetésére szolgálnak, hogy ti. annál váratlanabb, annál félelmesebb és nagyobb hatású legyen majd a titkos fegyverek bevetése a harcba.
Az Ay-t földi időszámítás szerint szeptember 6-án 18 óra 9 perckor érte a szerencsétlen vég. Utolsó jelzését 18 óra 15 perc 50 másodperckor rögzítették az automaták. Ebben az időpontban már senki sem tartózkodott a Csillagdában, és másnap – vasárnap lévén – még mindig nem szereztünk tudomást a tragikus eseményről. Roj csak 8-án, délelőtt tíz óra körül vette észre a bajt, de okát még akkor sem tudtuk, csak délután három óra felé, amikor Popov a felgyülemlett anyagban rátalált a szirrek hivatalos közleményére, mely néhány szóval kitért arra is, hogy a szirr légvédelmi őrhelyek már hosszú ideje megfigyelés alatt tartották a nagy magasságban keringő két titokzatos rakétát, de csak most kaptak parancsot, hogy lőjék le, ha valamelyik szirr terület fölé merészkednék. (Nyilván ezelőtt hiába kaptak volna parancsot a lelövésre, ha nem volt hozzá alkalmas fegyverük.)
A By is hasonló sorsra juthatott volna tehát, ha nem a dronn terület fölött kering.
Roj mindenesetre helyesnek látta, ha óvatosságból felsőbb légrétegekbe irányítják a By-t. Ám mielőtt leadhatta volna a vezérlőasztalon a szükséges jelzéseket, bekövetkezett az újabb szerencsétlenség: a By tábláján is kihunytak a fények.
Lelőtték!
A megdöbbenéstől sokáig nem jutottunk szóhoz.
Tizenkét évvel ezelőtt érkezett meg végzetes posztjára az Ay, és soha azóta nem voltunk ilyen tehetetlenek, mint most. Szemfüles műszereink megsiketültek, megvakultak, és végleg elnémultak. A Diánával megszakadt minden kapcsolatunk. (A légkör határán keringő közvetítő rakétáknak, az Aw-nek és Bw-nek semmi hasznát sem vettük, mert ezek csak a légkörön keresztülhatoló – megfelelő hullámhosszra átalakított – jelzéseket továbbíthatták.)
Sürgősebb tennivaló híján Popov gondosan áttanulmányozta a legutóbbi két nap hangszalagjait. Azt már ennyiből is megállapíthattuk, hogy az Ay lelövése a Diána egész lakosságát felkavarta. Az adóállomások óráról órára új híreket, vádakat, új magyarázatokat, fantasztikusnál fantasztikusabb meséket tálaltak, s csak fokozódott a zűrzavar, mikor átvizsgálták az Ay roncsait, s a számukra merőben ismeretlen anyagok és összetört műszerek között megtalálták és felnyitották azt a szilikton burkolatú kazettát is, amely fényképeket tartalmazott a Földről, lakóiról, nagy építményeiről, állat- és növényvilágáról. (Ilyen szilikton kazettát mindegyik rakétában elhelyeztek, hogy ha baleset érné, legalább közvetítse a földi ember üzenetét a bolygó lakóinak. Egyébként is számítottunk rá, hogy ledobunk ilyen "postaládát", s rádiókapcsolatba lépünk velük, de úgy véltük, hogy erre még nem érkezett el az idő.)
Figyelembe kell vennie az olvasónak, hogy a Diána-lakók még sose láttak ki a végtelenbe, s el sem tudják képzelni, hogy az ő szűk világukon kívül, az egyik oldalon fényes és forró, a másikon sötét és hideg, sűrű párán túl más világok is léteznek. (Néhány szabadgondolkodó rebesgette ugyan, hogy a párán túl is lenni kell valaminek, de ezeket elégették.) Az olvasó, aki hozzászokott a mi újságjaink józan tárgyilagosságához, számítsa be a fenti körülményt, és ne ítélje el túl szigorúan a diánai riportereket, akik a titokzatos kazetta tartalmát ismertetve efféle kijelentésekre ragadtatták magukat:

Tehát mégis egy külön……világot rejtenek a forró mezők?
…bújtatott torz szörnyetegek képei a titokzatos kazettában!
Lehetséges, hogy a tenger……egy másik világ kezdődik, s ott ilyen szörnyszülöttek élnek?
Vigyázat, szirr testvérek!… a dronnok merénylete!
Mire egy dronn rádió: Mi… bizonyíthatjuk, hogy semmi közünk… felajánljuk, hogy lőjék le azt is, amely állítólag ami… fölött kering!

Teljes volt tehát a zűrzavar, és sajnos éppen most veszítettük el szem elől a Diánát.
Egyetlen reményünk maradt: a Cy.

XV. FEJEZET

melyben végre kétségtelenül bebizonyosodik, hogy a rádiofon valóban a legerősebb fegyver

Nem beszéltem még róla, mennyire megragadott engem az a légkör, amely a Roj-Szőke családban fogadott, valahányszor ellátogattam hozzájuk. Később volt alkalmam bepillantani néhány más család köznapjaiba is – több ízben megfordultam Benedek Magyar, Dzsucsi, Lindsay, Popov lakásán –, s meggyőződhettem róla, hogy a Rojék családi élete nem kivétel.
Sokat töprengtem rajta, hogyan alakulhatott ki a szimmareni családnak ez a békés, derűs, hangulatos, otthonos légköre. Mert az mégsem elegendő magyarázat, hogy a mai család szüli a holnapit; ki-ki aszerint él, ahogyan a szüleitől látta. Még ha így volna is – bár első hazámban éppen elégszer tapasztaltam ennek az ellenkezőjét –, még ha a gyerekek a szülőket törvényszerűen utánoznák is, akkor is: valahol el kellett kezdeni valakiknek, akiknek még nem volt kit utánozniuk.
Azt hiszem, ott kezdődött, hogy a kis sziget társadalmát soha nem feszegették a hatalmasok és a szolgák, a gazdagok és a szegények gyilkos ellentétei, és soha nem züllesztette sem a dőzsölés, sem a nyomorúság. Ott folytatódott, amikor a márwillek ösztönzésére bevezették a munkamegosztás új rendjét, egy személyben testi munkás és szellemi dolgozó lett mindenki, s így elmosódott lassan a társadalmi rétegeződés, s az egyenjogúságból valóságos egyenlőség lett.
Ez a tisztulási folyamat bizonyosan sokkal tovább tartott volna, ha a köznevelés – ideértve az irodalmat, a zenét és a többi művészeti ágat is – nem erjesztette volna és nem erjesztené ma is a fiatalok érlelődését a családi együttélésre.
Olvastam egy nagyon figyelemre méltó lélektani tanulmányt a házasságról a Filozófiai Szakosztály folyóiratában. Bizonyára akadnak olyan olvasók, akiket érdekel a kérdés – akit nem érdekel, bátran lapozzon egyet –, s talán nem lesz haszontalan felidéznem a tanulmány gondolatmenetét.
Az író statisztikákat közöl, és megállapítja, hogy a külvilágban feltűnően szaporodnak a válások. Az okokat elemezve utal a polgári társadalom építményét feszegető ellentmondásokra, a külvilág erkölcsi és világnézeti válságára stb., s feltűnően hangsúlyoz egy kevés figyelemre méltatott problémát: az utolsó fél évszázadban – mindenekelőtt Észak-Amerikában, Nyugat-Európában, és Japánban, de egyebütt is – az ifjúság nevelésében vezető szerepet kapott a giccs, a ponyva, a pornográfia a nyers ösztönöket felcsigázó szórakoztató ipar – a szexipar. Az ifjúság érdeklődését legfogékonyabb korszakának minden napján szinte egyetlen dologra összpontosítja a film, a zene, a tánc, a zugirodalom, a szórakozóhelyek műsorai: az érzékiségre. Az így nevelt nemzedékek azután – többségükben – sem házasságban, sem házasságon kívül nem találnak megnyugvást, szerencsétlen korcsok maradnak egész életükre.
Az író végül is a következő megállapításokra jut:
Tudvalevő, hogy az egyoldalúság semmivel sem kisebb veszedelem, mint a kóros betegség; ez a testet, amaz a tudat- és érzésvilágot nyomorítja meg. Így válik szerencsétlenné minden egyoldalúan nevelt ifjú. Ám ez a külvilág dolga. A kérdésnek van egy másik oldala is, amely már Szimmarenre tartozik: házasság sem lehet tartós és sikeres, ha csupán egyetlen kapocs fűzi össze a házastársakat. Alaptermészetünk a sokoldalúság, s nincs olyan erős egyszálú kötelék, amely mindennapos együttélésben élethossziglan kitartana. A tapasztalatok azt mutatják, hogy azok a szerencsés házasságok, melyeket nem csupán a hús és vér vonzása fog össze, hanem egyéb – sok esetben ennél tartósabb – kötelékek is. (Itt részletesen elemzi más emberi kapcsolatok szerepét a jó házasságokban: ha a két fél úgy is társa egymásnak, mint együttérző, őszinte barát, mint gyermekét gondozó szülő, mint munkatárs, mint játékra és vidámságokra kész társalgó és szórakoztató partner stb. Ha tehát a gondok, a gondolatok, az érzések, a művészi élmények, a tervek, a vágyak is egymáshoz kapcsolják őket.)
A társadalom olyan – fejezi be cikkét az író –, mint az élő szervezet; sejtekből, épül, s ez az eleven, lüktető, osztódó sejt: a család.
Ezt a tanulmányt Hajna mutatta nekem, s alaposan megvitattuk egymás közt, amikor elolvastam. Érdekes dolgot fedeztünk fel: miköztünk van egy olyan kapocs is, amelyről a tanulmány szerzője megfeledkezett: az egymásrautaltság. Pedig fontos alkateleme ez például a külvilági kispolgári házasságoknak is: az asszony rá van utalva a férj keresetére, a férj pedig az asszony gondoskodására. Nálunk persze egészen másként fest a dolog: nekem, a jövevénynek mindig egy kicsit nevelőm, tanítóm és tanácsadóm marad Hajna, hiszen már szakmájánál fogva is kitűnően ismeri a két világot, és jobban segíthet a fejem kiszellőztetésében, mint bárki más. De ugyanakkor én is sokat segíthetek neki a történésznek, a magyar specialistának, aki még sohasem lépte át Szimmaren határait, én pedig rengeteg élményt, tapasztalatot szereztem a külvilágban, s éppen Magyarországon.
Ne holmi kiselőadásokra gondoljon itt az olvasó; egyszerűen arról van szó: nekünk több beszélnivalónk volt, mint másoknak. Hogy mi minden előkerült ilyenkor, arról aligha tudnék számot adni, ha egy alkalommal nem jegyeztem volna fel a naplómba – más napi esemény híján – egy rövid beszélgetésünket. Nem tartott tovább tíz percnél, és semmivel sem volt érdekesebb, mint máskor, de megőrizte talán egy szikráját a bennünk lobogó különös tűznek.
Hajna feljött hozzám a Csillagdába aznap, s elhatároztuk, hogy gyalogosan vágunk neki a két kilométernél nem hosszabb útnak a Nyári-barlang megállójáig.
Szép séta volt. Zúgott a fenyves a Himalajkán, alább a hegyoldalon buja, tavaszi lomberdő hullámzott, s a tengerről áramló sós levegő virágzó bokrok illatával telt meg. Fáradhatatlanul trilláztak a láthatatlan madarak, s itt-ott, a lombok közt elővillogott az ég tiszta kékje.
Az idő alatt, míg az erdőben, szorosan összeölelkezve andalogtunk, emlékezetem szerint sokkal inkább az érzelmek jegyében folyt a társalgás, de – minthogy a naplóm erre nem tér ki részletesen – csak a beszélgetésünk utolsó, rövid szakaszáról számolhatok be, amikor már felülre kerekedtek a prózai gondolatok.
– Meglásd, mától kezdve milyen rendes ember leszek – jelentettem ki minden előzmény nélkül, amikor kiléptünk a Védett Terület kapuján, s elindultunk a Nyári-barlang megállója felé.
Hajna huncutkodott:
– Neked az sose árt meg.
– De igazán. Pontos napirendet készítek, és percre betartom.
Elámult.
– Miket kitalálsz! Inkább maradj rendetlen. Nem vagy te gép, hogy automata vezérlésre állítsd magad.
Kitartottam elhatározásom mellett.
– A géptől is lehet tanulni. Pontosságot éppen a géptől lehet tanulni.
– Nem, nem, Zsiga, nem – rázta a fejét, s repkedtek a fényben szöszke fürtjei.
– Várj így, állj csak meg így! – Már kattant is a kezemben a fényképezőgép. (Családi albumunk egyik legszebb darabja ez a kép, ahogy Hajna csodálkozva rám néz, feje körül a nap fénylő glóriájával.)
– Az ember másképpen pontos, mint a gép – folytatta azután. – Az ember minden helyzetben a lényeget nézi, a gép az előre megszabott formát, a kaptafát.
– Mindegy – mondtam –, élek állampolgári szabadságommal.
Nem vette észre, hogy kötődöm, s kis gondolkozás után megkérdezte:
– Mi köze ennek a szabadsághoz?
– Szerinted mi a szabadság? – kérdeztem vissza.
Gondolkozás nélkül felelt:
– Ha mindent szabad, ami használ vagy legalábbis nem árt a társadalomnak.
– És ki dönti el, hogy mi árt a társadalomnak?
– A józan ész.
– Szépen hangzik, kamarad történész. De hová bújt a józan ész a rendőrcsizmában? Gondolod, hogy ártott volna a társadalomnak, ha bemegyek például az Úri Kaszinóba, s az első kegyelmesnek, akit találok, megnyomkodom a gégéjét, és a fejére csurgatom a paradicsomszószt? – Észrevettem, hogy a kanyarban előbújt az elektrobusz. – Gyere, szaladjunk!
Hajna tovább andalgott.
– Hova szaladnál? Még ötpercenként jár a busz.
– Akár egy báró. Szegény nagyanyám mondta: fiam, úgy mozdulsz a szóra, akár egy báró.
– Csakugyan – élénkült fel Hajna –, figyeltem már, hogy a pesti utcán mindenki siet. Hová siet? Dolga van, igaz?
– Vagy mert nincs dolga, azért siet. Jön a villamos, szalad utána, letaszít a lépcsőről három asszonyt, öt gyereket, a következő sarkon menet közben leugrik, szerencsésen átsunnyog egy száguldó taxi előtt, beront a kávéházba, aztán mint aki jól végezte dolgát, leül egy asztalhoz, és órák hosszat görcsösen unatkozik.
Hajna gyanakodva nézett.
– Sose tudom, mikor beszélsz komolyan…
– Szó szerint beírhatod akár a történelemkönyvbe is – mondtam.
– Sok dolguk van, tudom én – védte a pestieket. – Kevesebb az idő jobban ki kell használni.
– Mennyi ott az átlagos életkor? – kérdeztem hirtelen. A számokat odaátról is ő ismerte jobban.
– Hatvanhárom körül.
– És nálunk? – (Nem elírás ez, kedves olvasóm. Hiába, már így jön a számra: "nálunk".)
– Kilencvennyolc. – Hangosan gondolkozott tovább. – Látod? Ha az ember tudatos korát számítjuk, ők feleannyi ideig élnek.
Eltűnődtem.
– Nem jól számolod. Senki se jól számolja. Itt az emberek legalább ötször annyit élnek. Élnek… érted? Az életet nem szabad csak az idővel mérni.
Megállt, rám nézett.
– Te mivel méred?
– Nem is tudom. Mert nem elég, ha azt mondom, hogy az öröm vagy az élvezet; ez nem elég. A küzdelem is szép, ha van hozzá remény. Még a fájdalom emléke is néha, igaz? Egy szép, szomorú vers…
– Az Ötödik szimfónia – mondta Hajna.
– Úgy van, egy hangulat, egy ábránd… A vihar is szép. Neked is szép? Valahogy minden együtt teszi a boldogságot, de azért az egésznek a lelke, a kovásza az öröm, igaz? Nem, nem az idő számit. Azt csak az orvostól kérdezze az ember, hogy: meddig élek? Önmagától csak így kérdezheti: mennyit élek?
Ábrándozva elnézett a messzeségbe.
– És mi, Zsiga?… Mi mennyit élünk vajon?…
Eddig a napló.
Magam is elcsodálkoztam, hogy megváltozott a gondolkozásom az életről és az élet örömeiről egyetlen hónap alatt. (Alig öt hete beszélgettünk a Kultúrház társalgójában.)
Éppen jókor.
Olyan időszak következett most számomra, melynek úgyszólván minden napja életre szóló kedves élményt tartogatott. A sors különös játéka folytán munkám és magánéletem egyszerre érkezett el fordulópontjához, s olyan eseményeket értem meg ezekben a hetekben, melyek egész jövőmre kihatottak.
Magánéletemről csak annyit – hiszen az olvasó nyilván nem az én magánügyeimre kíváncsi –, hogy Hajna befejezte diplomamunkáját. Erich Rott, akit a Történész Szakosztály egyik hivatalos bírálónak jelölt ki, elolvasta, és tőle szokatlan elragadtatással nyilatkozott róla. Ezek után bizonyosra vehettük, hogy elfogadják a diplomamunkát, sőt titokban arra is számítottam, hogy kitüntetik.
Mindennek az én magánéletemhez – az olvasó már bizonyára kitalálta – nagyon is sok köze volt. Nem kevesebbet jelentett ez, mint azt: kettőnknek már rövidesen lesz egy diplománk.
Új, talán mindennél kedvesebb szórakozásunk is akadt: sorra látogattuk az áruházak bemutató termeit. Nemcsak olyasmit nézegettünk nagy érdeklődéssel, amit ajándékul kapnak a fiatal házasok (bútor, háztartási felszerelés, kelengye stb.), hanem a Karát-áruház kiállítási csarnokában is törzsvendégek lettünk. A legszebb szőnyegekkel, festményekkel, iparművészeti tárgyakkal s egy jókora, roskadásig megrakott könyvespolccal gondolatban lassan-lassan berendeztük a jövendő lakást, és még maradt is tartaléknak néhány száz karátunk.
Gazdagok voltunk mindenképpen.

Október elején a Diána előbújt a Nap mögül.
Valamit, talán a fénymotor sebességét nem elég pontosan számolták ki a gépszerkesztők, mert a Cy október 10-én már annyira megközelítette a Diánát, hogy a rakétaművet fékezésre kellett kapcsolni, október 11-én pedig – tehát a tervezettnél egy nappal hamarább – elérte a Diána légkörét.
Nemcsak brigádunk számára következtek most izgalmas órák, hanem – bátran mondhatom – az egész város a távlátó ernyőt figyelte A Cy adásait felfogta és közvetítette a Napjaink is. Mivel a brigád minden tagja foglalt volt, Eva Chrisztopulosz vállalta, hogy vezeti és magyarázza a közvetítést.
A Cy 11-én, délután fél öt körül érte el a Diána légkörét. Pierre úgy bánt vele, mint egy tojással, olyan óvakodva kormányozta lejjebb-lejjebb a távvezérlő asztal radarleadóján. Öt óra tájban felfogtuk az első diánai rádióhangokat, a mi fülünknek élvezhetetlen csörömpölő, rikoltó zenét, mely – Popov szerint – katonai induló volt, erre vallott a szaporán lüktető ritmus. (A Diánán három-négyszerte gyorsabbak a szokásos zenei ütemek.)
Popov a hangrögzítő berendezés fölött állt, hallgatóval a fején. Mint amikor a nagybeteget vizsgálja az orvos, s körülállják a hozzátartozók, mi is úgy figyeltük őt, s szerettünk volna kiolvasni valamit mélyen ülő szeme minden rezdüléséből. Mégis váratlanul ért bennünket, amikor egyszerre felkiáltott:
– Kiszaladt! Kiszaladt! Vissza a keresőt a… a 84-es sávra! Gyorsan! – Izgatottan hozzánk fordult. – Kamaradi, ez háború! Attól tartok, elkéstünk. Csak egy félmondat: hős csapataink a Csükirti mentén… de ez háború, kamaradi.
Nem telt bele tíz perc, és kiderült, hogy Popov helyesen értelmezte az elcsípett mondatfoszlányt.
A Diánán öldöklő háború dúlt.
Közben a Cy a kijelölt magassági szintre ért: a talajtól számítva 33-34 000 méter magasságba. (A következő tényezőket kellett számításba venni és összeegyeztetni az optimális röppályaszint megállapításánál: 1. Megfelelő vételi viszonyok. 2. Még elegendő fénymennyiség a motorok táplálására. 3. Már elegendő légsűrűség ahhoz, hogy a szárnyak is segíthessenek a motoroknak a repülésben. 4. Elegendő távolság ahhoz, hogy a radarvezérlésű rakétalövedékeket eltéríthesse útjából a Cy védelmi berendezése. Amint látja az olvasó, még ilyesmi is, mint a magassági szint – amely talán első pillantásra mellékesnek látszik –, gondos számításokon alapult.)
A távlátó már működött. Észrevehető változást természetesen nem láttunk az ismerős tájakon, de néha itt-ott apró fénygömböcskék villantak fel, s később, a dronn övezetben, láttunk egy fehéren világító ködfoltot is. Lazarics ellenőrizte a helyet: egy több száz épületből álló, nagyobb települést jelzett azon a helyen a térkép.
A Cy egyszerre három különböző hullámhosszon fogta és adta tovább a rádióállomások sugárzását. Popov átköltözött a szomszédos kis terembe, válogatta a rögzített hanganyagot, s diktafonba mondta a fordítást.
A vezérlőasztalt Pierre figyelte, ő adta le a szükséges jelzéseket a távirányítás műszerein. Roj és Lazarics a lefordított szövegrészeket értékelték, s igyekeztek megállapítani, mi a jelenlegi helyzet a Diánán. Áron a távlátót tartotta szemmel, én pedig afféle mindenes voltam, a hangrögzítőből hordtam a szalagokat Popovnak, a diktafon kész szövegét Rojnak, és közben elláttam a városi vidifonszolgálatot is. Fazil elnök kérte, hogy óránként tájékoztassuk az új fejleményekről, és gyakran beszéltem Eva Chrisztopulosszal is, aki – mint említettem – a Napjaink közvetítését irányította.
(Szakítottam időt persze arra is – ha nem mondanám, akkor is kitalálná az olvasó –, hogy időnként felhívjam a Szőke családot.)
Szorgos munkában teltek az órák.
Fél nyolc körül Pierre felkiáltott, fejhangon, mint egy idei kakas:
– Lőnek ránk! Kamaradi!
Az ernyőn semmi sem látszott. Mindnyájan a vezérlőasztal köré gyűltünk.
– Lövik a Cy-t, biztos, hogy lövik – állította Pierre. – A radar tapogató mutatója kilendült, ami azt jelenti, hogy dolga akadt az elhárító automatának.
Elakadt lélegzettel néztük a vezérlőtábla egyenletes fénnyel égő színes gömböcskéit, melyek a Cy egészségi állapotáról tudósítottak. Eltelt fél perc, és a gömböcskék változatlan fénnyel világítottak. Most már bizonyosra vehettük, hogy a rakétalövedék elkerülte a Cy-t, az automatának tehát sikerült megzavarnia és megbénítania a légi torpedó radarvezérlését.
– Menjünk feljebb? – kérdezte Pierre.
– Biztos, ami biztos – vélte Roj. – Nekünk egyelőre nem fontos a kép, gyerünk fel a rádiólépcsőre.
(A 68 000 méteres magasságot neveztük rádiólépcsőnek. Ez volt a legnagyobb magasság, amelyben még tisztán felfoghattuk a rádióállomások sugárzását, melyet a légkör felsőbb rétegei elnyeltek, illetve visszavertek.)
Pierre leadta a szükséges jelzéseket. Az ernyőn egyelőre nem változott a kép, de már most felhívtam Eva Chrisztopuloszt.
– Kamaradi, néhány perc múlva, azt hiszem, be kell fejezniük a közvetítést, mert lövik a Cy-t, és felsőbb szintre kellett irányítanunk.
A műszerek még ezután is jelezték néhányszor, hogy munkában az elhárító automata; legutoljára kilenc óra után néhány perccel. A szirrek végül is vagy belátták a vállalkozás reménytelen voltát, vagy – ez a valószínűbb – kilőtték az utolsó, erre a célra készült, nagy hatósugarú légi torpedójukat is.
Közben a munka tovább folyt, és tíz óra körül a feldolgozott rádióhírek, hadijelentések, haditudósítások és egyéb közlemények alapján már elég világos képet alkothattunk a diánai helyzetről. Sokat elárult egy-egy félmondat is, hiszen a régi adásokból elég jól ismertük a helyi viszonyokat.
Azt, hogy melyik fél kezdte a háborút – s egyáltalán: a fegyveres összecsapást kirobbantó okot –, nem sikerült megállapítani, mivel a szirr és a dronn rádióállomások egyaránt az ellenség "aljas támadásáról", "orvtámadásáról" beszéltek, s azt hangoztatták, hogy a támadókat meg kell semmisíteni.
Néhány jellemző szövegrészletből az olvasó maga is megítélheti, milyen áttekinthetetlen volt a hadihelyzet.
A szirrek rádiói:

Áttörtük az ellenség …… vonalát a Csükirti fronton! A dronn támadók felszereléseiket hátrahagyva, fejvesztetten menekülnek!
Szirrek! Hős katonák! Itt az idő, hogy leszámoljunk ősi ellenségünkkel! Előre a tengerpartig! Fojtsuk a tengerbe a dronn orvtámadókat!
Rakétáink összpontosított tűz alá vették az ellenség…… valamint több más közlekedési csomópontot és hadászati jelentőségű……… s nagy károkat okoztak az ellenségnek.
Az ellenség …… módon bombatámadást intézett …… lakónegyedei, kórházai és iskolái ellen. A polgári lakosságnak …… veszteségei.
Hadászati jelentőségű …… nem esett kár.
Mellettünk az Elmúlás hatalma: pusztítja ősi ellenségeinket.

A dronnok rádiói:

Visszavertük a támadók áttörési kísérletét a Csükirti körzetében! A szirrek tovább erőszakolják az elkeseredett …… és mind katonákban,
mind hadianyagban súlyos veszteségeket szenvednek.
Dronnok, szidronnok! Csürkök, vatrongok! Testvérek! Kitartás! Alkalmas pillanatban bevetjük az atomfegyvereket, és …… az orvtámadó szirreket a térképről!
Az ellenség …… módon rakétatámadásokat intézett …… körzetben a békés polgári lakosság ellen. Több iskola és kórház megsérült, egy aggmenhelyet súlyos találat ért.
A trüsküri körzet vatrong lázadói átmenetileg magukhoz ragadták ………… hatalmat. Az ellenség szolgálatába szegődött hazaáruló klikk számára nem lesz könyörület!

Egy közleményből arról is értesültünk, hogy a dronnok – az idő alatt, míg a Diánával nem volt összeköttetésünk – sikeres atomrobbantást hajtottak végre a tenger fölött. A jelek azt mutatták, hogy még nem volt – vagy nem volt elegendő – hadicélra alkalmas nukleáris bombájuk, s eszerint valószínűnek látszott, hogy a szirrek támadták meg őket, le akarván számolni velük, mielőtt félelmes fegyverüket harcba vethetnék.
A vatrong lázadásról érkező hírekre természetesen felfigyeltünk. Beállítottuk a trüsküri adóállomás hullámhosszára a Cy egyik felvevőjét, de sajnos a dronnok olyan erősen zavarták a kis teljesítményű adót, hogy Popovnak csak néhány mondatfoszlányt sikerült megfejtenie:

Vatrongok, ne öljük egymást!
Minden csepp…… vér a csürkök haszna! Kövessétek Trüskür példáját, és ti is………
Vatrongok! Kezetekben a fegyver, elérkezett………Oldjátok le a csürkök haskötőit, bármilyen színű, nekünk egyformán ……….
Vatrongok! A mi színünk a vér…

Trüskürről hamarosan megállapítottuk a térképen és az adattárban, hogy fejlett ipari központ a régi szidronn övezetben, és azzal a körzettel határos, mely az 1936-os, emlékezetes vatrong felkelés bölcsője volt. A harcoló feleknek minden erejét lekötötte most az életre-halálra szóló küzdelem, egyelőre hát megelégedtek annyival, hogy Trüskürt elszigetelték a külvilágtól, a leszámolást a felkelőkkel későbbre halasztották.
Fazil, értesülve a helyzetről, vidifonértekezleten tájékoztatta a Főtanácsot, s negyedóra múlva közölte a határozatot a Diána-brigáddal:
– Beavatkozni! A Főtanács úgy értelmezi az alkotmányt – tette hozzá –, hogy csak a mi bolygónkra vonatkozik Szimmaren elszigeteltsége. Másrészt úgy látjuk, hogy a rádiofon vizsgája a mi bolygónk, a mi emberi társadalmunk szempontjából sem közömbös. Javaslom, kamaradi, hogy a trüsküri felkelőkre különös gondot fordítsanak, mert a jelekből ítélve Trüskür az új világ előfutárja a Diánán.
Legsürgősebb teendőnk az volt, hogy kipróbáljuk a Cy rádiofonját. Popov az élőszótárból hamarosan összeállította a kísérleti adás szövegét:

Szirr, dronn és szidronn vatrongok! Üdvözöl benneteket egy másik világ!

Az eredményt most nem kísérhettük figyelemmel a távlátón, de abból a bábeli zűrzavarból, mely a rádióállomások adásaiban már 30-35 perc múlva bekövetkezett, kiolvashattuk, hogy a kísérlet a vártnál is jobban sikerült.

Újra megszólalt a titokzatos hang, de százszoros erővel…
A… öltözött szörnyszülöttek üzenete túlharsogta a fegyverek zaját!
Vigyázat, testvérek! A titokzatos hang mégis a szirrek cselvetése! Tisztán felismerhettük az egyik szirr………hangját!
A dronnok rikoltozása nem……… katonáink harci szellemét!
Mit akarnak a titokzatos szörnyszülöttek hűséges vatrongjainkkal?
Illetékes hely közlése szerint a fülsiketítő lárma csak zavarkeltésre…, és feltehető, hogy a trüsküri hazaáruló banda bújik meg mögötte.

A Cy rádiofonja tehát – nemhiába a rádiofon-elv és az Ay-nal folytatott kísérletek gondos tanulmányozása alapján készült – nagyszerűen kiállta a próbát.
A sikert minden bizonnyal más tényezők is elősegítették. Fegyverek, töltények, repeszdarabok most szerte a lakott övezetben, mindenütt bőségben voltak, tehát az az ismeretlen anyag is, amelyben rezgést keltettek az "érzékeny sávban" sugárzott rádióhullámok. Számításba kell venni lélektani tényezőket is: a háború miatt felzaklatott közhangulatot, továbbá azt az igen elterjedt nézetet, hogy a titokzatos hang valószínűleg a képekről ismert "titokzatos szörnyszülöttektől" ered.
Ezzel a semmiképpen sem hízelgő jelzővel a rosszat sejtő csürkök propagandagépezete illetett bennünket, földi embereket. A trüsküri rádió merőben más hangot használt: "Köszöntünk benneteket, drága rokonaink!"
Kemény munkában telt az éjszaka.
A beszélő szótár szókészlete alapján megszövegeztük a felhívást, Popov pedig folyamatos beszéddé másolta össze a szavakat és szótöredékeket. (Közben új szavakat is kellett kibányásznia a hangszalagok tömkelegéből, például a Trüskür szó sem volt meg a beszélő szótárban.)
Az idő sürgetett, mert – egy hírmagyarázat alapján erre következtettünk – a dronnok csak attól reméltek teljes sikert, ha nagy tömegben vetik harcba nukleáris bombáikat, 150-200 bombát egyszerre. Tartottak a szirrek radarvezérlésű rakétáitól, melyek – esetleg még a dronn terület fölött – csúfosan megritkíthatják a bombát szállító gépeket. Egyébként is a jelek arra mutattak, hogy a dronnok maguk sincsenek tisztában a nukleáris bombák irtózatos pusztító hatalmával. Pedig a vastag felhőburok miatt ez a pusztítás még nagyobbnak ígérkezett a Diánán, mint amilyennek a Földön ismerjük, hiszen a radioaktív eső az egész lakógyűrűt elönthetné, nem utolsósorban éppen az esős övezetbe nyúló dronn területeket.
Három óra tájban Pierre Trüskür szélességi körére irányította a Cy-t, s amikor közeledett a városhoz, újra az optimális magassági szintre kormányozta. A távlátó ismét működött; fehéren vibráló ködös foltok jelentek meg az ernyőn.
Trüskür lángokban állt.
Popov éppen befejezte a szöveg összeállítását. Azonnal hozzálátott, hogy átnézze a trüsküri rádió adásairól felvett legújabb hangszalagot. Kiderült, hogy a trüsküri adó már fél három tájban elnémult. Utolsó, kétségbeesett felhívásából is csak töredéket sikerült megfejteni, s ezek alapján arra következtettünk, hogy összpontosított támadás indult a város ellen. Szirrek és dronnok, a két halálos ellenség, úgy látszik, abban egyetértett, hogy el kell némítaniuk a béke kis szigetét, s bombazáporral árasztották el Trüskürt.
Elszorult a szívem arra a gondolatra, hogy talán éppen mi idéztük a vatrong forradalmárok fejére a pusztító veszedelmet kísérletnek szánt üdvözlő szavainkkal.
Nem volt veszteni való idő.
A kész szöveget az új helyzetnek megfelelően módosítottuk, s végre, 3 óra 42 perckor a Diána egész lakóövezetében megszólalt a rádiofon, s elnémíthatatlan hangerővel közvetítette Szimmaren békeszózatát:

Szirrek és dronnok! Vatrong barátaink! Oldjátok le a csürkök haskötőit!
Ti nem láthattok ki a végtelenbe, a ti szemetek elől eltakarja a szürke ég a sok milliárd fénylő égitestet, ti nem tudjátok, milyen porszemecske az, amit világnak neveztek, a nagyvilághoz képest. Mi is, akik most a ti szavaitokkal szólunk hozzátok, egy ilyen porszemecske lakói vagyunk.
Válságos pillanathoz érkeztetek el! Mi jól ismerjük azt a fegyvert, amely a dronnok titkos hadiüzemeiben készült, s tanúskodhatunk mellette: valóban hatalmas fegyver ez. Olyan hatalmas, hogy nemcsak a megtámadottat, de a támadót is megsemmisítheti.
Vatrongok! Ha élni akartok, kövessétek Trüskür példáját!
A fényhez, a vízhez, a levegőhöz mindenkinek egyformán joga van! Oldjátok le a csürkök haskötőit, mely hatalmat ad nekik ahhoz, hogy rendelkezzenek veletek s a természet ingyen ajándékaival! Vegyétek kezetekbe sorsotokat, mint a trüsküriek – és örökre elűztétek földetekről a pusztító, gyilkos háborút!
Álljatok a hős vatrong forradalmárok mellé! Kezetekben a fegyver: örökre a múzeumba rakhatjátok, ha most, utoljára, okosan bántok vele! Oldjátok le a csürkök haskötőit!
Jó szerencsét kívánunk végső harcotokhoz!

Háromszor egymás után leadtuk a szöveget, és utána óránként megismételtük.
Izgatottan figyeltük a távlátó ernyőjét, de semmi mást nem láttunk, mint a szokásos felbolydulást, s még az tűnt fel, hogy a lövöldözést jelző apró fénygömböcskék csak elvétve lobbannak itt-ott a homályból.
A rádiók persze teljes üzemben szórták szitkaikat ránk, a "túlvilági szörnyetegekre", s halálbüntetéssel fenyegettek minden vatrongot, aki megsérti a katonai fegyelmet.
Hosszú ideig semmi egyéb nem történt.
Délután négy óra felé Popov kiáltozva szaladt be hozzánk a szomszédos munkateremből, és felriasztott bennünket a bóbiskolásból.
– Kamaradi! A szirreknél is kitört a forradalom!
A szirr övezetben forradalmár vatrongok elfoglaltak egy rádióállomást, üdvözölték trüsküri testvéreiket, és minket is, a "távoli ismeretlen harcostársakat".
Egész testem lüktetett, zsongott a diadalmas örömtől, és sosem felejtem el azt a pillanatot, ahogy Popov szeme kigyúlt, s harsogva olvasta a szöveg fordítását, a szabadságukat kivívott vatrongok üdvözletét:

– Kedves távoli, ismeretlen harcostársak! Amit mi mindannyian éreztünk, de csak titokban, a szívünknek mertük elsuttogni, azt ti hangos szóval kimondtátok! Ez elegendő bátorítás volt, a tettre: leoldottuk a csürkök haskötőit.

Három nap múlva a Diána egész lakott területén elhallgattak a fegyverek. Végleg elhallgattak. A társadalom túljutott fejlődésének legválságosabb pillanatán.
A Diánán beköszöntött az örök béke korszaka.

A főtanács a rádiofonnak szentelte legközelebbi ülését.
– Kezünkben a legerősebb fegyver – mondta Fazil, amikor összefoglalta a vita eredményét. – Ha a Földön is alkalmazhatnánk, megnyithatnánk Szimmaren kapuit a külvilág előtt. Ha minden városban és falun, ha minden golyó páncéljában és minden fegyver csövében megszólalna a béke hangja, nem kellene féltenünk többé sem Szimmaren, sem az egész emberiség jövőjét. Mert nincs nagyobb hatalom az elfojthatatlan igaz szónál, a béke és az élet igazánál.
Hosszas vita alakult ki Szurovij meglepő javaslatáról, hogy a Diána-brigád valamelyik fiatal tagját – Áront vagy engem – meg kellene bízni: írja meg szimmareni benyomásait és a rádiofon történetét a külvilág számára.
– Az emberiség jövőjéről van szó – érvelt Szurovij. – Nem bízhatjuk csak a saját erőnkre a rádiofon ügyét. Ne felejtsük el, hogy a külvilágban sokan vannak, és mindig többen lesznek, akik már nemcsak hívei, de munkásai is a szocializmusnak. Miért hagynánk ki a számításból a külvilág velünk rokon hatalmait s a népek békevágyát? Mekkora erő az! Találjunk olyan formát, hogy az alkotmány sérelme nélkül kapcsolatba lépjünk azokkal, akik a vaskaput a túloldalról döngetik. Amíg nem alkalmazhatjuk a Földön a rádiofont, addig is alkalmazhatjuk a betűt: hiszen a betű is továbbítja a mi igazunkat, az élniakarókét.
Sok ellenvélemény hangzott el, maga Fazil is tétovázott.
– Ha könyvet írnának Szimmarenről – mondta –, annyi, mintha felnyitnánk a kapukat, és nyilvánosság elé lépnénk.
Szurovij nem adta be a derekát.
– Biztos vagyok benne, hogy téved, kamarad Fazil. Jól ismerem a külvilágot. Annyira hozzászoktak már a fantasztikus történetekhez, hogy ezt a könyvet is valamelyik író képzeletének tulajdonítanák. Azok pedig, akiknek hatalmuk volna hozzá, hogy felkutassák és megtámadják Szimmarent, azok el se olvasnák a könyvet, mivel nem szoktak efféle könyvet olvasni.
– Nem, nem, kamaradi – folytatta Szurovij –, bátran eljuttathatjuk a könyvet a külvilágnak. Még a térképet sem veszi elő az olvasó, hogy megkeresse Szimmarent. Ki-ki a saját Kék szigetére gondol majd, mert minden embernek van Kék szigete, amiről kedvére ábrándozhat.
Végül is a Főtanács – kis szótöbbséggel – elfogadta Szurovij javaslatát.
Ugyanez az ülés döntött egyébként a brigád megjutalmazásáról is: Popov 15 000, Roj, Lazarics és Pierre 10-10 000 karát dotkát kapott, Áron és én 5-5000 karátot. Viszont mi ketten olyan kitüntetésben részesültünk, amilyenben nagyon kevés polgárnak volt idáig része: bár még csak egyetemi hallgatók voltunk, a Fizikai Szakosztály a Diána-brigádban végzett munkánk elismeréséül megadta a diplomát.
A Hajna diplomamunkáját is kitüntették, s mondanom sem kell, hogy a Festamorin a piros lugas is szerepelt programunkban.
Jellemző a Főtanács tárgyilagosságára, hogy Palinak is megszavazott 1000 karát dotkát – majd felveheti, ha a szigetre visszatér –, mivel annak idején ő is részese volt a rádiofon-elv kidolgozásának.
Én vittem meg neki a hírt. Amikor megbízást kaptam a könyv megírására, rendelkezésemre bocsátottak minden szükséges anyagot, bírósági tárgyalások jegyzőkönyvét stb., s arra is engedélyt kaptam, hogy felkeressem a csernyiszteri száműzötteket az adatok kiegészítése végett.
Pali elsírta magát, amikor meglátott:
– Nagyon bánom, pajtás… nagyon megbántam… Mit gondolsz, lesz még ember belőlem?
Nagy akarattal tanult – kaptak könyveket –, küszködött már a csüggedéssel, de a váratlan jutalom híre újra lelket öntött belé. Most már nem a karátok érdekelték, mint valamikor, csak az, hogy emberszámba veszik.
A Főtanács kérését egyébként – hogy írjam meg a könyvet, ha kedvem van hozzá – Fazil elnök közölte velem.
Szokása szerint nagy, kopasz fejét dörzsölgetve fel-alá sétálgatott a dolgozószobában, s tűnődve mondogatta:
– Jó munkát, kamarad. Jó munkát… Reméljük, valamit ez is használ az ügynek. – Megállt előttem, s a szemembe nézett. – Színezze, ahogy tetszik, kamarad Sófőző. Nekem csak egy kikötésem van: a tiszta igazságot írja Szimmarenről…

UTÓSZÓ

melyben Sófőző Zsiga búcsúzik külvilági olvasójától – reméli, hogy nem örökre

Azoknak ajánlom ezt a könyvet, akik szeretik az életet és a szabadságot.
Lesznek olyan olvasók, akik talán azt kérdezik: "Miért nem lehet mindezt nálunk is megvalósítani?"
Erre a kérdésre csak egy becsületes válasz van: nem lehet. Belátható ideig – nem lehet.
Szimmaren kezdettől fogva nagy előnyben volt a külvilággal szemben: itt nem voltak olyan társadalmi osztályok, melyek – kiváltságaik védelmében – minden korban, minden lehető és lehetetlen módon visszafelé akarják fordítani a szekér rúdját.
Évszázadok óta szabadságban, mentesen társadalmi, gazdasági, politikai kiszolgáltatottságtól, másként nevelődtek-formálódtak itt az emberek is.
Gondolkozzék csak el az olvasó, mi lenne, ha rövid átmenettel hazájában is ingyenessé tennék az élelmezést, a ruházkodást, a lakást? Nem pusztán gazdasági kérdés ez. Vagy mi lenne, ha korlátlan szabadságot biztosítanának – az áskálódó, ellenséges szándékoknak is? Nem pusztán s nem elsősorban jogászi kérdés az emberi szabadságjogok ügye.
Folytathatnám, de ennyiből is világos, hogy a fejlődésnek vannak olyan lépcsőfokai, amelyeket nem lehet keresztülugrani. Vagy ha lehet, nincs köszönet benne: egyetlen lépéssel bárki földet érhet a torony tetejéről is, de nyakát töri bizonyosan.
Ha tehát az éveket számítgatjuk, hosszú még az út a külvilág előtt. De aki rajta jár, nem találja hosszúnak, mert – ébren? álmában? ábrándjaiban? – látja már a végét.
Még valamit.
Amikor először léptem erre a földre, azt hittem, idegenbe vetett sorsom. Ám meggyőződhettem róla, hogy Szimmaren mindenkit, akiben közös emberi jövőnk tüze ég, szívesen fiává fogad, hát én is hazámmá fogadtam ezt a földet.
De azt ne kérdezd, kedves olvasóm, hogy juthatnál el te is hozzánk, a Kék szigetre, s ne hivatkozz arra: hiszen te is ilyen világról álmodozol csendes óráidban. Az én esetem: nagy ritka kivétel. A törvény az, hogy kinek-kinek saját hazájában kell megvalósítania álmait.

Jigmond Showfőző
Szimmaren diplomás csillagásza

Ui.: Feleségem, Hajna üdvözli őshazáját. Fogadd jó szívvel üdvözletét, és add tovább, kedves olvasó!

(1955. november – 1958. április)

SZIMMARENI KIS SZÓTÁR

Bambino – vulkáni eredetű kis hegyecske a Kék sziget délnyugati csücskében
csirió – nagyszerű! ez igen!
Csükirti – folyó a Diánán
csürk – haskötő viselésére jogosult kiváltságos személy a Diánán
dotka – a kiváló munkáért járó kitüntetés és pénzjutalom
dronn – a tengerparton élő diánai nemzetség neve
emiriton – elektromos hangszer
FM (Federatia Mahrwill's) – politikai jellegű szervezet a szimmareni történelemben: "Többet Vállalók Szövetsége"
fotofon – fénytelefon, mely infravörös sugarakkal közvetíti a hangot
Gliszta – patakocska a Védett Területen
Himalajka – 296 méter magas, vulkáni eredetű hegy a Kék sziget délkeleti sarkában
kamarad – a leggyakoribb szimmareni megszólítás (többes száma: kamaradi)
karát – a jutalompénz egysége
kvalifik munka – olyan emberi munka, amely nem igényli ugyan az állandó, feszült szellemi készenlétet, de mégsem lehet – vagy nem érdemes – gépesíteni
labor – tudományos kutatómunka, művészi alkotómunka s ezekhez hasonló, állandó szellemi készenlétet igénylő munkanemek
márwill – lásd: FM
monoplán – helikopterhez hasonló, egyszemélyes repülőgép
Odzsi – sziklazátony a Szimmaren és Csernyiszter közötti tengerszorosban
Pikkolino – hasadóanyagok energiájával működő, univerzális magmotor
poliplán – helikopterhez hasonló személyszállító repülőgép
rádiofon – a Szimmarenre szöktetett három magyar fiú találmánya. A rádiofon-elv lényege: a hangot, a beszédet vevőkészülék nélkül továbbítani
rondó – kis társalgó és szórakozóhely a főútvonalakon
Röszti – központi étterem és szórakozóhely
szalvéti – Isten hozott!
szidronn – a diánai lakóövezet középső sávjában élő nemzetség neve
szilikton – hőhatásoknak igen ellenálló, radioaktív sugárzást jól elnyelő, nagyon kemény páncélötvözet
szirr – a "forró mezők" szomszédságában élő diánai nemzetség neve
szortiman – sorozat, adag; szükségleti cikkekből, megszokott összeállításban
technik-éra – a XVIII. század második fele a szimmareni történelemben: a túlzó technicizmus kora
trioplán – helikopterhez hasonló, háromszemélyes repülőgép
Trüskür – város a Diánán; a vatrong felkelés színhelye
vatrong – az alárendeltek kasztja a Diánán
vidifon – távlátó telefon és rádió
vipi – üdítő ital
Vodka – kis folyócska a Kék szigeten

RÖVIDEN AZ UTÓPIÁRÓL

"Egyetlen pillantást sem érdemel az a világtérkép – írta századunk elején Oscar Wilde –, amelyre nem rajzolták fel Utópiát."
Határozott és figyelmeztető kijelentés, még akkor is, ha számításba vesszük Wilde hajlamát a paradoxonokra. Nem valószínű, hogy a Kartográfiai Vállalat elfogadná egy ilyen munka megrendelését. A szappanbuborékot nem lehet meghámozni.
Wilde paradoxonját mégis komolyan kell vennünk. Természetesen nem a valódi földabroszra kell gondolnunk, hanem a világ szellemi térképére, amelyen Trójától kezdve Yoknapatawpha Countyig számtalan furcsa falut, várost, országot vagy akár földrészt találunk. Ez a térkép Utópia nélkül valóban elképzelhetetlen.
Az utóbbi nyolcvan-száz évben bátor felfedezők indultak útnak, hogy híreket hozzanak Seholsincs-országról. Felderítették a fehér foltokat, felmérték Utópia határait, hegy- és vízrajzát, beszámoltak folyóiról, városairól, szigeteiről és félszigeteiről.
De hagyjuk a hasonlatot.
Egy évszázad alatt könyvtárnyira nőtt az utópiák és a róluk szóló kritikai, elméleti, irodalomtörténeti munkák száma. Sajnos nem nálunk. Magyarországon több évtizede készült az utolsó tanulmány az utópiákról, holott a téma minket is érdekelne, hiszen utópisztikus írások nálunk is születtek.
Érdemes lenne megvizsgálni annak okait, miért maradtunk le ennyire az utópiakutatásban, és hogy más országokban miért művelik oly sokan ezt a területet, de erre itt nincs helyünk. Csak annyit mondunk, hogy ha az utópiákról szeretnénk tudni valamit, külföldi szerzőkhöz kell fordulnunk, bár ha megelégszünk a századfordulóig írott utópiák elemzésével, akkor haszonnal forgathatjuk Kelen Ferenc Morus-tanulmányait, 1910-ből. Megállapításaival ma is egyetérthetünk.
Az utópiát meghatározni egyszerre nehéz és könnyű. Röviden azt mondhatjuk róla, hogy oka a fennálló viszonyokkal szemben érzett elégedetlenség, célja a változtatás és javítás, formája kalandos és oktató. Teljes és minden részletében tökéletes definíció természetesen nincs, az utópia is állandóan változó, a korhoz kötött műfaj, amely tele van ellentmondásokkal, aszerint hogy írója hova tartozik, milyen érdekeket képvisel, milyen célokat követ, mivel elégedetlen, mit és hogyan akar javítani. Néha azt hihetne az olvasó, hogy az utópiák egyetlen közös tulajdonsága a jövőbe vetett remény, de még ezt a megállapítást is aránylag könnyen vitathatjuk.
Biztos, hogy az utópiák elképzelt világokat, államokat, társadalmakat írnak le, másokat, mint amilyenben írójuk él, mai szemmel nézve néha jobbakat, néha rosszabbakat. Campanella utópisztikus "napállam"-át a legjobb szándékkal sem nevezhetnénk haladónak, bármilyen érdekes is egyébként, Lord Bacon Nova Atlantisára viszont úgy tekintünk, mint amely anticipálta sok mai gondolatunkat a tudomány természetéről, fejlődéséről, hatásáról és hatalmáról.
Népek, országok és évszázadok feje fölött vitatkoztak és vitatkoznak ma is az utópiák alkotói a fennálló renddel, a társadalmi berendezkedéssel és egymással. Platónnál Morus, vele Bacon vagy Campanella, Harringtonnal Cabet, Wellsszel Huxley, Forster és Chesterton, Owennel Saint-Simon vagy Fourier, Bellamyval Morris, Wells, Jack London és a fél világ. Áttekintve az utópisztikus látomások ellentmondó és tarka seregét, az a tanács jut az ember eszébe, amelyet Michel Butor a tudományos-fantasztikus íróknak adott. Ki kellene találni egyetlen várost vagy államot, ott kellene játszódnia minden utópiának, annak törvényeit, szokásait kellene javítania minden következő írónak, így előbb-utóbb csak eljutnánk a mintaszerű, tökéletes megoldáshoz…
Szerencsére ez a tanács korábban senkinek sem jutott eszébe, vagy ha mégis, akkor nem hallgatott rá senki, így az utópiákban nyomon követhetjük az emberiség álmainak történetét de azt is, hogy különböző kényszerek és körülmények hogyan torzították el az álmokat.
Tudjuk, hogy az álmok rejtélyesek és rejtjelesek. Mást jelentenek, mint amit közölnek. Kicsit így kell néznünk az utópiákat is. Racionálisnak látszó látomások lehetnek vallásos tartalmúak, humoros, tréfálkozó írások lehetnek nagyon kemények és keserűek. Ha van olyan irodalmi alkotás, melynél elengedhetetlen a kor és a mű viszonyának következetes vizsgálata, akkor ez az utópia.
Története nagyon régi, gyökerei az ősidőkbe nyúlnak. Sumer agyagtáblákon már találunk leírást paradicsomi állapotokról, Arisztophanésznél szatírát a légvárépítőkről, görög regényekben mesés részleteket távoli világok tökéletes társadalmáról. Korai időkben együtt jelentkeznek a később kialakuló típusok, van múltat sirató és jövőbe tekintő, materialista és idealista, profán és transzcendens, racionális és irracionális, tudományos és társadalmi utópia.
A szó és vele együtt az "első" utópia Morustól származik, de Morus műve számos elődre tekint vissza. Történelmi fordulópontokon, válságos időkben csapatostul jelennek meg a megoldást kínáló javaslatok. A válság mindig gondolkozásra kényszerít. Ugyanakkor érdemes felfigyelnünk arra, hogy az utópiák gyorsan avulnak, talán azért is, mert irodalmi értékük, esztétikai minőségük gyakran kétséges. A spekuláció vagy az oktató célzatosság elnehezíti az utópiákat.
Az utópiák világa nem egyértelmű, hanem ellentmondásos, mint maga a történelem. Bonyolult, feszült, összeütközésekkel teli korokban a tagadás, a menekülés vagy a feszültség feloldásának vágya keres bennük formát.
Sok-sok oldal kellene ahhoz, hogy csak a fontosabb utópiákat felsoroljuk. Erre természetesen nincs helyünk, mégis a tájékoztatás kedvéért megemlítünk néhány nevetés címet Pierre Versins nagy enciklopédiájára támaszkodva.

Arisztophanész: Lüszisztraté
Xenophón: Küropaidéia
Platón: Kritiasz – Timaiosz. Ezekben írja le Platón Atlantisz történetét
Lukiánosz: Igaz történet. Utazás a Naprendszerben, fantasztikus utazások szatírája
Morus: Utópia. Érdemes megjegyeznünk az évszámot: 1516
Campanella: Napállam
Bacon: Új Atlantisz
Harrington: Oceana
Cyrano de Bergerac: A Hold államai és birodalmai
Marivaux: A rabszolgák szigete
Veiras: A szeverambok története
Montesquieu: A trogloditák története
Mercier: 2440
Cabet: Utazás Ikáriába
Csernyisevszkij: Mi a teendő?
Butler: Gászrolohes
Bellamy: Visszapillantás
Morris: Hírek Seholországból
Hertzka: Szabadország
Jack London: A vaspata
Wells: Modern utópia

A legfontosabb műveket akartuk említeni, de nem biztos, hogy sikerült. Hiszen az eltérő vélemény vagy ízlés hasonló listát állíthat a miénkkel szembe más művekből. Mégis, a tendencia helyesnek látszik, és az is igaz, hogy több művet kell említenünk az utolsó négyszáz évből, mint a korábbi évezredekből. Az utópia a modern világban, a reneszánsz óta virágzott ki, s ha beletekintünk a bibliográfiákba, azt látjuk, hogy a művek száma évről évre szaporodik.
A magyar irodalom nem sok utópiával dicsekedhet.
A XVIII. század végén jelentek meg az első utópisztikus vagy annak nevezhető írások, a múlt századból megemlíthetjük Jókai, Tóvölgyi Titusz, a XX. századból Babits, Buday Dénes, Karinthy Frigyes, Szathmári Sándor, Déry Tibor nevét. A XX. században az utópia különben is elszíneződik, a kibontakozó tudományos-technikai forradalom, továbbá a megvalósult társadalmi forradalmak inkább az un. antiutópia vagy a science fiction felé tolják az írókat nálunk ugyanúgy, mint bárhol a világon, s így átmeneti formák alakulnak ki.
Fekete Gyula regénye, A Kék sziget is ilyen átmeneti forma, ugyanúgy sorolható a tiszta utópiához, mint a sci-fihez. A kalandos történet alatt meghúzódó mondandó utópisztikus a szó legjobb értelmében.
Szükség van az utópiákra. Nincs okunk arra, hogy megvessük vagy lenézzük ezt a műfajt, s arra sincs okunk, hogy önelégülten kijelentsük: minden utópisztikus álmot megvalósítottunk már. Szükségünk van a fantasztikus formákban megjelenő álmokra, látomásokra, gondolatokra.
"Mi inkább a zseniális gondolatcsíráknak és gondolatoknak örvendünk – írta Engels az utópiákról –, amelyek a fantasztikus burok alól mindenütt előtörnek, s amelyeket ama vaksi nyárspolgárok nem képesek meglátni…"
k.p.

A KÖTET ÍRÓJÁRÓL

1.

Poznan felé mást sem csináltunk a vonaton, csak vitatkoztunk. 1973-ban történt, a szocialista tudományos-fantasztikus írók konferenciájára igyekeztünk.
Napokkal korábban, a jövendőről álmodozva, újra felfedeztem József Attila néhány sorát, Hérakleitosz töredékeivel egyenértékű sorokat a Létező és Nem létező viszonyáról, a Van és Nincs ellentétéről, a Múlandóság és Maradandóság dialektikájáról.
Forgattam magamban mint titkos üzenetet, csak nekem szólót, ki nem mondtam volna semmiért, nem akartam átadni másnak, görgettem, koptattam, bámultam fényességét, tisztaságát.
Vitánkban, a vonaton. Fekete Gyula egyszer csak előrántotta az idézetet, mint egy kardot, és lesújtott vele. Elnémultam és feldühödtem. Mi köze másnak ehhez az igazsághoz? És éppen most, amikor engem egészen betölt? Dühöm hamarosan elpárolgott, de annyi maradt belőle, hogy színezze kissé módszereimet. Másként néztem az "ellenfélre". Az idézet azonnal egy táborba sorozott vele, ezt azonban nem mondhattam ki, mert vita nélkül mit ér az utazás? Élesebb érveket szedtem elő, és magamban mosolyogva csak arra figyeltem, hogyan vív Fekete Gyula. A forma érdekelt, nem a tartalom.
Azt hiszem, hogy az igazságra törekvő ember aligha kívánhatna jobb társat Feketénél. Valóságtisztelete és – ismerete, logikája, racionalizmusa, tisztessége azonnal kiviláglik. Betartja a játékszabályokat, enged a tényeknek, a lényegre tör. Igaz ugyan, hogy néha belevész a részletekbe, olykor érzelmei is erősebben átitatják érvelését, de gyorsan, önkritikusan visszatér a helyes útra. Kutató és felvilágosító, vagy másképpen propagandista és agitátor a szó legjobb értelmében.
Ekkor ébredtem rá, hogy Fekete Gyula írásai szinte kivétel nélkül vitairatok. Nem esztétikai értékelésüket akarom ezzel megkerülni, inkább egyik jellemzőjüket meghatározni.
Jó vitapartner tehát Fekete Gyula, jó vitapartner tudományos-fantasztikus, vagy ahogy ő szívesebben nevezi, "utópisztikus" regényeiben is.

2.

Az utópia egyébként is vita. Vita a jelennel a jövőért, a rosszal szemben a jóért, az esztelennel szemben az ész győzelméért. Az utópia nem verekedés, hanem érvelés, és mert érvelés, a reménységre épül. Nincs olyan koromfekete utópia – ezt egyesek "antiutópiának" mondják –, amely mögött ne csillanna a reménység fénye. Huxley "szép új világa", Orwell vagy Zamjatyin kétségbeesése éppen azért katartikus hatású, mert bennük az összezsugorított remény áll szemben mindent elárasztó félelemmel, s tegyük talán hozzá, hogy a félelem a valóság hiányos ismeretéből táplálkozik.
Mondhatná bárki, hogy hiszen a remény is hiányosan ismeri a valóságot, nem látja át az egészet. Lehet, de a reménykedő ember tud vagy legalább sejt két dolgot. Egyik az, hogy az emberek inkább élni akarnak, mint meghalni, a másik az, hogy a világ állandóan változik és fejlődik.
Fekete Gyula véleményem szerint – ismeri ezeket az igazságokat, és hisz bennük. Néha-néha nehéz helyzetbe is sodorja tudása és hite. Ezért ír utópiákat, illetve tudományos-fantasztikus regényeket.
Korábban elmondtam már, hogy mi kapcsolja össze Fekete Gyula tudományos-fantasztikus regényeit más, "hagyományos" alkotásaival: Az orvos halála című regénnyel, A hű asszony meg a rossz nő példázatával vagy az Éljünk magunknak? szociológiai igazságával és közéleti szenvedélyével. "Szociális lelkiismeret", "társadalmi nevelőszándék", "az emberi cselekvés dicsérete" – efféléket mondhat a kritikus Fekete jellemzésére, s hasonló szavakkal vall magáról az író is. De hogyan jelennek meg a művekben ezek a szándékok, hogyan válnak eleven erővé, az olvasót megnyerő mondandóvá?
A választ Fekete emberábrázolásában találjuk meg. Alakjai, akár az öreg zsidó orvosról van szó, akár az elvált "rossz" asszonyról, akár novelláinak hőseiről, akár a Vallomás hajnalig főszereplőjéről, voltaképpen utópisztikus alakok. Emberi tulajdonságaik együttese a jövőbe mutat. Nem azt akarom ezzel mondani, hogy ma nincsenek ilyen tiszta, szép, jellemes alakok, hanem azt, hogy ezek a rokonszenves hősök a mában a jövő tisztább emberét képviselik, és hogy Fekete őket tartja megírásra és példamutatásra méltónak, bármi is legyen szerepük, helyük és sorsuk napjaink társadalmában.
Fekete jó szemű író. Utópia eljövendő világát és ennek képviselőit egy bérház szűk lakásában éppen úgy megtalálja, mint egy falusi orvos rendelőjében vagy egy börtöncellában.

3.

Tudományos-fantasztikus írásai közül az első A Kék sziget, 1959-ben jelent meg, hogy kedves és emlékezetes olvasmánya legyen fiataloknak és öregeknek.
A Kék sziget a klasszikus utópiák hagyományos, jól kidolgozott elemeiből építkezik, s talán azért, hogy új gondolatait, új eszméit könnyebben elfogadja az olvasó, vagy talán azért, mert a hagyományos utópia is az írókra nehezedő gondok nyomása alatt született, álmokból és ábrándokból. Szimmaren Kék szigete, amelynek lakói az ész és tudomány segítségével megvalósították a harmonikus, konfliktusmentes, csak külső erőkkel szemben álló társadalmat, ott helyezkedik el valahol Nova Atlantisz, Erewhon vagy New Harmony mellett, a seholsincs-országok szomszédságában. A különbség talán csak annyi, hogy Fekete regényének filozofikus tartalmát színes, izgalmas kalandok sorozata és váratlan fordulatokban bővelkedő cselekmény teszi vonzóvá.
Érdemes egy pillantást vetnünk a regény kezdetére azért is, mert ez a kezdet erősen eltér az utópiák megszokott kezdéseitől. Az utópiák általában utazással kezdődnek, ezt megtaláljuk A Kék szigetben is, azonban azzal a különbséggel, hogy itt az utazás menekülés, voltaképpen véletlenszerű, álomra emlékeztető menekülés az életveszélyből. A regény fiatal hősei a háború kellős közepéből menekülnek, a nyilasok körözik őket, hazamenni nem tudnak, szorult helyzetükből az idegen űrhajó vagy repülő menti ki őket. Ha logikus magyarázatot kívánnánk árrá a kérdésre, hogy miért pont Mike Áront, Sonkoly Palit és Sófőző Zsigát mentik meg a sok százezer veszélyeztetett ember közül, akkor nehéz helyzetbe kerülnénk. Ez a csodaszerű menekülés, álom, ábránd, amelyet a sarokba szorított ember érez és kíván. Ambrose Bierce híres novellájában álmodott ilyesmit a hős az akasztófa alatt.
Ezzel a regénykezdettel Fekete Gyula akarva-akaratlanul azt példázza, hogy az utópia voltaképpen a menekülés egyik formája, az utolsó kibúvó az ellenséges valóság markából. Ahogy Ambrose Bierce halálra ítélt hőse csodálatosnak, ragyogónak látja a világ minden porcikáját eszképista látomásában, úgy szépül csodálatosra és tökéletesre Szimmaren szigete Fekete Gyula látomásában. De Fekete Gyula nem Ambrose Bierce, nem keserű embergyűlölő, ezért a történetet megszelídíti, agitátori és propagandista alkatának megfelelően nem a tragédia, hanem a feloldódás irányába viszi. Ne sajnálkozzunk ezen, inkább örüljünk, mert a magyar utópisztikus irodalom egy bölcs és emberszerető regénnyel gazdagodott.
Szóljunk néhány szót a regény technikai és tudományos csodáiról. A tudományos-technikai forradalom rohanó tempója – úgy tűnik – túllépett már Fekete szigetének találmányain. Ez azonban nem zavarhat bennünket. Hiszen a Hold kutatása bebizonyította, hogy nem élnek kedves égi társunkon bogárszerű szelenitek, nincsenek rajta holdborjak, sem óriási gombák, ismereteink mégsem gátolnak bennünket abban, hogy Wells holdutazásairól írott regényét ne olvassuk nagy-nagy örömmel.
Ne a technikára figyeljünk, hanem az emberekre, és akkor a Kék sziget világa és társadalma vágyat ébreszt bennünk az odautazásra.

4.

Mondjunk el még kötetünk írójáról néhány életrajzi adatot.
Fekete Gyula 1922-ben született Mezőkeresztesen. Nemzedékének meghatározó élménye a felszabadulás és az első évek lázas, felemelő és felavató politikai és társadalmi tevékenysége.
Sárospatakon, majd a Győrffy-kollégiumban tanult, a német megszállás idején visszatért szülőfalujába.
A felszabadulás után azonnal részt vett a közigazgatás átszervezésében és a földosztásban.
Pályáját ettől kezdve két cél határozta meg: politika és irodalom. Dolgozott újságíróként, novellákat, cikkeket írt; első regénye 1953-ban jelent meg, ekkor kapott Eszmélet című elbeszéléskötetére József Attila-díjat. A prózai műfajoknak szinte minden ágában otthonos, írt regényeket, novellákat, ifjúsági műveket, színdarabokat, dokumentumköteteket, útirajzokat. Legnagyobb sikereit regényeivel érte el, műveit számos nyelvre lefordították, Az orvos halála tíz nyelven hirdeti Fekete Gyula szocialista világszemléletét.
Az ötvenes évek végén fordult az utópisztikus, tudományos-fantasztikus irodalom felé.
A Kék sziget után megírta A szerelmesek bolygóját, amely humoros, szatirikus figyelmeztetés. A könnyű életformára áhítozó, tétlen, szórakozni vágyó fiatalokat állítja szembe a tevékeny, az élet igazi értelmét kereső és megtaláló fiatalokkal. Életszemléletet kínál az olvasónak, és választásra ösztönzi. A távoli jövőben és távoli bolygókon játszódó történet valójában mai gondjainkra kíván válaszolni.
Külön kötetben jelent meg két kisregénye, a Világlátott Bonifác és a Triszex. Bonifác kalandos történetében megint felbukkan a tökéletesen szervezett társadalom, némileg emlékeztetve a Kék sziget látomására; a Triszex egy idegen bolygó fejlődéséről mesél, szatirikusan és eleven aggodalommal, hiszen a történet mélyén demográfiai gondjaink és a szocialista ember kialakulásának problémái munkálnak. Félreérti Fekete Gyula írásait az, aki csak "a család és szerelem pozitív utópiáját" találja bennük, és nem veszi észre, hogy egész társadalmunk átrendezésére, az értékek helyreállítására, a közösségi szellem primátusának megteremtésére törekszik az író. Fekete Gyula háromszor kapott József Attila-díjat. Tudományos-fantasztikus könyveiért a szocialista országok science fiction íróinak második, poznani konferenciáján a nemzetközi zsűri különdíjával tüntették ki.
Kuczka Péter