NNCL634-3CFv2.1

KOZMOSZ FANTASZTIKUS KÖNYVEK

SZERKESZTI KUCZKA PÉTER

PH. K. DICK

A halál útvesztője

TUDOMÁNYOS FANTASZTIKUS REGÉNY

KOZMOSZ KÖNYVEK

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Philip K. Dick: A Maze of Death. Panther Books Granada
Publishing Ltd., 1984
© Philip K. Dick 1970. All Rights Reserved

FORDÍTOTTA VERES MIHÁLY

A FEDÉL KORGA GYÖRGY MUNKÁJA

© Veres Mihály, 1986
Hungarian translation
HU ISSN 0324-5225
ISBN 963 211 698 4

Kozmosz Könyvek, Budapest
Felelős kiadó: Sziládi János igazgató
Zrínyi Nyomda (85.1160/10), Budapest, 1986
Felelős vezető: Vágó Sándorné vezérigazgató
Felelős szerkesztő: Futaki József
Műszaki vezető: Szakálos Mihály
Képszerkesztő: Szecskó Tamás
Műszaki szerkesztő: Rucsek Andrea
90 000 példány. Terjedelem: 11,83 (A/5) ív. IF 5556

[ Madárfejűek Társasága ]

I. FEJEZET

Ez a munka is éppúgy untatta, mint a többi. Lement hát a hajórádióhoz, és tobozmirigyét vezetékekkel az elektródákhoz kapcsolta. A vezetékeken át az ima az adóhoz, onnan a legközelebbi reléhálózatba jutott: néhány nap alatt bejárta a galaxist, és – remélte – felfogták valamelyik istenvilágon.
Imája egyszerű volt: "Unom ezt az átkozott leltározást – rutinmunka. Túl nagy ez a hajó, és ráadásul túlzsúfolt. Fölösleges alkatrész vagyok. Tudnál segíteni, hogy valami lelkesítőbb, alkotóbb munkát kapjak?" Imádságát természetesen a Közbenjáróhoz intézte. Ha sikertelen, újracímezné a Létrehozóhoz.
De az ima nem volt sikertelen.
– Mr. Tallchief – mondta a főnöke belépve Ben fülkéjébe –, magát áthelyezik. Mit szól hozzá?
– Hálaimát közvetítek – mondta Ben, és jóleső érzés töltötte el. Mindig jó érzés, ha az ember imája meghallgatásra talál, és választ kap.
– Mikor helyeznek át? Hamarosan? – Sosem titkolta a főnök előtt elégedetlenségét, most pedig nem is volt rá semmi oka.
– Ben Tallchief, az imádkozó sáska – mondta a főnök.
– Maga nem imádkozik? – kérdezte Ben meglepetten.
– Csak ha nincs más megoldás. Azokat szeretem, akik maguk oldják meg a problémáikat, külső segítség nélkül. Az áthelyezése mindenesetre érvényes.
A főnök egy papírt dobott Ben elé az asztalra.
– Kis telep egy Delmak–O nevű bolygón. Nem tudok róla semmit, de gondolom, maga majd megismeri, ha ott tesz. – Gondterhelten méregette Bent. – Használhatja a hajó egyik csónakját. Három ezüstdollárért.
– Oké! – mondta Ben, és a papírt szorongatva felállt.
A gyorslifttel lement a hajórádióhoz, amelyen éppen a hivatalos üzeneteket továbbították nagy buzgalommal.
– Lesz ma még üres gépidő? – kérdezte a főrádióst. – Van még egy imám, de nem akarom a készüléket igénybe venni, ha kell maguknak.
– Egész nap foglalt – közölte a főrádiós. – Nézze, barátocskám, nem elég magának, hogy a múlt héten leadtuk egy imáját?
Mindenesetre megpróbáltam – elmélkedett Ben Tallchief, mikor kiment a rádiósfülkéből, magára hagyva a keményen dolgozó személyzetet, és visszatért saját körletébe. "Ha valaha szóba kerül – gondolta –, elmondhatom, hogy én mindent megtettem." De a csatornákat általában nem személyes ügyekre használták.
Várakozása nőttön-nőtt. Végre alkotó munka, és épp akkor, mikor a legnagyobb szüksége van rá. "Még néhány hét itt, és kipurcanok. Persze éppen ezért engedélyezték – jött rá. – Tudták, hogy közel vagyok a lerobbanáshoz. Valószínűleg becsavarodnék ebben a koporsóban a többi – hányan is vannak most a hajón? –, szóval a többi akárhánnyal együtt. Lehetnek vagy tízen. Sokan egy ekkora hajóhoz képest. És ilyen szigorú szabályokkal!"
Szekrénye felső fiókjából elővett egy üveg bontatlan Peter Dawson skót whiskyt, letörte a pecsétet, és lecsavarta a kupakot. Egy kis italáldozat – mondta magában, miközben töltött csajkája fedelébe. És ünneplés. Az istenek díjazzák a szertartásokat. Ivott és újra töltött.
Hogy a szertartás ünnepélyességét fokozza, kissé vonakodva ugyan, de elővette a könyvet: Hogyan támadtam fel halottaimból szabadidőmben, és hogyan teheted meg te is, A. J. Specktowskytól, olcsó, puha kötésű példány, de az egyetlen, amely valaha is az övé volt, ezért kissé érzelmes viszony fűzte hozzá. Találomra kinyitotta (jól bevált módszer), és átfutott néhány ismerős sort a 21. századi nagy teológus apologia pro sua vitájából.
"Isten nem természetfeletti. Léte az önformáló lét első és legtermészetesebb formája."
"Így igaz" – mondta magában Ben Tallchief. A későbbi teológiai kutatások igazolták, hogy Specktowsky ugyanolyan jó próféta volt, mint gondolkodó. Minden jóslata valóra vált előbb vagy utóbb. Természetesen sok ismeretlen jelenség volt még... például, miért jött létre a Létrehozó. (Ha csak be nem érjük azzal, és elhisszük Specktowskynak, hogy az ilyen természetű lények önteremtők, és az időn – ennélfogva az okságon kívül léteznek.) De lényegében mindez megtalálható volt az oly sokszor kinyomtatott oldalakon.
"Ahogy tágult a kör, úgy gyengült Isten hatalma, jósága és tudása, így a legkülső kör peremén kevés volt a tudása és jósága, túl kevés, hogy észrevegye a Megsemmisítőt, mely Isten teremtő aktusai során jött létre. A Megsemmisítő eredetét homály fedi. Nem jelenthetjük ki egyértelműen, hogy vajon: 1. kezdettől fogva Isten különálló része volt-e, nem Isten teremtménye, vagyis Istenhez hasonlóan önteremtő, vagy 2. a Megsemmisítő nem más, mint Isten egy aspektusa, lévén..."
Abbahagyta az olvasást, kortyolgatta a whiskyt, és fáradtan dörzsölgette a homlokát. Negyvenkét éves volt, és sokszor olvasta már a könyvet. Élete, bár elég hosszú volt, nem hozott sok érdekeset, eddig legalábbis nem. Sok állása volt, tett is némi szolgálatot munkaadóinak, de valóban kiemelkedőt soha. Talán most kitűnhetek, mondta magában. Ebben az új állásban. Lehet, hogy ez a nagy lehetőség.
Negyvenkettő. Éveken át elkeserítette a kora, megpróbálta felidézni, mi lett a karcsú, húszéves fiatalemberből, aki egykor volt, közben újabb év illant el, amit hozzáadhatott az egyre növekvő számhoz, amelyet sehogy sem tudott beleilleszteni a magáról alkotott képbe. Lelki szemeivel még mindig fiatalnak látta magát, és ha a legutóbb készült fényképeire nézett, rendszerint összeomlott. Újabban például villanyborotvát használt, hogy ne kelljen a fürdőszobatükörbe néznie. Valaki elrabolta a testemet, és ezt tette a helyébe, gondolta időnként. És ez így ment állandóan. Sóhajtott.
Sok unalmas munkája közül egyetlenegyet élvezett igazán, és ez azóta is gyakran eszébe jutott. 2105-ben ő készítette a Deneb egyik világára induló hatalmas gyarmatosító hajó háttérzene-rendszerét. A hangszalagtárban rátalált a Bizet- és Delibes-vonósátiratok közé keveredett Beethoven-szimfóniákra, és az ötödiket ezerszer is lejátszotta a hangszórórendszeren, amely behálózta az egész hajót, minden fülkét és munkahelyet. Különös, de senki sem emelt panaszt, és ő csinálta tovább, később átpártolt a hetedikhez, az utolsó hónapok alatt pedig tele izgalommal a kilencedikhez, amely mellett aztán végig kitartott.
Aludnom kellene, mondta magában. Egyhangú, szürke élet, a háttérben csak Beethoven hallható. A többi homály.
Nem! Döntött: "Létezni akarok! Cselekedni és alkotni. És ez egyre sürgetőbb, ahogy az idő múlik. Az évek elsuhannak, egyre messzebb és messzebb. A Létrehozó; igen, ő mindent elölről kezdhet. Megállíthatja a romlást azzal, hogy a hanyatló egyed helyébe újat állít, olyat, amely tökéletes. Majd elpusztul az is. Megkaparintja a Megsemmisítő, a Létrehozó pedig ismét pótolja. Mint a lekopott szárnyú méhek; egymás után meghalnak, és helyükre újak lépnek. Én képtelen vagyok erre. Megsemmisülök, és a Megsemmisítőé leszek. És az mégiscsak rosszabb. Istenem – gondolta –, segíts! De ne úgy, hogy újat állítasz a helyemre. Kozmológiai nézőpontból talán szép lenne, de megszűnni létezni; arra nem vágyom... és talán megértetted ezt, mikor imámat meghallgattad."
A whiskytől elálmosodott. Bosszúságára azon kapta magát, hogy elbóbiskolt. Fontos, hogy ismét teljesen éber legyen. Felugrott, odalépett a hordozható lemezjátszóhoz, találomra kiválasztott egy videolemezt, és a korongra tette. A szoba szemközti fala hirtelen felfénylett, villogó formák olvadtak rajta egymásba, mozgás és élet kavargott, de természetesen síkban.
Ösztönösen állított a mélységáramkörön: az alakok háromdimenziósakká váltak. Bekapcsolta a hangot is.
– "...Legolasnak igaza van. Nem lőhetünk le egy öregembert csak így ok nélkül, még ha tele vagyunk is félelemmel és kételkedéssel. Figyeljetek és várjatok!"
A régi eposz felfrissítő szavai reménnyel töltötték el. Visszament az asztalhoz, és kézbe vette a papírt, melyet a főnöktől kapott. Elmélyülten tanulmányozta a kódolt információt, igyekezett megfejtem. Számokból, betűkből és lyukakból silabizálta ki új életét, eljövendő világát.
– "...Úgy beszélsz, mint aki jól ismeri a Fangornt. Igazam van?"
A videolemez forgott, de már nem hallotta, kezdte kihámozni a kódolt üzenet lényegét.
– "...Mi mondandód van arról, amiről a Tanácsban legutóbb hallgattál?" – zengett egy éles hang.
Felpillantott, és Gandalf szürke csuklyás alakjával találta magát szemközt. Gandalf mintha hozzá, Ben Tallchiefhez beszélt volna. Mintha felelősségre vonná.
– "Vagy netán titkolsz valamit?" – kérdezte Gandalf.
Ben felkelt, a lemezjátszóhoz lépett, és kikapcsolta. "Nem vagyok most képes rá, hogy feleljek neked, Gandalf – mondta magában. – Dolgom van, valóságos dolgok. Nem bocsátkozhatom rejtélyes, irreális beszélgetésbe egy mitológiai alakkal, aki valószínűleg sosem létezett. A régi értékek egyszeriben eltűntek számomra. Ki kell sütnöm, mit jelentenek ezek az átkozott lyukak, betűk és számok."
A lényeget már kezdte érteni. Gondosan visszatette a whiskysüveg kupakját, és szorosan becsavarta. Egyedül megy majd egy űrcsónakban. A telepen találkozik mintegy tucatnyi társával, akiket a legkülönfélébb helyekről verbuváltak. Szakértelem: 5. fokozat, C kategóriájú művelet, K-4-es fizetési osztály. Maximális idő két év. Teljes nyugdíj és orvosi ellátás a megérkezés pillanatától. Minden korábbi utasítás hatálytalan, máris indulhat. Még az itteni munkáját sem kell befejeznie.
"És megvan a három dollárom is a csónakra" mondta magában. Ez minden. Semmi mással nem kell törődnie. Kivéve...
Nem tudott rájönni, mi lesz a munkája. A betűk, lyukak és számok nem közölték, helyesebben nem tudta rábírni őket, hogy elárulják ezt a kis információt – amit pedig úgy szeretett volna tudni.
De ezzel együtt jónak látszott. "Tetszik nekem mondta magában. – Akarom. Nincs mit titkolnom, Gandalf. Az imát ritkán hallgatják meg, és én elfogadom, amit kaptam. – Hangosan folytatta:
– Nem létezel többé, Gandalf, csak az emberek képzeletében, amit pedig én kaptam, az az Egyetlen, Élő és Igaz Istentől való, aki teljesen valóságos. Mi mást remélhetnék még?"
Beleütközött a szoba csendjébe. Nem látta Gandalfot, hiszen kikapcsolta a lemezt.
– Talán egyszer – folytatta – eltitkolom. De még nem, most még nem. Érted?
árt, fülelve a csöndet, és tudta, hogy egy egyszerű kapcsolással létrehívhatja vagy megszüntetheti.

II. FEJEZET

Seth Morley egy műanyag nyelű késsel gondosan kettévágta az előtte fekvő Gruyere sajtot, és így szólt:
– Elmegyek. – Hatalmas szeletet vágott magának a sajtból, és a késsel a szájához emelte. – Holnap este. Tekel Ufarszin Kibuc nem lát többé engem. – Elvigyorodott, de Fred Gossim, a telep főmérnöke nem viszonozta ezt a győzelmes mosolyt, sőt még komorabb lett. Rosszkedve betöltötte az irodát.
– Nyolc év óta kéri a férjem az áthelyezést – mondta nyugodtan Mary Morley. – Sohasem akartunk itt maradni. Jól tudod.
– Mi is velük megyünk. – Michael Niemand dadogott az izgalomtól. – És úgy kell neked: idehozol egy első osztályú tengeri biológust, aztán elküldöd abba az átkozott kőbányába sziklát cipelni. Torkig vagyunk! – Oldalba bökte feleségét. – Nem igaz?
– Miután ezen a bolygón egyáltalán nincs víz – mondta rekedten Gossim –, aligha alkalmazhatunk tengeri biológust a saját szakmájában.
– De nyolc évvel ezelőtt hirdettél, hogy tengeri biológus kell neked! – fakadt ki Mary Morley. Gossim savanyú ábrázata ettől még jobban megnyúlt. – A te hibád!
– De ez az otthonotok – mondta Gossim. – Mindnyájotoké. – Körbemutatott az iroda körül elterülő épületcsoporton. – Mindent együtt építettünk.
– A sajt is borzalmas – szólalt meg Seth Morley. – És a kakkip, ez a kecskeféle teremtmény, amely olyan büdös, mint a Megsemmisítő tavalyi alsónadrágja, nem akarom többé látni. Sem a kakkipot, sem a sajtot. – Újabb szeletet vágott a drága, importált Gruyere sajtból. Aztán Niemandhoz fordult.
– Nem jöhettek velünk. Az utasítás úgy szól, hogy csónakkal menjünk. Pro primo: egy csónakban ketten férnek el jelen esetben a feleségem és én. Pro secundo: Te meg a feleséged, az további két személy, ergo nem fértek bele. Ergo nem jöhettek.
– Megyünk a miénkkel – mondta Niemand.
– Nincs áthelyezési utasításotok vagy engedélyetek Delmak–O-ra – felelte tele szájjal Seth Morley.
– Nem akarod, hogy menjünk – mondta Niemand.
– Rátok senkinek sincs szüksége – morogta Gossim. – Ami engem illet, jobban meglennék nélkületek. Morleyékat szeretném itt tartani.
Morley élesen ránézett.
– Ezzel az áthelyezéssel pedig a priori elveszítesz minket.
– Amennyire tudom – mondta Gossim –, valami kísérleti munka. Kis csoport, tizenhárom-tizennégy ember. Tekel Ufarszin első napjait fogja felidézni. Mindent elölről akartok kezdeni? Tudjátok, milyen soká tartott, míg összejött itt ez a száz ügyes, jó szándékú fickó. A Megsemmisítőt említetted. Amire készültök, nem visszalépés Tekel Ufarszinhoz képest?
– Én is visszafejlődtem – mondta Morley félhangosan. Dühös lett. Gossim egyszerűen itt fogta. Gossim mindig is értett a szóhoz, mérnök létére jó társalgó volt. Az évek során mindenkit Gossim mézesmázos szavai tartottak itt a munka mellett. De ezek a szavak üressé váltak, már ami Morleyékat illeti. A szavak nem hatottak úgy, mint egykor, régi fényükből már csak halvány pislákolás maradt. De a testes, sötét szemű mérnököt nem lehetett csak úgy lerázni.
Akkor is elmegyünk, gondolta Morley. Mint Goethe mondja a Faustban: "kezdetben volt a tett". A tett és nem a szavak, ahogy Goethe, a huszadik századi egzisztencialisták előfutáraként rámutatott.
– Vissza akartok majd jönni – jelentette ki Gossim.
– Hm! – dörmögött erre Seth Morley.
– És tudjátok, mit mondok majd akkor?! – kiabált Gossim. – Ha könyörögtök, hogy visszajöhessetek Tekel Ufarszinra, azt mondom, semmi szükségünk tengeri biológusra, nincs is tengerünk. És nem is akarunk építeni, még egy pocsolyányit sem, így nem lesz semmilyen indokod, hogy itt dolgozz.
– Sose kértem pocsolyát – mondta Seth Morley.
– De szerettél volna!
– Nincs szükségem semmilyen vízre – közölte szárazon Seth Morley. – Ennyi az egész. Ezért megyünk el, és ezért nem jövünk vissza.
– Biztos, hogy Delmak–O-n van víz? – kérdezte Gossim.
– Feltételezem... – kezdte Morley, de Gossim közbevágott.
– Tekel Ufarszinról is feltételezted, így kezdődött minden bajod.
– Feltételeztem – mondta Morley –, ha egyszer tengeri biológust kerestél. – Fáradtan sóhajtott. Nem volt értelme, hogy megkísérelje Gossimot meggyőzni. A mérnök – egyúttal a telep vezetője – szűk látókörű volt.
– Hadd egyem meg a sajtot – mondta Morley, és megkóstolt egy újabb szeletet. De unta az ízét. Túl sokat evett már.
– A pokolba! – dobta le a kést. Ideges volt, és utálta Gossimot, semmi kedve nem volt a beszélgetés folytatásához. A tények számítanak, nem az érzések. Gossim nem hatálytalaníthatta a mindent eldöntő áthelyezést, ez a lényeg.
– Utálom az átkozott pofádat! – mondta Gossim.
– Én is a tiédet – felelte Morley.
– Egy-egy – szólt közbe Niemand. – Látod, Gossim, nem tarthatsz vissza. Legfeljebb ordítozhatsz.
Gossim felugrott, trágár mozdulatot tett Morley és Niemand felé, majd otthagyta a társaságot, és eltűnt valahol az épület túloldalán.
Az iroda most csendes volt. Seth Morley mindjárt jobban érezte magát.
– Fáraszt téged a vita – szólalt meg a felesége.
– Igen – bólintott –, és Gossim is fáraszt. Ettől az egyetlen eszmecserétől is kimerültem, nem is beszélve az elmúlt nyolc évről. Megyek, és választok egy csónakot.
Felkelt, és kilépett az irodából a déli napfénybe.
Furcsa jószág ez a csónak – mondta magában, mikor a parkolóhely szélén állt, a pihenő járműveket nézegetve. Először is rendkívül olcsó: az ára nem egészen négy ezüstdollár. Másodszor; csak elmenni tud, visszatérni nem. A csónak kizárólag egyirányú jármű. Ennek egyszerű oka volt: túl kicsi ahhoz, hogy egy visszaútra is elegendő üzemanyagot vigyen magával. A csónak csak arra volt alkalmas, hogy elhagyjanak vele egy űrhajót vagy egy bolygó felszínét, orrával a cél felé, ahol majd kileheli lelkét. Erre viszont kiválóan alkalmas volt. Az értelmes, lények – emberek és más fajok – ezeken az áramvonalas kis hajócskákon rajzottak keresztül-kasul a galaktikában.
"Ég veled, Tekel Ufarszin!" – mondta magában Morley, és röviden, csöndben búcsút intett a parkolóhely mögötti narancsbokrok sorának.
"Melyiket válasszam? – kérdezte magában. – Mind olyan egyforma: rozsdás és ütött-kopott. Mint egy autóparkoló, valahol messze a Terrán. Az első D betűvel kezdődőt választom, határozta el" – és a csónakok nevét kezdte olvasni.
"Döglött Csirke. Igen, ez lesz az. Nem valami fényes, de jó lesz. – Gyakran mondták neki, Mary is, hogy hajlamos a morbid dolgokra" – Valójában csak gyors felfogóképességem van, mondta magában. Az emberek pedig valahogy gyakran szeretik összekeverni a kettőt.
Karórájára pillantva látta, hogy van még ideje elmenni a déligyümölcsüzem csomagolórészlegébe. Így hát arra vette útját.
– Tíz üveg AA osztályú lekvárt! – mondta a raktárosnak. Teljesen mindegy volt, hogy most vételezi, vagy később.
– Biztos, hogy jogosult arra a tíz üvegre? – nézett rá kétkedve a raktáros, mert már ismerte régebbről.
– Ellenőrizheti Joe Persernél – sürgette Morley. – Gyerünk, hívja csak fel!
– Nem érek rá – egyezett bele a raktáros. Leszámolta a tíz üveget a Kibuc fő termékéből, és egy zsákban átnyújtotta Morleynak. Nem kartondobozban.
– Doboz nincs? – kérdezte Morley.
– Tűnjön el! – felelt a raktáros.
Morley kivett egy üveget, hogy meggyőződjék, valóban AA osztályú-e. Az volt. "Lekvár Tekel Ufarszin Kibucból", hirdette a címke, "Valódi sevillai narancs (3B mutált alosztály)! Vigyen haza egy üveg napos Spanyolországot a konyhájába vagy főzőfülkéjébe!"
– Kitűnő – mondta Morley –, és köszönöm.
Kicipelte a súlyos zsákot az épületből, és újra ott állt a ragyogó déli napfényben.
Visszaérve a parkolóhelyre elkezdte berámolni a lekváros üvegeket a Döglött Csirkébe. Az egyetlen jó dolog, ami a Kibucban terem, gondolta magában, miközben a mágneses fogókarokkal egyik üveget a másik után a raktártérbe helyezte. Azt hiszem, csak ez fog hiányozni.
Felhívta Maryt a kézirádión.
– Választottam egy csónakot – tájékoztatta. – Gyere le a parkolóba, megmutatom.
– Biztos, hogy jó lesz?
– Tudod, hogy megbízhatsz a műszaki képességeimben – válaszolta mogorván Morley. – Átvizsgáltam a hajtóművet, a vezetékeket, az életfenntartó rendszert, mindent alaposan. – Belökte az utolsó üveg lekvárt a helyére, és dühösen bevágta az ajtót.
Néhány perc múlva karcsún és napbarnítottan megérkezett Mary. Khakiszínű inget, sortot és szandált viselt.
– Háát – szólalt meg a Döglött Csirkét méregetve –, elég ócskának látszik. De ha szerinted oké, akkor elhiszem.
– Már elkezdtem a berakodást – mondta Morley.
– Mivel?
Kinyitotta az ajtót, és megmutatta Marynek a tíz üveg lekvárt.
– Jézusom! – kiáltott fel kisebb szünetet tartva Mary.
– Mi a baj?
– Nem vizsgáltad meg sem a vezetékeket, sem a hajtóművet! Elmentél, hogy összetarhálj ebből az átkozott lekvárból, amennyit csak lehet! – Dühöngve bevágta a raktártér ajtaját. – Néha azt hiszem, nem vagy normális. Az életünk függ ennek a nyavalyás csónaknak a működésétől! És ha hibás az oxigénrendszer? Vagy a fűtés? Vagy a burkolat ereszt? Vagy...
– Hívd a bátyádat, nézze meg! – vágott közbe Morley. – Neki úgyis jobban hiszel, mint nekem.
– Tudod, hogy nem ér rá.
– Különben itt lenne – gúnyolódott Morley –, hogy csónakot válasszon nekünk. Jobbat, mint én.
Az asszony éles pillantást vetett rá, és dacosan kihúzta sovány testét. Majd hirtelen megenyhült, és derűs beletörődéssel duruzsolta:
– Az a különös, hogy mekkora szerencséd van... már úgy értem, a tehetségedhez képest. Lehet, hogy ez itt a legjobb csónak. De nem azért, mert különbséget tudsz köztük tenni, hanem a disznó szerencséd miatt.
– Nem szerencse. Értek hozzá.
– Nem – rázta a fejét Mary –, minden, csak az nem. Nincs ítélőképességed, a szó szokásos értelmében semmiképp. Ezzel a csónakkal megyünk, és remélem, megint olyan mázlid lesz, mint általában. De hogy tudsz így élni, Seth? – Panaszosan nézett a férfira. – Ez nem tisztességes.
– Eljutottunk idáig.
– Idáig. Eddig a Kibucig! – sóhajtott Mary. – Nyolc éve.
– Most megszabadulunk.
– Lehet, hogy rosszabb lesz. Mit tudunk erről az új helyről? Semmit. Csak azt, amit Gossim is tud, és Ő tudja, mert mindenkinek elolvassa a levelezését. Olvasta az eredeti kérvényedet is... Nem akartam szólni, mert tudtam.
– A kurva...! – Morleyban tehetetlenséggel párosult elvakult düh ébredt. – Erkölcstelen mások imáit elolvasni!
– Ő a főnök. Azt hiszi, minden az ő dolga. Mindenesetre tőle is megszabadulunk. Hál' istennek! Nyugodj meg! Most már nem tehetsz semmit, évekkel ezelőtt olvasta el.
– Nem mondta, hogy jó ima?
– Fred Gossim sosem mondaná, még ha az is mondta Mary. – Én azt hiszem, jó volt. Biztos, hogy jó volt, mert megkaptad az áthelyezést.
– Én is azt hiszem. Zsidók imáját nem sokszor hallgatja meg az Isten, ez az Ősközbenjáró idejéből való Szövetségnek köszönhető, mikor a Megsemmisítő hatalma olyan erős volt, hogy a vele, mármint Istennel való viszonyunk így beszennyeződött.
– Elképzellek téged azokban az időkben – mondta Mary –, amint elkeseredetten vitatkozol mindenről, amit a Létrehozó tett vagy mondott.
– Nagy költő lettem volna – ábrándozott Morley. – Mint Dávid.
– Kis senki lettél volna, pont úgy, mint most. Azzal felállt, és otthagyta a csónak ajtajánál az egyik kezével a lekváros üvegeknek támaszkodó Morleyt.
Morleyban egyre nőtt a tehetetlenség érzése, a torkát szorongatta.
– Maradj csak itt! – kiáltotta Mary után. – Nélküled megyek!
Az asszony nem válaszolt, ment a tűző napon, még csak hátra sem nézett.
A nap hátralevő részét Seth Morley azzal töltötte, hogy holmijukat behordja a Döglött Csirkébe. Mary ezalatt nem mutatkozott. Morley ebédidő táján jött rá, hogy egyedül dolgozik. Hol lehet az asszony füstölgött magában, nem szép tőle, hogy csak úgy itt hagyja.
Lehangoltság vett erőt rajta, mint mindig, ha eljött az étkezések ideje. "Vajon megéri? – tette fel magában a kérdést. – Egyik rossz állásból a másikba. Vesztes vagyok. Marynek igaza van. Csak rám kell nézni: ahogy csónakot választottam, ahogy ezt az átkozott cuccot rámolom." Benézett a csónak belsejébe. Dühös volt az összevissza dobált ruhacsomóra, a könyvekre, lemezekre, konyhafelszerelésekre, írógépre, orvosi műszerekre, képekre, elnyűhetetlen ágyterítőre, sakk-készletre, hangszalagokra, távközlési berendezésekre, az egész kacatra. Mit szereztünk nyolcévi munkával? Semmi különleges dolgot. A csónakba még így sem fér be minden. Egy csomó kacatot ki kell dobni vagy másoknak adni. A gondolatot, hogy az ő holmiját valaki más használja, könyörtelenül elvetette. "Elégetem az utolsó vacakig" – mondta magában. Beleértve Mary nebich ruháit, amiket azzal a szarkastílusával gyűjtött. Minden kell neki, ami fényes és csillog.
"Az egész göncét kivágom – határozta el –, és berakom a sajátomat! Az ő baja. Miért nem segít. Nincs felhatalmazásom, hogy az ócskaságait én csomagoljam be."
Amint ott állt, kezében a nagy halom ruhával, egy alakot látott közeledni a félhomályban. "Ki lehet ez?" – gondolta, és erőltette a szemét, hogy lássa.
Nem Mary volt. Morley úgy látta, hogy férfi vagy inkább olyan, mint egy férfi. Bő köpenyes alak, hosszú haja széles, barna vállára omlott. Seth Morley megrémült. Felismerte: "A Földönjáró. Jön, hogy megállítson." Reszkető kézzel ejtette le a ruhadarabokat. Furdalta a lelkiismeret: egyszerre teljes súllyal nehezedett rá valamennyi rossz cselekedete.
Hónapok, évek óta nem látta a Földönjárót, és a súly elviselhetetlen volt. Egyre gyűlt és nyomot hagyott benne, amely nem múlik el, míg a Közbenjáró meg nem szünteti.
Az alak megállt előtte.
– Seth Morley – mondta.
– Igen – felelte, és érezte, hogy haja alatt izzadni kezd a bőre. A verejték az arcába csorgott, igyekezett letörölni kézfejével. – Fáradt vagyok – mondta. – Órák óta dolgozom, hogy mindent berakjak ebbe a csónakba. Nagy munka.
A Földönjáró azt mondta:
– Ez a csónak, a Döglött Csirke, nem visz el téged és kis családodat Delmak–O-ra. Ezért kell közbelépnem, drága barátom, érted?
– Hogyne – mondta, és lihegett a bűntudattól.
– Válassz másikat!
– Igen – bólintott kétségbeesetten. – Igen. És köszönöm. Az életünket mentetted még. – A Földönjáró komoly arcát fürkészte, nincs-e szemrehányás a tekintetében. De nem tudta megállapítani, a halványuló napfény kezdett feloldódni a szinte éjszakai homályban.
– Sajnálom – mondta a Földönjáró –, hogy hiába dolgoztál ilyen sokat.
– Ahogy már mondtam...
– Segítek a berakodásban – mondta a Földönjáró. Lehajolt, és kinyújtotta karját, felvett egy csomó dobozt, és elindult a csöndesen pihenő csónakok között.
Az egyiknél megállt, és kinyitotta az ajtaját.
– Ezt ajánlom. Nem valami mutatós, de műszakilag kifogástalan.
– Aha! – mondta Morley, kezében egy sebtében felkapott csomaggal. – Értem, köszönöm. A külső úgysem fontos, az számít, mi van belül. Csónaknál is, embernél is. – Nevetett, de csak rekedt sikoltásra emlékeztető hang jött ki belőle. Zavartan elhallgatott, a félelemtől hideg verejték patakzott a nyakán.
– Nem kell félned tőlem – folytatta a Földönjáró.
– Az eszemmel tudom – mondta Morley.
Szótlanul dolgoztak egy ideig, hordták a csomagokat a Döglött Csirkéből a másik csónakba. Morley közben állandóan szeretett volna valamit mondani, de nem tudott. Agya eltompult a félelemtől. Gyors eszének lángja, amelyben annyira bízott, most szinte kialudt.
– Nem jutott még eszedbe, hogy pszichiátriai segítséget kérj? – kérdezte végül a Földönjáró.
– Nem – válaszolta.
– Hagyjuk abba, és pihenjünk egy kicsit. Akkor beszélgethetünk.
– Nem – mondta Morley.
– Miért nem?
– Nem akarok tudni semmit, nem akarok hallani semmit – hangja elakadt a gyengeségtől, csak az járt a fejében, milyen keveset tud. Ez az ostoba dadogás a lehető legnagyobb őrültség. Tudta, érezte, hallotta, de nem hagyta abba. – Tudom, nem vagyok tökéletes – mondta –, de nem tudok megváltozni. Elégedett vagyok.
– Elmulasztottad megvizsgálni a Döglött Csirkét.
– Mary azt mondta, rendszerint szerencsém van.
– Ő is meghalt volna.
"Neki mondd, ne nekem – gondolta. – Kérlek, ne mondj semmit! Nem akarok tudni!"
A Földönjáró egy pillanatra ránézett.
– Mondani akarsz valamit? – kérdezte aztán.
– Hálás vagyok, átkozottul hálás, hogy megjelentél.
– Az elmúlt években sokszor gondoltál arra, mit mondanál nekem, ha újra találkozunk. Sok minden eszedbe jutott.
– Elfelejtettem – suttogta fojtottan.
– Megáldhatlak?
– Persze – mondta ugyanolyan fojtottan és alig hallhatóan. – De miért? Mit tettem?
– Büszke vagyok rád, ennyi az egész.
– De miért? – Nem értette. A várt szemrehányás elmaradt.
A Földönjáró beszélni kezdett:
– Volt egyszer évekkel ezelőtt egy kandúrod. Nagyon szeretted. Egy napon elpusztult egy lenyelt csontszilánktól, mert a szemétvödörből ellopta egy marsbeli keselyű tetemének maradványait. Szomorú voltál, de továbbra is szeretted. Egész lényét, az étvágyát, mindazt, ami végül is a halálát okozta. Sokért nem adtad volna, ha élve visszakapod, de olyannak, amilyen volt: mohó és tolakodó, amilyennek szeretted. Változatlannak. Érted?
– Akkor imádkoztam – mondta Morley –, de nem segített senki. A Létrehozó visszaforgathatta volna az időt, és visszaadhatta volna.
– Még most is szeretnéd visszakapni?
– Igen – mondta Morley rekedten.
– Akarsz pszichiátriai segítséget?
– Nem.
– Megáldalak – mondta a Földönjáró, és az áldás lassú és méltóságteljes mozdulatával felemelte jobb kezét.
Morley lehajtotta fejét, és kezébe temette arcát. Szemébe könny szökött. Még most is álmélkodott. "Az a szörnyű vén macska, évekkel ezelőtt el kellett volna felejtenem. Azt hiszem, ilyen dolgokat soha nem tudok igazán elfelejteni – gondolta. – Itt van bennem, eltemetve a tudatomban, míg valami, mint most, elő nem hozza."
– Köszönöm – mondta az áldás végeztével.
– Újra megtalálod – mondta a Földönjáró –, ha velünk leszel a Paradicsomban.
– Biztos?
– Igen.
– Olyan, amilyen volt?
– Igen.
– Emlékszik majd rám?
– Most is emlékszik. Vár. Örökké várni fog.
– Köszönöm – mondta Morley. – Sokkal jobban érzem magam.
A Földönjáró elment.

A Kibuc kantinjába belépve Seth Morley a feleségét kereste. A helyiség árnyékos sarkában talált rá, fűszeres báránylapockát evett. Mikor férje leült vele szemben, csak biccentett.
– Elmulasztottad az ebédet – szólalt meg tele szájjal –, ez nem vall rád.
– Láttam őt.
– Kit? – nézett rá Mary szúrósan.
– A Földönjárót. Azért jött, hogy megmondja, meghaltunk volna a kiválasztott csónakban. Nem értünk volna célhoz.
– Tudtam – mondta Mary. – Tudtam, hogy az az izé nem vitt volna oda minket.
– A macskám él – folytatta Morley.
– Nincs is macskád.
Megragadta az asszony karját. A villa megállt a levegőben.
– Azt mondta, minden rendben lesz: eljutunk Delmak–O-ra, és elkezdhetem az új munkát.
– Megkérdezted legalább, hogy tulajdonképpen mi ez az új munka?
– Nem jutott eszembe.
– Bolond! – Mary kiszabadította a kezét, és tovább evett. – Mondd, hogy nézett ki a Földönjáró?
– Te még sosem láttad?
– Tudod jól, hogy sosem láttam.
– Szép volt, és kedves. Kitárta karját, és megáldott.
– Szóval neked férfi alakjában jelent meg. Érdekes. Ha nő lett volna, meg se hallgatod.
– Sajnállak – mondta Morley. – Érted sose lépett közbe. Talán nem tart érdemesnek rá, hogy megmentsen.
Mary dühösen lecsapta a villát, és vadállati dühvel nézett rá. Egy darabig egyikük sem szólt.
– Egyedül megyek Delmak–O-ra – mondta végül Morley.
– Azt hiszed? Tényleg azt hiszed? Veled megyek! Állandóan rajtad lesz a szemem. Nélkülem...
– Jól van – állította meg Morley éles hangon –, jöhetsz! Mit érdekel engem. Ha itt maradnál, viszonyt kezdenél Gossimmal, tönkretennéd az életét... – levegő után kapkodva elhallgatott.
Mary szótlanul evett tovább.

III. FEJEZET

– Ezer mérföldre vagy a Delmak–O felszínétől – jelentette Ben Tallchiefnek a fülére erősített fejhallgató. – Kapcsolj automata pilótára!
– Leszállok egyedül is – szólt a mikrofonba Tallchief. Nézte az alatta elsuhanó világot, és csodálta a színeit. Felhők, állapította meg. Természetes légkör. Igen, ez sok kérdésre választ ad. Nyugodt volt, és elégedett. Azután eszébe jutott a következő kérdés: vajon ez Isten-világ? Ettől a kérdéstől elkomorult.
Minden nehézség nélkül szállt le. Nyújtózkodott, ásított, böfögött egyet, majd kikapcsolta a biztonsági övet. Felállt, óvatosan odament az ajtóhoz, kinyitotta, azután visszament a vezérlőfülkébe, hogy kikapcsolja a még működő hajtóművet. Ha már ott volt, kikapcsolta a levegőellátást is. Úgy tűnt, más tennivaló nincs. Lemászott a vaslépcsőn, és esetlenül támolygott a bolygó talaján.
A mező mellett lapos tetejű épületek sora emelkedett. Néhány ember közeledett a csónak felé, nyilván, hogy üdvözöljék. Integetett, élvezte a műbőr kesztyű kellemes puhaságát és egyre súlyosbodó testi valóságát, amit az otromba öltözék okozott.
– Hello! – kiáltott egy női hang.
– Hello! – mondta Ben Tallchief, és a lányt nézte. Sötét zubbony volt rajta, és a hozzávaló nadrág, az általánosan előírt felszerelés, ami jól illett nyílt, tiszta, kerek, szeplős arcához.
– Ez Isten-világ? – kérdezte Ben, és lassan elindult a lány felé.
– Nem – mondta a lány. – De van itt egy-két furcsa dolog. – Bizonytalanul a látóhatár felé mutatott, majd barátságosan elmosolyodva kezet nyújtott.
– Betty Jo Berm vagyok. Nyelvész. Maga meg vagy Mr. Tallchief vagy Mr. Morley. A többiek már mind itt vannak.
– Tallchief – mondta.
– Bemutatom a többieknek. Ez az idősebb úr Bert Kosler, a gondnokunk.
– Üdvözlöm, Mr. Kosler! – Kézszorítás.
– Örülök, hogy megjött! – szólt az öregember is.
– Ez Maggie Walsh, a teológusunk.
– Örvendek, Miss Walsh! – Kézszorítás. Csinos lány.
– Én is örvendek, Mr. Tallchief!
– Ignatz Thugg, hőtechnikus.
– Hello! – Túlságosan is férfias kézrázás. Mr. Thugg nem tetszett neki.
– Dr. Milton Babble, a telep orvosa.
– Örülök, hogy megismerhetem! – Kézszorítás. Babble alacsony, vállas férfi, színes, rövid ujjú inget viselt. Arcán valamiféle tisztességtelen kifejezés ült, nehéz volt nem észrevenni.
– Tony Dunkelwelt, fényképész és geológus.
– Örvendek! – Kézszorítás.
– Ez az úr Wade Frazer, a pszichológusunk. Hosszú, mesterkélt kézfogás. Frazer nyirkos ujjai piszkosak voltak.
– Glen Belsnor, elektronikus és számítógépes szakember.
– Örvendek! – Kézfogás. Száraz, csontos, jó kéz. 
Magas, idősebb nő jelent meg, botra támaszkodva. Sápadt, nemes arca nagyon szép volt a maga nemében.
– Mr. Tallchief – mondta Ben felé nyújtva puha, keskeny kezét –, Roberta Rockingham vagyok, szociológus. Örülök, hogy megjött. Már nagyon vártuk magát.
– Maga a Roberta Rockingham? – kérdezte Ben. Érezte, hogy tekintete felragyog a találkozás örömétől. Azt hitte, hogy a híres öreg hölgy évekkel ezelőtt meghalt. És most zavarba jött, hogy itt találja, és bemutatják neki.
– Ő pedig – folytatta Betty Jo Berm – a titkárnőnk, Buta Susie.
– Örvendek, Miss... – elhallgatott.
– Smart – tette hozzá a lány. Telt keblű és csodálatos az alakja. – Suzanne Smart. Azt hiszik, jó vicc, hogy Buta Susie-nak neveznek.
Kezet szorítottak.
– Akar körülnézni vagy ilyesmit? – kérdezte Betty Jo Berm.
– Szeretném tudni, mi a telep célja – érdeklődött Ben. – Nem közölték velem.
– Mr. Tallchief – szólt hozzá a nagy öreg szociológusnő –, nekünk sem mondták meg. – Kuncogott. Mindenkit megkérdeztünk, amint megérkezett, de senki sem tudja. Mr. Morley, akit még várunk, sem fogja tudni, és akkor mi lesz?
Az elektronikus Benhez fordult.
– Nincs semmi probléma. Felbocsátottak egy mesterséges holdat. Naponta öt fordulatot tesz, és éjszaka jól látható. Az az utasításunk, hogy ha az utolsó is megérkezik – Mr. Morley –, működésbe hozzuk a műhold közvetítő-berendezését, és szalagról kapjuk meg az eligazítást. No és magyarázatot arra, miért vagyunk itt, mit fogunk csinálni, meg mindent, amire csak kíváncsiak vagyunk. Kivéve azt, hogyan lehet a hűtőszekrényt hidegebbre állítani, hogy a sör ne legyen meleg. De talán még ezt is elárulják.
A csoport tagjai között semmitmondó beszélgetés kezdődött. Ben is belekapcsolódott, anélkül hogy igazán értette volna.
– A Betelguezén uborka is volt, és nem a holdfény növesztette, ahogy mesélni szokták. – Sose láttam. – Pedig létezik. Egyszer még látni fogja. – Van nyelvészünk, tehát nyilván van itt értelmes élet, de amennyire tudjuk, nem rendelkezik tudománnyal. Majd megváltozik, ha... – Semmi se változik. Specktowsky elmélete ellenére, miszerint Isten belép a történelembe, és újra mozgásba hozza az időt. – Ha erről akar beszélgetni, forduljon Miss Walshhoz. Én nem foglalkozom teológiai kérdésekkel. – Mr. Tallchief, nincs magában indián vér? – De, nyolcadrészben indián vagyok. A nevemből gondolta? – Disznóság, ahogy ezek a házak kinéznek. Mindjárt összedőlnek. Télen túl hidegek, nyáron túl melegek. Tudják, mi a véleményem? Ezt a helyet nem hosszú távra rendezték be. Akármiért is vagyunk itt, nem tart soká, vagy ha sokáig maradunk, új házakat kell építenünk, az utolsó szögig. – Éjjel ciripel itt valami bogár. Egy-két napig nem nagyon fog aludni. Napon természetesen huszonnégy órás periódust értek. Nem nappalt mondtam, nappal nem ciripel, csak éjjel. Majd meglátja. – Nézze, Tallchief, ne nevezze Susie-t butának. Mindennek lehet nevezni, csak butának nem. – És csinos. – És azt észrevette, hogy... – Észrevettem, de azt hiszem, erről most ne beszéljünk. – Mit mondott, Mr. Tallchief, mi a foglalkozása? Tessék? – Beszéljen hangosabban, süket egy kicsit. – Azt mondtam, hogy... – Ne álljon olyan szorosan mellé, még megijeszti. – Kaphatnék egy csésze kávét? – Szóljon Maggie Walshnak, ő majd készít magának. – Csak időben el tudnám zárni azt a vacak főzőt, mindig túlfőzi a kávét. – Nem is értem, miért nem jó a kávéfőzőnk. Még a huszadik században találták ki. Van még egyáltalán valami, amit még nem tudunk? – Gondoljon csak Newton színelméletére. 1800-ban már mindent tudtak a színekről, amit csak lehet. Aztán jött Land a kettős fényforrással és az intenzitáselmélettel, és amit lezárt ügynek hittünk, fenekestül felfordult. – Úgy érti, hogy lehet még valami az automata kávéfőzővel, amit nem tudunk? Amiről csak azt hisszük, hogy tudjuk? – Valahogy úgy.
És így tovább. Ben tartózkodóan figyelt, ha hébe-hóba kérdezték, válaszolt. Elsétált a csoporttól egy bőrkérgű facsoport felé. A többiek úgy néztek rá, mint aki megtette az első lépést, hogy egy pszichiáter kezelésbe vegye.
A levegő rossz szagú volt, nyomasztóan rossz szagú, mintha rothadó növények párologtak volna a közelben. "Néhány nap alatt megszokom" – biztatta magát.
"Van ezekben az emberekben valami furcsa – gondolta magában, – De mi? Olyan... – kereste a megfelelő szót. – Túl vidámak. Igen, ez az. Nagyon különös társaság és olyan beszédesek." Aztán az jutott eszébe, hogy biztosan nagyon idegesek. Nyilvánvaló. Itt vannak, mint én, és nem tudják, miért. De ez nem magyaráz meg mindent. Feladta és figyelmét a pompás, zöld kérgű fákra fordította, a feje fölött párálló égboltra és a lábainál burjánzó apró, csalánszerű növényekre.
Komor egy hely, gondolta. Nagyon csalódott volt. Nem sokkal jobb a hajónál. A varázs már elszállt. De Betty Jo Berm különös életformákról beszélt, túl a telep határán, így hát nem általánosíthat ennek a kis helynek az ismeretében. Mélyebbre kell hatolni, távolabbra a teleptől. Amit a többiek már nyilván megtettek. Mert végül is mi mást lehet itt csinálni. Legalábbis, amíg meg nem kapják a műholdról az utasításokat.
Remélem, Morley hamarosan megérkezik, tette hozzá magában. Akkor hozzáláthatunk.
Jobb cipőjére felmászott egy bogár, ott időzött egy darabig, majd hirtelen egy miniatűr tévékamera bújt elő belőle. A kamera optikái egyenesen az arcára irányultak.
– Szia! – mondta a bogárnak.
A bogár behúzta, a kamerát, és szemlátomást elégedetten elmászott. Vajon ki vagy mi vizsgál engem? csodálkozott. Felemelte a lábát, egy pillanatra átvillant az agyán, hogy agyontapossa a bogarat, de aztán úgy döntött, hogy mégsem. Ehelyett odament Betty Jo Bermhez, és megkérdezte:
– Ezek a megfigyelő bogarak itt voltak már a maga érkezésekor is?
– Nem sokkal azután jelentek meg, hogy az épületeket felhúzták. Azt hiszem, ártalmatlanok.
– Ebben nem lehet biztos.
– Nem tehetünk velük semmit. Kezdetben irtottuk őket, de aki csinálja őket, még többet küldött a nyákunkra.
– Jobb lenne, ha utánuk mennének, és megnéznék, honnan jönnek és ki küldi őket.
– Nem "mennének", hanem "mennénk", Mr. Tallchief. Maga éppen olyan résztvevője az akciónak, mint akárki itt. És pont annyit tud, pont olyan keveset, mint mi. Majd ha megkaptuk az utasításokat, kiderül, hogy az akció irányítói akarják-e, vagy sem, hogy az itteni életformákat kutassuk. Meglátjuk. Mit szólna egyébként egy kávéhoz?
– Mióta vannak itt? – kérdezte tőle Ben, amikor a mini bárpultnál ültek, és halványszürke műanyag csészéből kávét szürcsölgettek.
– Wade Frazer, a pszichológus érkezett elsőnek. Kábé két hónapja. A többiek aztán folyamatosan jöttek. Remélem, hamarosan itt lesz Morley is. Meghalunk már a kíváncsiságtól, hogy megtudjuk, mire megy ki ez az egész.
– Biztos, hogy Wade Frazer nem tudja?
– Tessék? – pillantott rá Betty Jo Berm.
– Ő volt az első. Várta a többieket. Mármint minket. Lehet, hogy az egész egy pszichológiai kísérlet, és Frazer irányítja. Anélkül hogy bárkinek szólna.
– Nem ettől félek – mondta Betty Jo Berm – mindnyájunkat az aggaszt, hogy ittlétünknek nincs célja, és nem tudunk elmenni. Mindenki csónakkal jött. Kötelező volt. Nos, a csónak le tud szállni, de fel már nem. Külső segítség nélkül képtelenek vagyunk elmenni innen. Gondoltunk már arra is, hogy ez egy börtön. Lehet, hogy valamennyien elkövettünk valamit, vagy valaki azt hiszi, hogy elkövettünk. – A lány riadtan nézett rá hideg szürke szemével. – Elkövetett valamit, Mr. Tallchief?
– Hát... tudja, hogy van ez.
– Úgy értem, nem bűnöző vagy valami?
– Tudtommal nem.
– Olyan rendesnek látszik.
– Köszönöm.
– Már úgy értem, nem néz ki bűnözőnek. – Felállt, keresztülment a szűk helyiségen, és egy faliszekrényhez lépett. – Mit szólna egy kis Seagram VO-hoz? – kérdezte.
– Jöhet – mondta az ötletnek megörülve Ben.
Ültek, és itták a Seagram's VO (import) kanadai whiskyvel ízesített kávét, mikor dr. Milton Babble ténfergett be. Észrevette őket, és leült a bárpulthoz.
– Ez egy másodosztályú bolygó – kezdte minden bevezetés nélkül. – Egyszerűen másodosztályú. Kösz. – Elvette Betty Jótól a felé nyújtott csészét, és utálkozó arccal belekortyolt. – Mi van ebben? – kérdezte. Majd meglátta a Seagram's VO palackot. – A pokolba, ez csak tönkreteszi a kávét! – mondta dühösen. Letette a csészét, még utálkozóbb arckifejezéssel, mint az előbb.
– Szerintem jót tesz neki – vélte Betty Jo Berm.
– Tudják – mondta dr. Babble –, viccesek vagyunk itt, így együtt. Nézze, Tallchief, én már egy hónapja itt vagyok. Szükségem van valakire, akivel beszélgethetek, akivel igazán beszélgethetek. Itt mindenki kizárólag önmagával van elfoglalva, a többiekre ügyet sem vet. Természetesen magát is beleértve, Betty Jo.
– Nem sértődöm meg – mondta Betty Jo. – Igaza van. Nem törődöm magával, Babble. A többiekkel sem. Szeretem, ha békén hagynak. – Benhez fordult. – Mikor valaki érkezik, van bennünk érdeklődés... mint ahogy maga iránt is volt. De azután, ha láttuk az illetőt, egy darabig hallgattuk – felemelte cigarettáját a hamutartóról, és szótlanul beszívta a füstöt – ...nem szándékos sértés, Mr. Tallchief, amit Babble az imént mondott. Elég hamar megszokjuk magát, és megjósolhatom, maga is ilyen lesz. Egy kicsit beszélget velünk, aztán visszahúzódik a... – habozott, és a levegőt tapogatta, mintha ott keresné a szót. Mintha a szó kézzel fogható, háromdimenziós tárgy lenne.
– Vegyük Belsnort. Nem tud másra gondolni, csak a hűtőberendezésre. Attól fél, hogy elromlik, és ettől úgy meg van rémülve, azt hihetne az ember, hogy ez a végünket jelentené. – Legyintett a cigarettával. – Azt hiszi, a hűtőberendezés óv meg minket attól, hogy megsüljünk.
– De ezzel nem árt senkinek – mondta dr. Babble.
– Ó, mind ártalmatlanok vagyunk – felelte Betty Jo Berm. Benhez fordult. – Tudja, Mr. Tallchief, én mit csinálok? Tablettákat szedek. Megmutatom – kinyitotta táskáját, és egy gyógyszerrel teli üveget vett elő.
– Nézze! – mondta, és átnyújtotta az üveget Bennek.
– A kék tabletta stelazin, amit hányás ellen használok. Erre használom, de nem ez a fő célja, érti, ugye? A stelazin tulajdonképpen nyugtató, napi adagja kevesebb, mint húsz milligramm. Nagyobb dózisban antihallucinogén. De nem azért szedem. A stelazinnak az a baja, hogy értágító. Ha bekapok egypárat, néha nehezen tudok csak felkelni.
– Ezért aztán érszűkítőt is szed! – mordult fel Babble.
– Ez a kis fehér tabletta – mutatta Betty Jo az üvegnek azt a részét, amelyben fehér tabletták voltak. – Metamfitemin. Ez a zöld meg...
– Egyszer – mondta Babble – a pirulái kikelnek, és valami különös madár lesz belőlük.
– Milyen furcsákat mond – csodálkozott Betty Jo.
– Úgy néznek ki, mint a színes madártojások.
– Igen, látom. De mégis furcsa, hogy ezt mondja. Lecsavarta az üveg tetejét, és különböző tablettákat öntött a markába. – Ez a piros itt természetesen pentabarbitál. Altató. Ez a sárga norpramin, ami a mellaril központi idegrendszerre gyakorolt depresszív hatását ellensúlyozza. Ez a négyszögletes narancssárga tabletta, ez új. Öt rétegből áll, amelyek fokozatosan oldódnak fel az úgynevezett trükk-elv alapján. Nagyon hatásos serkentőszer. Aztán...
– Idegnyugtatót szed – vágott közbe Babble –, és izgatót is.
– Nem közömbösítik egymást? – kérdezte Ben.
– De igen – mondta Babble.
– De nem! – kiáltotta Betty Jo. – Én érzem a különbséget. Tudom, hogy jót tesznek.
– Mindent elolvas róluk – mondta Babble. – Magával hozta az OAT-ot, az Orvosok Asztali Tájékoztatóját, amely felsorolja a mellékhatásokat javallatokat és ellenjavallatokat, az adagolást és így tovább. Annyit tud a pirulákról, mint én. Vagy annyit, mint a gyógyszergyárak. Ha mutat neki egy tablettát, akármilyet, megmondja, mi az, mire való, mit... – böfögött egyet, följebb csúszott a széken, elnevette magát, és így folytatta: – Emlékszem egy tablettára, amelynek mellékhatása túladagolás esetén: görcsök, kóma, azután halál. És a szakirodalom, rögtön azután, hogy leírja a görcsöket, a kómát és a halált, aszongya: "rá lehet szokni". Ez mindig mellbe vág. – Ismét nevetett, és szőrös, barna ujjával az orrát piszkálta:
– Különös világ – mormogta –, nagyon különös. Ben ivott még egy kis whiskyt. Lassan barátságos,
érzés kezdett szétömleni benne. Dr. Babble és Betty Jo már nem is érdekelte. Belesüppedt saját lényébe, tudata magányába, és ez jó érzés volt.
Dunkelwelt, a fényképész és talajtani szakértő dugta be a fejét az ajtón, és beszólt:
– Újabb csónak érkezett! Ez Morley lesz.
zsaluzott ajtó becsapódott, ahogy Dunkelwelt kirohant.
– Menjünk! – mondta Betty Jo, ahogy felkelt. Végre mindenki itt van!
Dr. Babble is felállt.
– Jöjjön Babble – mondta a lány, és az ajtó felé indult. – És maga is, nyolcad-indián-Tallchief.
Ben felhajtotta a maradék kávét meg a whiskyt, és szédelegve felállt. Egy pillanattal később követte őket az ajtón át a nappali fénybe.

IV. FEJEZET

A fékezőművet kikapcsolva Seth Morley megborzongott, majd lecsatolta magáról a biztonsági övet. Ránézett a mozdulatlanul ülő Maryre és mutogatott neki, hogy ő is ezt tegye.
– Tudom, mit kell csinálni! – csattant fel Mary. Ne kezelj úgy, mint egy gyereket.
– Barátságtalan vagy – mondta Morley –, pedig hiba nélkül vezettem. Egész úton.
– Automatán jöttél, és a sugarat követted – mondta elmosolyodva az asszony. – De igazad van, hálás lehetek. – Hangja mégsem csengett hálásan. Morley azonban nem törődött vele. Más dolgok jártak a fejében.
Kinyitotta az ajtót. Zöld napfény ömlött be. Morley kezével ernyőt formált szeme elé, és kopár tájat pillantott meg, gyér fákkal és még gyérebb bozóttal. Balra egy sor jellegtelen épület emelkedett. A telep.
A csónak felé emberek közeledtek, egész csoport. Némelyik integetett, és ő visszaintett.
– Hello! – kiáltotta, miközben lemászott a vaslépcsőn, és a földre ugrott. Megfordult, és le akarta segíteni Maryt, de ő intett, hogy hagyja, és segítség nélkül szállt le.
– Hello! – kiáltotta egy vékony, barna lány a közeledők közül. – Örülünk, hogy megérkeztek. Maga az utolsó.
– Seth Morley vagyok. Ez pedig a feleségem, Mary.
– Tudjuk – bólintott a vékony, barna lány. – Üdvözlöm! Bemutatom a többieknek. – Rámutatott a mellette álló izmos fiatalemberre. – Ignatz Thugg.
– Örvendek! – Morley kezet fogott vele. – Seth Morley vagyok, ez meg a feleségem, Mary.
– Engem Betty Jo Bermnek hívnak – mondta a vékony, barna lány –, ez az úr meg – egy idősebb, fáradt görnyedt tartású férfira mutatott – Bert Kosler, a gondnokunk.
– Jó napot, Mr. Kosler! – Erőteljes kézfogás.
– Örülök, hogy megjöttek Mr. és Mrs. Morley! Remélem, jól érzik majd magukat.
– Fényképészünk és talajtani szakemberünk, Tony Dunkelwelt – Miss Berm egy hosszú fejű tinédzserre mutatott, aki mogorván nézett, és nem nyújtott kezet.
– Hello! – mondta neki Seth Morley.
– 'lo! – a fiú saját lábára szögezte tekintetét.
– Maggie Walsh, teológiai specialistánk.
– Örvendek, Miss Walsh! – Erőteljes kézszorítás. Igazán csinos nő, mondta magában Morley. Azután egy másik csinos nő következett, aki feszülő melltartója fölött szűk pulóvert viselt.
– Maga mivel foglalkozik? – kérdezte Morley, mikor kezet fogtak.
– Az irodában vagyok, gépelek meg ilyesmi. Suzanne a nevem.
– És a másik neve?
– Smart.
– Szép név.
– Nem hiszem. A többiek Buta Susie-nak hívnak, ami egy csöppet sem szellemes.
– Egyáltalán nem tartom szellemesnek – helyeselt Seth Morley.
Felesége erélyesen oldalba bökte, erre a jól idomított Morley azonnal abbahagyta a beszélgetést Miss Smarttal, és egy ösztövér, patkányarcú férfi felé fordult, aki ék alakú, karomszerű, hegyes ujjakban végződő kezét nyújtotta. Önkéntelenül ellenérzés ébredt benne. Olyan kéz volt, amilyet nem szívesen fogott meg, és olyan ember, akivel nem szívesen ismerkedett.
– Wade Frazer – mondta a patkányképű. – Én vagyok a telep pszichológusa. Mellesleg, mindenkin végeztem egy alapvizsgálatot, mikor megérkezett. Szeretném magukkal is megcsinálni, még ma, ha lehet.
– Persze – mondta Seth Morley meggyőződés nélkül.
– Ez az úr – szólt Miss Berm – az orvosunk, Milton G. Babble az Alfa 5-ről.
– Örvendek, doktor! – Kezet fogtak.
– Maga egy kicsit túl kövér, Mr. Morley – mondta dr. Babble.
– Hm! – Morley csak ennyit mondott.
A csoportból egy rendkívül magas, egyenes tartású idősebb nő vált ki. Bottal járt.
– Örülök, hogy megismerhetem Mr. Morley mondta, és könnyű, puha kezét nyújtotta. – Roberta Rockingham vagyok, a szociológus. Remélem, kellemes útjuk volt.
– Simán ideértünk. – Morley megfogta a kis kezet, és gyengéden megszorította. "Legalább száztíz évesnek néz ki – mondta magában. – Hogyhogy még él? Hogy kerül ide?" Nem tudta az öreg hölgyet elképzelni, amint egy csónakot vezet a csillagközi téren át.
– Mi ennek a telepnek a célja? – kérdezte Mary.
– Néhány órán belül megtudjuk – felelte Miss Berm –, amint Glen... Glen Belsnor, a számítógépes szakemberünk fel tudja ébreszteni a bolygó körül keringő műholdat.
– Azt akarja mondani, hogy nem tudják? – kérdezte Seth Morley. – Nem mondták meg?
– Nem, Mr. Morley – mondta öreges, mély hangján Mrs. Rockingham. – De most majd megtudjuk. Már nagyon várjuk, olyan nagy öröm lesz végre tudni, miért vagyunk itt. Nem igaz, Mr. Morley? Úgy értem, nem csodálatos, hogy valamennyien tudjuk, mi a célunk?
– De igen – válaszolta Morley.
– Szóval egyetért velem, Mr. Morley. Ó, ez valóban olyan szép, ebben mind egyetérthetünk. Félek, Mr. Morley – mondta halk, jelentőségteljes hangon. – Az a baj, hogy nincs közös célunk. Nagyon alacsony volt az interperszonális aktivitás szintje, de persze nőni fog, most, hogy... – Elfordította fejét, és rövidet köhögött egy csöppnyi zsebkendőbe: – Szóval valóban nagyon szép – fejezte be végül.
– Nem értek egyet – mondta Frazer. – A vizsgálataim azt mutatják, hogy a csoport nagyjában-egészében én-orientált. Tulajdonképpen mindenkiben megtalálható az a tendencia, tudja, Morley, hogy kibújjon a felelősség alól. Nem is értem, hogy egyeseket miért választottak.
– Figyeltem, nem azt mondta, "mi", hanem "ők" szólalt meg egy nagydarab, piszkos munkaruhás férfi.
– Mi, ők! – legyintett hevesen a pszichológus. Magának mániás tünetei vannak. A csoportnak ez a másik túlságosan is szokatlan jellemzője; mindenki hipermániás.
– Szerintem nem – mondta határozottan, és hangját felemelve a piszkos ruhás férfi. – Azt hiszem, maga az, aki hibbant. Folyton az a sok teszt, az ment az agyára.
Mindenki egyszerre kezdett beszélni. Kitört az anarchia. Seth Morley odament Miss Bermhez, és azt kérdezte:
– Ki a telep vezetője? Maga? – Kétszer kellett elismételnie, mire a lány meghallotta.
– Nem jelöltek ki senkit! – válaszolta túlkiabálva a veszekedő csoportot. – Ez is nagy gondunk. Ez is olyan, amit meg akarnak... – hangja elveszett a lármában.
– A Betelgueze 4-en uborka is volt, de nem a holdfény növesztette, mint ahogy mesélni szokták. Többek között azért, mert a Betelgueze 4-nek nincs is holdja. – Sosem láttam őt. És remélem, nem is fogom látni. – Egyszer majd látni fogja. – Az a tény, hogy nyelvész is van köztünk, arra enged következtetni, hogy itt értelmes élet van, de mert nem tudunk semmit, hiszen expedíciónkat nem tájékoztatták, semmi esetre sem tudományos. Ez persze megváltozik, ha... – Semmi sem fog megváltozni. Specktowsky elmélete ellenére, miszerint Isten belép a történelembe, és újra mozgásba hozza az időt. – Nem, rosszul értelmezi. Mielőtt a Közbenjáró megjelent, az egész harc az időben zajlott, és nagyon sokáig tartott. Arról van csupán szó, hogy azóta minden olyan gyorsan zajlott le, hogy most, a Specktowsky-periódusban viszonylag könnyű valamelyik Manifesztációval közvetlen kapcsolatba lépni. Ezért különbözik korunk bizonyos értelemben még a Közbenjáró megjelenése óta eltelt első két évezredtől is. – Ha érről akar beszélgetni, forduljon Miss Walsh-hoz. Engem teológiai kérdések nem érdekelnek. – Mr. Morley, találkozott már valamelyik Manifesztációval? – Ami azt illeti, igen. Épp a napokban, azt hiszem szerdán, Tekel Ufarszin-i idő szerint, megjelent előttem a Földönjáró, hogy közölje, hibás csónakot választottam, ha azzal jövünk, az életünkbe került volna. – Szóval megmentette magukat. Nyilván nagyon örül, hogy így közbelépett az érdekében. Csodálatos érzés lehet. – Disznóság, ahogy ezeket a házakat építették. Mindjárt összedőlnek. Télen nem fűthetők, nyáron nem hűthetők. Tudják, mi a véleményem? Szerintem ezt a telepet nem szánták hosszú időre. Akármiért is vagyunk itt, nem tart sokáig, vagy ha sokáig kell itt maradnunk, új házakat kell építenünk, az utolsó szögig. – Valami bogár vagy növény ciripel éjjelente. Néhány napig nem tudnak majd aludni, Mr. és Mrs. Morley. Igen, magukhoz beszélek, de ebben a zajban alig lehet. Napon persze 24 órás periódust értek. Nem nappalt mondtam, mert nappal nem ciripel. – Hé, Morley, ne legyen olyan, mint a többiek, ne szólítsa Susie-t butának. Minden, csak nem buta. – És csinos.
– Észrevette, hogy... – Észrevettem, de... tudja, a feleségem... Nagyon csúnyán néz, jobb, ha ejtjük a témát. – Oké, ha akarja. Mi a szakmája, Mr. Morley?
– Képesített tengeri biológus vagyok. – Tessék? Ó, nekem szólt, Mr. Morley? Nem értettem jól. Lenne szíves megismételni? – Hangosabban beszéljen hozzá. Süket egy kicsit. – Azt mondtam... – Ne álljon mellé olyan szorosan. – Kaphatnék egy csésze kávét vagy egy pohár tejet? – Szóljon Maggie Walshnak, ő majd csinál egyet. Vagy B. J. Berm. – Ó, istenem, sose tudom időben kikapcsolni azt az átkozott főzőt! Mindig túlfőzi a kávét. – Nem tudom, miért nem működik a kávéfőzőnk, még régen, a huszadik század elején találták ki. Mi lehet még, amit nem tudunk róla? Gondoljon csak például Newton színelméletére. Amit a színekről tudni lehet, 1800-ban már tudták. – Mindig ezzel jön. Ez a mániája. – És akkor, jött Land a kettős fényforrással és az intenzitáselméletével, és darabokra tört, amit lezárt ügynek hittek. – Azt hiszi, hogy az automata kávéfőzővel kapcsolatban is lehetnek még olyan dolgok, amit nem tudunk? Amiről csak azt hisszük, hogy tudjuk? – Valahogy úgy.
És így tovább.
Seth Morley nagyot sóhajtott. Elsétált a csoporttól egy nagy, víztől simára csiszolt sziklacsoport felé. Biztos, hogy valaha volt itt víz. Még ha mostanra el is tűnt.
A hórihorgas férfi a piszkos munkaruhában kivált a társaságból, és utána jött.
– Glen Belsnor – mondta kezet nyújtva.
– Seth Morley.
– Furcsa egy banda vagyunk, Morley. Ez így megy, mióta itt vagyok. Rögtön Frazer után jöttem. – Belsnor a gaz közé köpött. – Tudja, mit akart Frazer? Mivel ő jött elsőnek, vezetőnek akarta magát kikiáltatni. Még mondta is, nekem például mondta, hogy "úgy értelmezte az utasításait", hogy ő lesz a vezető. Már majdnem hittünk neki. Volt valami alapja. Ő volt itt az első, és rögtön elkezdte azokat a furcsa teszteket mindenkivel, azután hangosan kommentálta "statisztikai abnormitásunkat", ahogy ő fogalmazza.
– Egy megbízható pszichológus, aki ért is a szakmájához, sosem hozná nyilvánosságra az eredményeket. – Egy eddig ismeretlen férfi lépett Morleyhoz, és kezet nyújtott. – Ben Tallchief vagyok. Éppen maguk előtt érkeztem. – Kicsit bizonytalannak tűnt, mintha ivott volna egyet (vagy hármat) – gondolta Morley. Kezet szorítottak. Ez az ember tetszik nekem, gondolta. Még ha ivott is egy kicsit. Más benyomást keltett, mint a többiek. De az is lehet, gondolta, hogy azok is normálisak voltak, mielőtt ideérkeztek, és itt változtak meg valamitől.
Ha így van, mi is megváltozunk. Tallchief, Mary és én is végső fokon. A gondolatnak nem örült.
– Seth Morley vagyok – mondta –, tengeri biológus, azelőtt Tekel Ufarszin Kibucban dolgoztam. És maga...
– Minősített természetkutató vagyok, B osztályú. A hajón alig volt munkám, és tízéves repülés volt. Így hát imádkoztam a hajórádió útján, a relé felfogta és továbbította a Közbenjáróhoz. Vagy esetleg a Létrehozóhoz. Azt hiszem, inkább a Közbenjáró lehetett, mert nem volt idő-visszaforgatás.
– Érdekes, hogy ima révén került ide – mondta Seth Morley. – Engem a Földönjáró keresett föl, mikor a megfelelő csónak kiválasztásával voltam elfoglalva, ehhez az utazáshoz. Választottam egyet, de nem volt jó; a Földönjáró szerint sosem értünk volna vele ide. – Hirtelen éhséget érzett. – Található itt valami élelem a saját készleteinken kívül? – kérdezte Tallchieftől. Ma még nem ettünk. Az elmúlt huszonhat órában a csónakot vezettem. Csak a végén álltam rá a sugárra.
– Maggie Walsh meg én szívesen felderítenénk, szaladgál-e errefelé valami ehető – mondta Glen Belsnor.
– Valami a fagyasztott borsón meg a műborjúhúson kívül. És a kávén kívül, abból a nyavalyás szabályozhatatlan főzőből, ami már kezdettől fogva rossz. Jó lesz?
– Ha nincs más – felelte búsan Morley.
– A varázs hamar elszáll – mondta Ben Tallchief.
– Tessék?
– Ennek a helynek a varázsa. – Tallchief széles mozdulattal körbemutatott a sziklákon, a göcsörtös zöld fákon, a telep kunyhószerű épületein, ami egész birodalmukat jelentette. – Amint látják.
– Ne intézze el ilyen kurtán! – figyelmeztette Belsnor. – Nem ezek az egyedüli konstrukciók a bolygón.
– Úgy érti, hogy van bennszülött civilizáció? – kérdezte érdeklődve Morley.
– Úgy értem, hogy vannak érthetetlen dolgok. Van valahol egy épület. Egyszer, mikor kint kószáltam, megpillantottam. Elindultam felé, de nem tudtam újra megtalálni. Nagy, szürke épület, nagyon nagy, tornyokkal, ablakokkal, becsültem úgy nyolc emelet magasra. Nemcsak én láttam – tette hozzá mentegetőzve. – Berm is látta, Walsh is, Frazer is azt mondja, hogy látta, de valószínűleg hazudik. Nem akar kimaradni semmiből.
– Lakott az épület? – tudakolta Morley.
– Nem tudnám megmondani. Onnan, ahol álltunk, nem sokat láttunk. És egyikünk se jutott a közelébe. – Legyintett. – Nagyon félelmetes volt.
– Szeretném látni – mondta Morley.
– Ma nem mehet ki senki a táborból – mondta Belsnor. – Ma vehetjük fel a műholddal a kapcsolatot, és kapjuk meg az utasításokat. És ez a legfontosabb.
Még egyet köpött a fűbe, töprengőn, megfontoltan. És gondosan célozva.
Dr. Milton Babble az órájára nézett. "Fél öt, és már fáradt vagyok – gondolta. – Alacsony vércukor, állapította meg. Attól szokott az ember már délután fáradt lenni. Be kellene adnom magamnak valami szőlőcukrot, még mielőtt komolyra fordul. Az agy – gondolta – egyszerűen képtelen megfelelő vércukorszint nélkül működni. Lehet, hogy cukorbeteg leszek, gondolta. Lehetséges; a megfelelő genetikai hátterem megvan hozzá."
– Mi a baj, Babble? – kérdezte Maggie Walsh, és leült mellé a szegényes telep egyszerű, igénytelen társalgójában. – Megint beteg? – rákacsintott, amitől az orvos dühbe gurult. – Most mi a baja? Sorvad, mint a kaméliás hölgy?
– Hypoglycemia – felelte Babble, és a szék karfáján nyugvó kezeit tanulmányozta. – Plusz bizonyos fokú extrapiramidális neuromuszkuláris tevékenység. Disztónusos típusú motoros nyugtalanság. Nagyon kellemetlen. – Gyűlölte ezt az érzést. Hüvelykujja az ismert golyógyúró mozgással görcsbe rándul, nyelve a szájpadlásához tapad, torka kiszárad. Istenem, gondolta, sose lesz vége.
Legalább a herpes simplex keratitis, ami az elmúlt hetekben kínozta, elmúlt. Ennek örült. Hála Istennek.
– Maga úgy nézi a testét, mint egy asszony a házát – mondta Maggie Walsh. – Úgy vizsgálja, mintha a környezete lenne, nem pedig...
– A szomatikus környezet a legvalóságosabb környezet, amelyben élünk – vágott közbe mogorván Babble. – A legelső környezetünk gyerekkorunkban, azután megöregszünk, és a Megsemmisítő szétmállasztja testünket, és mindig akkor jövünk rá, milyen lényegtelen, mi történik az úgynevezett külvilágban, mikor a testünk bajban van.
– Ezért lett orvos?
– Bonyolultabb ez, mint egyszerű ok-okozati összefüggés. Ez kettősséget tételez fel. Pályaválasztásom...
– Csönd legyen ott! – vakkantott rájuk Belsnor, abbahagyva a piszmogást. Előtte hevert a telep rádióadója, és órák óta azon fáradozott, hogy működésbe hozza. – Ha beszélgetni akarnak, kint tágasabb! A társalgóban többen helyeseltek.
– Na, Babble – mondta Ignatz Thugg egy székben terpeszkedve –, jól megkapta. – Elnevette magát, ugatva, mint egy kutya.
– Magának is szólt – mondta Tony Dunkelwelt Thuggnak.
– Pofa be! – ordította Glen Belsnor vörös arccal és izzadtán, miközben a rádió belsejében turkált. – Vagy istenemre, sose kapjuk meg az eligazítást arról a nyomorult műholdról! Ha nem fogják be a szájukat, odamegyek, és magukat szedem szét e helyett a vacak helyett! Nagy örömmel csinálnám.
Babble felállt, megfordult, és kiment a társalgóból.
A késő délutáni hideg napfényben pipára gyújtott (vigyázva, nehogy pilorikus működést okozzon), és a helyzetükön elmélkedett. "Olyan kis emberkék kezében van az életünk, mint Belsnor – gondolta. – Itt ők uralkodnak. A vakok országa – gondolta keserűen –, ahol a félszemű is király. Micsoda élet! Miért jöttem ide?" – kérdezte magában. Nem tudott rögtön válaszolni, csak a zavarodottság jajgatott benne; panaszos, kavargó alakok, akik úgy kiáltoznak, mint egy jótékonysági menhely nyugtalan betegei. A harsány alakok ráncigálták, visszahúzták a régi időkbe, az elmúlt év nyugtalanságába az Orion 17-en, vissza a régi napokba, Margóhoz, utolsó asszisztensnőjéhez, akivel hosszú, cseppet sem elegáns viszonyt folytatott, balul sikerült kaland volt, amely zűrös tragikomédiában végződött – mindkettőjük számára. A végén a nő otthagyta, vagy ő hagyta ott? Végeredményben, gondolta, mindenki otthagy mindenkit, amikor valami olyan kényszeredetté és mocskossá válik, mint amilyenné az ő kapcsolatuk alakult a vége felé. "Szerencsém volt – gondolta –, hogy akkor és úgy kikeveredtem belőle. Sokkal kellemetlenebbül is végződhetett volna. Az egészségem mindenesetre ráment."
"Így van – gondolta. – Itt az ideje, hogy bevegyem a búzacsíraolajat és az E-vitamint. A szobámba kell mennem! És ha már ott vagyok, bekapok egy-két szőlőcukor-tablettát, hogy ellensúlyozzam a hypoglycemiámat. Hacsak fel nem fordulok útközben. És ha igen, kit izgatna? Tényleg, mit csinálnának? Fontos vagyok az életben maradásuk szempontjából, akár tudják, akár nem. Létkérdés vagyok számukra, de vajon lényegesek-e ők nekem? Igen, abban az értelemben, mint Glen Belsnor, lényegesek, mert meg tudnak csinálni vagy állítólag meg tudnak csinálni olyan kézügyességet igénylő munkákat, amelyek ennek az ostoba vérfertőző telepnek a fenntartásához kellenek. Pszeudo-család, amely semmilyen szempontból nem viselkedik családként. Hála azoknak, akik odaföntről irányítják.
Beszélnem kell Tallchieffel és – hogy is hívják Morleyval. El kell mondanom Tallchiefnek, Morleynak és Morley feleségének – aki egyáltalán nem rossz külsejű –, amit tudok a fentiekről, az épületről, amelyet elég közelről láttam, hogy el tudjam olvasni a bejárata fölötti feliratot. Ami – tudtommal – senki másnak nem sikerült."
Elindult a kavicsos ösvényen a szállása felé. A lakóhelyiségek bejáratához érve négy embert pillantott meg. Susie Smart, Maggie Walsh, Tallchief és Morley. Morley beszélt, hordó formájú hasa előreugrott, mint egy hatalmas lágyéksérv. Vajon min él, kérdezte magában Babble. Krumplin, ketchupos sült húson és főleg sörön. A sörivót mindig fel lehet ismerni. A haj tövénél lyukacsos az arcbőrük, és táskás a szemük. Pont így néznek ki, mint Morley, mintha ödéma fújta volna fel őket. Na és a vesekárosodás. Meg a pirospozsgás arc.
Az ilyen tönkrement ember, mint Morley, gondolta, sosem érti meg – nem értheti meg –, hogy mérget önt magába. Apró embóliák... az agy kritikus pontjai károsodnak. És ezek a szájalók mégis folytatják. Regresszió egy valóság előtti állapotba. Lehet, hogy rosszul működik a biológiai önvédelmi mechanizmus. A faj szempontjából jó, hogy kiirtják magukat. Alkalmasabb nők és tökéletesebb férfiak jönnek létre.
Odament hozzájuk, és zsebre dugott kézzel figyelt. Morley egy vallásos élményéről mesélt, amelyben nemrég volt része. Vagy azt állítja, hogy része volt benne!
– ..."drága barátom", így szólított. Szemmel láthatólag fontos voltam neki. Segített átrakodni, eltartott egy darabig, és beszélgettünk. Halkan beszélt, de tökéletesen értettem. Semmi feleslegeset nem mondott, és tökéletesen fejezte ki magát. Nem volt benne semmi titokzatos, mint ahogy néha mondják. Szóval rakodtunk és beszélgettünk. És meg akart áldani. Miért? Mert – így mondta – pontosan az a fajta ember vagyok, aki fontos neki. Teljesen tárgyilagos volt, egyszerűen csak kijelentette. "Te az a fajta ember vagy, aki fontos nekem" – mondta. Lehet, hogy nem ezekkel a szavakkal, de ezzel a tartalommal. "Büszke vagyok rád – azt is mondta –, mert szereted az állatokat, és szánalmad az alacsonyabb rendű életformák iránt egész lényedet áthatja. A szánalom az alapja, hogy valaki felemelkedhessek az Átok mezejéről. Épp ilyen személyiségtípusokat keresünk, mint te vagy." – Morley szünetet tartott.
– Folytassa! – kérte izgatottan Maggie Walsh.
– Azután furcsa dolgot mondott – mondta Morley. – Azt mondta: "Szánalomból mentettem meg az életedet, és tudom, hogy te is képes vagy a szánalomra. Ez a képességed életeket menthet majd meg lelki és fizikai értelemben is." Alighanem erre, Delmak–O-ra gondolt.
– De nem mondta – szólt közbe Susie Smart.
– Nem kellett – mondta Morley. – Tudtam, mire gondol. Mindent megértettem, amit mondott. Sokkal jobban tudtam vele kommunikálni, mint a legtöbb emberrel, akit ismerek. Nem magukra gondolok magukat még nem ismerem –, de értik ugye, mit akarok mondani. Szó sem volt transzcendentális, szimbolikus kinyilatkoztatásról, metafizikus értelmetlenségről, amelyekről Specktowsky könyvének megírása előtt beszéltek. Specktowskynak igaza volt; saját tapasztalataim alapján igazolhatom.
– Ezek szerint már ezt megelőzően is találkozott a Földönjáróval – mondta Maggie Walsh.
– Többször is.
Dr. Milton Babble is bekapcsolódott a beszélgetésbe.
– Én hétszer láttam. És egyszer a Létrehozóval is találkoztam. Ha összeadják, nyolcszor találkoztam az Egy Igaz Istennel.
Mind a négyen más-más arckifejezéssel néztek rá. Susie Smart kétkedően, Maggie Walsh teljesen hitetlenkedve, Tallchief és Morley némi érdeklődést mutatva tekintetükben.
– És kétszer a Közbenjáróval – tette még hozzá Babble. – Ez már tíz alkalom. Természetesen egész életemben.
– Amit Mr. Morley mesélt a saját tapasztalatairól – kérdezte Tallchief –, hasonlított a magáéra?
Babble belerúgott egy kavicsba, az nekivágódott az ajtónak, majd a falnak, azután zajtalanul a földre esett.
– Nagyjából. Lényegében. Igen, azt hiszem, részben elhihetjük, amit Morley mond. Mégis – jelentőségteljesen hallgatott egy pillanatig – szkeptikus vagyok. Valóban a Földönjáró volt, Mr. Morley? Nem lehet, hogy egy arra kószáló idegen, aki elhitette magával, hogy ő a Földönjáró? Erre nem gondolt? Ó, nem tagadom, a Földönjáró valóban megjelenik időnként közöttünk, saját tapasztalataim bizonyítják.
– Tudom, hogy ő volt – állította dühösen Morley –, mert a macskámról is beszélt.
– Á, a macskájáról! – Babble kívül-belül mosolygott; mély és őszinte öröm járta át. – Szóval innen ez a dolog a maga nagy szánakozásáról az alacsonyabb rendű életformák iránt.
Morley megbántva és sértődött dühvel folytatta:
– Honnan tudott volna egy csavargó, aki csak úgy arra jár, a macskámról? És különben is, Tekel Ufarszinban nincsenek is csavargók. A Kibuc olyan, hogy mindenki dolgozik. – Boldogtalannak látszott.
Hátulról a sötétből Glen Belsnor hangja csörömpölt feléjük:
– Jöjjenek be! Megvan a kapcsolat azzal a rohadt műholddal. Le akarom játszani a szalagjait.
Babble elindult, és közben megjegyezte:
– Nem hittem, hogy meg tudja csinálni.
Nagyon jól érezte magát, bár nem tudta pontosan, miért. Talán Morley és tiszteletet parancsoló beszámolója a Földönjáróval való találkozásról. Most már korántsem tűnt olyan tiszteletet parancsolónak. Egyszer alaposan utánanézhetne valaki, akinek józan kritikai érzéke van.
Beléptek a szűk társalgóba, és leültek a többiek közé. Belsnor rádiójának hangszórójából éles zörej pattogott, zavaros hangok és recsegések hallatszottak. Babble fülét sértette ez a hangzavar, de nem szólt. Megjátszottá a feszült figyelmet, amit a technikus el is várt.
– Amit most hallunk éppen, az szórt zörej – közölte Belsnor a zajt túlkiabálva –, a szalag még nem indult el, és nem is fog, míg meg nem adom a megfelelő jelt!
– Indítsa a szalagot! – mondta Wade Frazer.
– Igen, Glen, indítsa már a szalagot! – kiabálták innen-onnan a szobában.
– Oké! – mondta Belsnor. Felemelte kezét, és megérintette az előtte levő pulton a gombokat. Fények villantak fel, mikor a műhold szervomechanizmusai működésbe léptek.
A hangszóróból megszólalt egy hang:
– Treaton tábornok a Nyugati Interplantól üdvözli a Delmak–O-i telepet!
– Ez az – suttogta Belsnor. – A szalag.
– Kuss, Belsnor! Figyelünk!
– Akárhányszor lejátszhatjuk – jegyezte meg Belsnor.
– Most már valamennyien együtt vannak – mondta Treaton tábornok a Nyugati Interplantól. – A gyülekezés befejezését az Interplan RAV legkésőbb szeptember tizennegyedikéig irányozta elő, terrai szabványidő szerint. Először is szeretném megmagyarázni, miért létesült Delmak–O-n a telep, ki és milyen céllal hozta létre. Alapvetően... – a hang hirtelen elnémult.
– Viiiiü... – harsogott a hangszóró. – Krrrrr... Uggghh!
Belsnor szótlan megdöbbenéssel meredt a vevőberendezésre.
– Ubbbbb... – Zörej hallatszott, ahogy Belsnor a kapcsolókat forgatta, halkult, majd csend.
– Mi ez, Glen? – kérdezte Tony Dunkelwelt.
Belsnor rekedten válaszolt:
– Az adóban két kapcsológomb van, csakúgy, mint a műholdon. Egy törlőfej, adásra állítva, majd egy felvevő-lejátszó fej. Az történt, hogy a felvevő-lejátszó fej lejátszásról felvételre kapcsolt, így automatikusan törli maga előtt a felvételt. Nem tudom kikapcsolni. Felvételen van, és valószínűleg úgy is marad. Míg le nem törli az egész szalagot.
– De ha töröl – mondta Wade Frazer –, odalesz az egész.
– Így van – bólintott Belsnor. – Töröl, és nem vesz fel semmit. Látszik a kijelzőn. Nézzék. Megcsavart néhány gombot. – Semmi. A fej beakadt. Ennyit erről. – Helyére lökött egy nagyobb kart, káromkodott, levette a szemüvegét, és a homlokát dörzsölte. – Krisztusom – mondta –, hát így állunk.
A hangszóró csicsergett egyet, mintegy feleselve, majd ismét elhallgatott. A szobában senki sem szólalt meg. Nem volt mit mondani.

V. FEJEZET

– Csak egyet tehetünk – szólalt meg végül Glen Belsnor. – A reléhálózaton üzenünk a Terrára, és onnan majd tájékoztatják Treaton tábornokot a Nyugati Interplannál, mi történt; hogy az utasítások nem jutottak el hozzánk. Az adott körülmények között biztosan elhatározzák – és meg is valósítható –, hogy fellőnek egy kommunikációs rakétát egy másik szalaggal, amit foghatunk ezzel. – Rámutatott a rádióba épített hangrögzítőre.
– Ehhez mennyi idő kell? – kérdezte Susie Smart.
– Nem tudom – felelte Glen Belsnor. – Innen még sosem próbáltam kapcsolatba lépni a hálózattal. Majd meglátjuk. Lehet, hogy egyből sikerül, az is lehet, hogy tovább tart, de legfeljebb két-három nap. Az egyetlen probléma – Belsnor borostás állát dörzsölgette –, egy esetleges biztonsági szempont. Lehet, hogy Treaton nem akarja mondókáját a reléhálózaton át elmondani, hiszen egy első osztályú vevővel bárki lehallgathatja. Ha így van, nem is válaszol az üzenetünkre.
– Ha ezt megteszi – szólalt meg Babble –, összecsomagolunk és elmegyünk. Azonnal.
– Na és hogyan? – kérdezte vigyorogva Ignatz Thugg.
"A csónakok – gondolta Seth Morley. – Nincs semmilyen közlekedési eszközünk, csak a tehetetlen, üzemanyag nélküli csónakok, és még ha össze is gyűjtenénk az üzemanyagot – mondjuk minden tankból kiszivattyúznánk a maradékot, és megtöltenénk vele egyet –, akkor sincs követőberendezésünk, amellyel pályára állíthatnánk. Egyik koordinátaként Delmak–O-t kéne használni, de Delmak–O nincs rajta a Nyugati Interplan térképein, így tájékozódásra alkalmatlan. Ezért ragaszkodtak hozzá, hogy csónakkal jöjjünk?" – kérdezte magában.
"Kísérleteznek velünk! – gondolta dühösen. – Ez az: kísérlet. Talán a műhold szalagján nem is volt semmiféle utasítás. Talán eleve így tervezték."
– Próbálja, meg a hálózatot hívni! – mondta Ben Tallchief. – Talán éppen most fog sikerülni.
– Miért ne – vont vállat Belsnor. Beállította a kapcsolókat, füléhez szorította a fejhallgatót, áramköröket nyitott és zárt. A többiek teljes csendben vártak és figyeltek. "Mintha az életünk függne ettől – gondolta Morley. – És talán valóban így van."
– Van valami? – kérdezte végül Betty Jo Berm.
– Semmi – morogta Belsnor. – Átkapcsolok videóra.
A kis képernyő életre kelt. Csak vonalak jelentek meg rajta: a láthatóvá vált zaj.
– A hálózat ezen a frekvencián működik. Fognunk kéne!
– De nem fogjuk – mondta Babble.
– Nem, nem fogjuk. – Belsnor tovább csavargatta a gombokat. – Nem úgy van ám most, mint régen mondta –, amikor addig vacakolt az ember egy forgókondenzátorral, míg a jelzés be nem jött. Ez komoly gép ám! – Hirtelen kikapcsolta az áramot. A képernyő kihunyt, a hangszóróban elhallgattak a zajfoszlányok.
– Mi a baj? – kérdezte Mary Morley.
– Nem vagyunk adásban – felelte Belsnor.
– Micsoda?! – rémült kiáltások, szinte egyszerre.
– Nem megy ki az adás. Nem tudom fogni őket, ha viszont nem vagyunk adásban, holtbiztos, hogy ők sem fognak minket – fáradtan hátradőlt a székért. Összeesküvés, nyavalyás összeesküvés.
– Szó szerint gondolja? – kérdezte Wade Frazer. Azt hiszi, szándékos az egész?
– A készüléket nem én szereltem össze – mondta Belsnor. – A vevőt nem használtam. Egy hónapja, mióta itt vagyok, tulajdonképpen csak ellenőrzéseket végeztem. Többször is fogtam adást ebből a naprendszerből, és válaszolni is tudtam. Úgy látszott, minden hibátlanul működik. És most... – maga elé bámult, látszott rajta, hogy feszülten gondolkozik. – Igen, értem már, mi történt.
– Baj van? – kérdezte Ben Tallchief.
– Amikor a műhold vette a jelzést, hogy a hangszalagot és a hozzákapcsolt adót beindítsa, visszajelzett. Ennek a készüléknek – rámutatott az előtte magasodó adóvevőre. – Ez a visszajelzés tett tönkre mindent. Hatálytalanította az utasításaimat. Nem tudunk sem adást fogni, sem adást továbbítani, akármit is csinálok ezzel a vacakkal. Kinyiffant, és valószínűleg csak a műhold újabb jelzése hozhatja újra működésbe. Megrázta a fejét. – Nem tehetünk Semmit. Leadtuk a műholdnak az alaputasítást, válaszul visszajelzett. Mint a sakkban: lépés és válaszlépés. Az egészet én indítottam el. Mint a ketrecbe zárt patkány. Azt a fogantyút keresi, ahonnan az ennivalót kapja. És nem áramütést. – Hangja keserű volt, tele kétségbeeséssel.
– Szerelje szét az adóvevőt! – indítványozta Seth Morley. – Hatálytalanítsa a hatálytalanítást!
– Valószínűleg, sőt biztosan valami rombolást végzett. Vagy tönkretett fontos alkatrészeket, vagy akkor teszi tönkre, ha megpróbálom megkeresni. Nincsenek pótalkatrészeim. Ha valamelyik áramkör elromlott, sehogy sem tudom megjavítani.
– Az automata iránysugár – kezdte Morley –, amelyet idejövet követtünk. Azon küldhetünk üzenetet.
– Az automata iránysugár hatósugara nyolcvan-kilencvenezer mérföld, aztán kész. Maga nem ott állt rá?
– Nagyjából.
– Teljesen el vagyunk szigetelve – mondta Belsnor.
– Percek műve volt az egész.
– Nincs más hátra, mint felkészülni egy közös imára – szólalt meg Maggie Walsh. – Ha gyorsan csináljuk, talán tobozmirigy-sugárzással megoldhatjuk.
– Ha ez a feltétel, nem segíthetek, hiszen gyakorló nyelvész vagyok.
– Utolsó esélyként – mondta Belsnor.
– Nem utolsó esély – mondta Maggie Walsh –, hanem a segélykérés hatékony és jól bevált módja. Mr. Tallchief például úgy került ide, hogy imádkozott.
– De a hálózaton keresztül – vetette ellen Belsnor.
– A hálózatot viszont nem érhetjük el.
– Nem hisz az imádkozásban? – kérdezte utálkozva Wade Frazer.
– Az olyan imában nem hiszek, amelyet nem lehet elektronikusan fölerősíteni – felelte Belsnor. – Ezt még
– Specktowsky is elismerte; ha azt akarjuk, hogy az ima hatásos legyen, elektronikus úton kell sugározni az Isten-világok hálózatán, hogy valamennyi Manifesztációt elérje.
– Azt javasolom – mondta Morley –, hogy közös imánkat az automata iránysugárral továbbítsuk, amilyen messzire csak lehet. Ha nyolcvan- vagy kilencvenezer mérföldre eljuttatjuk, könnyebben foghatja fel az Istenség... mivel a gravitáció és az ima ereje fordított arányban áll, vagyis ha kijuttatjuk a bolygó felszínéről – és kilencvenezer mérföld elég sok –, matematikailag elég jó esélyünk van, hogy eljut valamelyik Manifesztációhoz. Ezt Specktowsky is említi, nem emlékszem, hol. Azt hiszem, a végén, valamelyik függelékben.
– Az ima erejének kétségbevonása ellenkezik a terrai törvényekkel – mondta Wade Frazer. – Valamennyi Nyugati Interplanhoz tartozó terület és birtok polgári törvénykönyvét sérti.
– Maga persze feljelentené – mondta Ignatz Thugg.
– Senki se kételkedik az ima hatékonyságában mondta Ben Tallchief, és nyílt ellenszenvvel nézett Frazerre. – Csak azon vitatkozunk, hogy milyen módszerrel lehetne a leghatékonyabban csinálni. – Felállt.
– Innom kell egyet. Viszlát! – mondta, és kissé imbolyogva kiment a szobából.
– Jó ötlet – mosolygott Susie Smart Seth Morleyra.
– Azt hiszem, én is megyek. – Felállt, és automatikusan, érzelem nélkül mosolygott rá. – Ez borzasztó, nem? Nem tudom elhinni, hogy Treaton tábornok szándékosan rendezte így. Valami tévedés lesz. Elektronikai hiba, és ők se tudnak róla. Nem gondolja?
– Mindenkitől azt hallottam – mondta Morley –, hogy Treaton tábornok rendkívül tisztességes ember.
Sosem hallott még Treaton tábornokról, de jónak látta ezt mondani. Meg akarta nyugtatni a lányt. Mindnyájuknak szüksége volt most megnyugtatásra, és ha elhiszik, hogy Treaton tábornok vitán felül tisztességes, hát legyen. A világi dolgokban való hit éppúgy szükséglet, mint a vallásos. Éneikül nem lehet élni.
– Az Isten melyik aspektusához imádkozunk? kérdezte dr. Babble Maggie Walshtól.
– Ha az időt akarjuk visszaforgatni, mondjuk addig a pillanatig, amikor közülünk az utolsó elfogadta ezt a megbízatást, akkor a Létrehozóhoz – mondta Maggie. – Ha azt akarjuk, hogy az Isten helyettesítsen minket, kollektíve váltson fel bennünket ebben a szituációban, akkor a Közbenjáróhoz. Ha a kiutat egyénileg akarjuk megtalálni, akkor...
– ...mind a háromhoz! – vágott közbe remegő hangon Bert Kosler. – Döntse el az Isten, melyik része segítsen rajtunk.
– Az is lehet, hogy egyáltalán nem akar segíteni mondta élesen Susie Smart. – Jobb, ha magunk választjuk ki. Vagy ez már nem tartozik az imához?
– De igen – bólintott Maggie Walsh.
– Írja le valaki! – mondta Wade Frazer. – Így kezdhetnénk: Köszönjük mindazt a segítséget, amelyet a múltban adtál. Nem akarunk háborgatni, mert tudjuk, sok a dolgod, de a helyzetünk a következő:... – töprengve elhallgatott. – Milyen is a helyzetünk? kérdezte Belsnortól. – Csak azt akarjuk, hogy az adó megjavuljon?
– Többet – mondta Babble. – Végleg meg akarunk innen szabadulni, és soha többé nem akarjuk viszontlátni Delmak–O-t.
– Ha az adó működik – mondta Belsnor az ujját rágcsálva –, ezt magunk is megoldhatjuk. Azt hiszem, érjük be azzal, hogy pótalkatrészeket kérünk, a többi a mi dolgunk. Minél kevesebbet kérünk az imában, annál jobb. Nem ezt írja a könyv? – fordult Maggie Walshhoz.
– A százötvennyolcadik oldalon Specktowsky azt írja – mondta Maggie –: "Az életünk rövid, a tömörségben a szellem. Ami pedig az imát illeti, a szellem fordítottan arányos a hosszúsággal."
Belsnor azt mondta:
– Kérjük egyszerűen csak ezt: Földönjáró, segíts, hogy pótalkatrészeket találjunk!
– Meg kell kérni Mr. Tallchiefet, hogy fogalmazza meg az imát, hiszen legutóbb olyan sikeresen imádkozott – mondta Maggie Walsh. – Nyilván tudja, hogy kell helyesen fogalmazni.
– Keressék meg Tallchiefet! – szólt Babble. – Biztos a holmiját hordja be a szállására a csónakból. Valaki menjen érte!
– Majd én – állt fel Seth Morley. Kiment a szobából az éjszakai sötétségbe.
– Jó ötlet volt, Maggie! – hallotta Babble hangját, majd más hangok is csatlakoztak hozzá. Az egyetértés kórusa hallatszott a szobából.
Ment tovább, óvatosan tapogatva az utat. Könnyű lett volna eltévedni ezen a még ismeretlen helyen. "Hagynom kellett volna, hogy más menjen – mondta magában. Szemben az egyik épület ablakában fény gyűlt. – Talán ott van" – mondta magában Seth Morley, és a fény felé indult.

Ben Tallchief felhajtotta az italt, ásított, a nyakát vakargatta, megint ásított egyet, és nehézkesen felállt. Ideje, hogy mozogjak egy kicsit, gondolta. Remélem, megtalálom a csónakomat ebben a sötétben.
Kilépett az ajtón, lábával kitapogatta az ösvényt, és elindult arra, amerre a csónakot sejtette. Miért nincsenek itt jelzőlámpák? – kérdezte magában, de azután eszébe jutott, hogy a többiek nyilván nagyon elfoglaltak voltak ahhoz, hogy lámpákkal vacakoljanak. Az adó lerobbanása teljesen lekötötte figyelmüket – és joggal. Miért nem vagyok ott? – kérdezte magában. Mint a csoport tagja. De a csoport egyáltalán nem viselkedett csoportként: meghatározott számú, önmagára orientált egyén, akik egymással csak kiabálni tudnak. Gyökértelen bokor közös tő nélkül. Szeretett kóborolni, szükségét érezte. Hívta valami. Valami, ami kihívta a társalgóból, vissza a szobájába, és most küldi, hogy vágjon át a sötétségen, és keresse meg a csónakját.
Előtte megmozdult a homály, és az ég kevésbé fekete hátterén egy alak jelent meg.
– Tallchief?
– Igen – mondta, és a szemét meresztette. – Ki az?
– Morley. Magáért küldtek. Azt akarják, hogy maga fogalmazza meg az imát, merthogy pár napja olyan szerencséje volt.
– Részemről vége az imádkozásnak – felelte Tallchief, és keserűen összeszorította száját. – Látja, hová juttatott az ima, ide láncolt magukhoz. Nem vagyok megsértődve, csak úgy vélem, kegyetlen és embertelen volt, hogy ezt az imát meghallgatták, az itteni helyzetet figyelembe véve. És tudniok kellett. – Legyintett.
– Megértem, mit érez – mondta Morley.
– Miért nem csinálja maga? Nemrég találkozott a Földönjáróval, ésszerűbb lenne, ha maga csinálná.
– Nem vagyok jó imádkozó. Nem én hívtam a Földönjárót, neki jutott eszébe, hogy fölkeressen.
– Mit szólna egy italhoz? – kérdezte Tallchief. Azután segíthetne a cuccomat behordani meg minden.
– A sajátomat kell behoznom.
– Feltűnően közösségi magatartás.
– Ha maga segítene nekem...
– Később találkozunk – mondta röviden Tallchief, és továbbment. Tapogatódzott és hadonászott a sötétben, míg egyszer csak nekiütközött egy csörömpölő tárgynak. Egy csónak. Jó helyen jár, most már csak a magáét kell megkeresnie.
Hátranézett. Morley elment; egyedül volt.
"Miért nem akart a fickó segíteni? – kérdezte magában. – A legtöbb ládát nem bírom el egyedül. Na, lássuk csak! Ha meg tudom gyújtani a csónak leszállólámpáit, akkor látni fogok." Megtalálta az ajtózáró kereket, megforgatta, és kitárta az ajtót. A biztonsági fények automatikusan kigyulladtak. Most már látott. "Csak a ruhákat, a tisztálkodószereket és a könyvet viszem be – határozta el. – Olvasok egy kicsit, míg el nem álmosodom. Fáradt vagyok, a csónak vezetése mindent kivett belőlem. Meg hogy elromlott az adó. Tökéletes kudarc."
"Miért kértem, hogy segítsen? – töprengett. – Nem ismerem, ő se engem. A holmim behordása az én gondom. Az ő cucca meg az övé."
Felemelt egy könyvesládát, és vonszolni kezdte abba az irányba, ahol a szobáját remélte. "Zseblámpát kell szereznem, állapította meg, miközben kacsázva húzta áladat. És a fene egye meg, elfelejtettem leoltani a parkolólámpát! Minden rosszul megy – gondolta. Akár vissza is mehetnék a többiekhez. Ezt a ládát még beviszem, és iszom egyet. Addigra talán kijönnek és segítenék."
Morogva és zihálva ment az ösvényen a sötét és élettelen épület felé, ahol a többiek voltak. Semmi fény. Azzal vannak elfoglalva, hogy egy megfelelő imát összeüssenek. Erre gondolva nevetnie kellett. Talán egész éjjel ezen fognak alkudozni, gondolta, és újra felnevetett, de most dühösen és undorral. Megtalálta a szobáját, az ajtó nyitva állt. Belépett, a könyvesládát a padlóra dobta, felsóhajtott, felegyenesedett, és felgyújtott minden lámpát a szobában. Mustrálta a kis helyiséget, a szekrényt és az ágyat. Az ágy nem tetszett neki, rövid volt, és kemény. Jézusom, mondta, és ráült. A dobozból kivett néhány könyvet, és addig kotorászott, míg ráakadt a Péter Dawson whiskyre, lecsavarta a kupakot, és komoran ivott az üvegből.
Kibámult a nyitott ajtón át az éjszakai égre, látta, hogyan derengenek a csillagok a kavargó légkörben, és tisztulnak ki egy-egy pillanatra. Elég nehéz kivenni a csillagokat egy bolygó atmoszférájában, gondolta.
Az ajtóban hatalmas, szürke alak jelent meg, és eltakarta a csillagokat.
Kezében egy csövet tartott, és a csövet egyenesen felé irányította. Látta rajta a távcsöves célzóberendezést és az elsütőszerkezetet. Ki lehet ez? Erőltette a szemét, hogy lássa, majd egy halk pukkanást hallott. A szürke alak visszahúzódott, és újra előtűntek a csillagok. De most megváltoztak. Látta, amint két csillag egymásba olvad, és novaként fellángol. Azután látta, hogy kezd kihunyni, a dühösen izzó gömbből homályos vastömeggé lesz, és lassan belehűl a sötétségbe. Vele együtt több csillag is halványulni kezdett. Látta az entrópia erejét, a Megsemmisítő munkáját; tompavörös parázzsá zsugorítja: a csillagokat, majd a sárba, a csöndbe rántja őket. A világ fölött a hőenergia szemfödele függött, e furcsa és kicsiny világ fölött, amelyet nem szeretett.
Felismerte, hogy haldoklik. Az univerzum haldoklik.
A hőfüggöny terjed és terjed, míg Végül nem marad más, csak egy hatalmas kavargás. Az égbolt halványan izzott, majd kialudt. Kilobbant az utolsó hőmennyiség is. Milyen átkozottul különös és szörnyűséges, gondolta.
Felállt, és egy lépést tett az ajtó felé.
Még nem esett össze, mikor, már halott volt.
Egy óra múlva találtak rá.
Morley a szobába tóduló csoport szélén állt, és azt gondolta: Megakadályozták, hogy segítsen az imában.
– Ugyanaz az erő, amelyik az adót tönkretette – mondta Ignatz Thugg. – Tudták! Tudták, ha ő fogalmazza, az ima sikeres lesz. Még a relé nélkül is. – Arca szürke volt, és rémült.
"Mindnyájan rémültek – állapította meg Seth Morley. – A szobai világításban ólmos és kőöntvényszínű az arcuk. Mint az ezeréves bálványok – gondolta.
Kikapcsolták körülöttünk az időt. A jövő mintha eltűnt volna. Mindannyiunké, nemcsak Tallchiefé."
– Babble, ért a halottszemléhez? – kérdezte Betty Jo Berm.
– Bizonyos fokig. – Babble leguggolt Tallchief holtteste mellé, és megtapogatta. – Nincs vérnyom. Semmi nyoma sebesülésnek. Természetes halál is lehetett, lehet, hogy rossz volt a szíve. De lehet, hogy hőpisztollyal ölték meg, közvetlen közelről... bár ebben az esetben megtalálnám az égés nyomát.
Meglazította Tallchief gallérját, és belenyúlt, hogy mellkasát megvizsgálja.
– Közülünk is lehetett valaki – mondta. – Nem kizárt.
– Ők tették! – kiáltotta Maggie Walsh.
– Lehet – mondta Babble. – Megteszem, amit tudok. – Intett Thuggnak, Wade Frazernek és Glen Belsnornak. – Segítsenek, vigyük át a rendelőbe, megkezdem a boncolást!
– Még csak nem is ismertük – szólalt meg Mary.
– Azt hiszem, én láttam utoljára – mondta Seth Morley. – A holmiját akarta behozni a csónakból a szobába. Mondtam, hogy később, ha lesz időm, segítek neki. Rosszkedvűnek látszott, próbáltam elmagyarázni, hogy szükségünk van rá az ima megfogalmazásában, de úgy láttam, nem érdekli. Csak a holmiját akarta behozni.
Égette a bűntudat. "Talán ha segítettem volna neki, még mindig élne – gondolta. – Lehet, hogy Babble-nek igaza van, talán szívrohamot kapott a cipeléstől. – Belerúgott a könyvesládába, csodálkozva, hogy ez a doboz okozta volna a halálát, ez a doboz és az ő megtagadott segítsége. – De ha megkérdeznék, sem ismerném be" – gondolta.
– Nem tűnt fel rajta valami, ami öngyilkossági szándékra utalt? – kérdezte dr. Babble.
– Nem.
– Nagyon különös – mondta Babble, és fáradtan megcsóválta fejét. – Oké, vigyük a rendelőbe!

VI. FEJEZET

A négy férfi cipelte Tallchief testét a sötét éjszakában a telepen keresztül. Hideg szél legyezte őket, és borzongtak.
Beleütköztek Delmak–O-ba, az ellenség jelenlétébe, aki megölte Tallchiefet.
Babble villanyt gyújtott. Tallchief végül ott feküdt a magas asztal fémlapján.
– Azt hiszem, vonuljunk vissza a szobánkba, és maradjunk ott, amíg dr. Babble végez a boncolással – mondta vacogva Susie Smart.
Wade Frazer más véleményen volt:
– Maradjunk inkább együtt, legalább addig, míg dr. Babble jelentése elkészül. Továbbá az a véleményem, hogy e nem várt körülmények között – ez a szörnyű esemény! – azonnal vezetőt kell választanunk, erős embert, aki közösséggé fog össze minket, mert noha szükséges lenne – nem vagyunk az. Egyetértenek?
Rövid szünet után Belsnor válaszolt:
– Aha.
– Szavazzunk demokratikusan – mondta Betty Jo Berm. – De vigyáznunk kell... – igyekezett jól kifejezni magát –, nem adhatunk túl sok hatalmat a vezető kezébe. És legyen bármikor visszahívható, ha nem vagyunk vele megelégedve. Akkor visszavonjuk tőle a megbízást, és másikat választunk. De amíg ő a vezető, engedelmeskedünk neki, azt sem akarjuk, hogy túl gyenge legyen. Ha a vezető gyenge, minden olyan lesz, mint most; egyének gyülekezete, akik még a halál árnyékában sem tudnak együttműködni.
– Akkor menjünk vissza a társalgóba – mondta Tony Dunkelwelt. – Inkább oda, mint a szobánkba. Ott rögtön meg is tarthatjuk a szavazást. Ez komoly. Megölhetnek minket, mielőtt vezetőnk lesz. Nem akarok várni.
Az egész csoport komoran átvonult dr. Babble rendelőjéből a társalgóba. Az adóvevő még mindig be volt kapcsolva; ahogy beléptek, hallották a tompa, halk zümmögést.
– Olyan nagy – mondta Maggie Walsh az adóra nézve –, és olyan hasznavehetetlen.
– Gondolja, hogy fegyverkezzünk fel? – kérdezte Bert Kosler megrántva Morley kabátujját. – Ha valaki meg akar ölni...
– Várjuk meg a boncolás eredményét! – mondta Seth Morley.
Mikor valamennyien leültek, megszólalt Wade Frazer hivatalos hangon:
– Kézfelemeléssel fogunk szavazni. Mindenki nyugodtan üljön le, én meg olvasom a neveket, és számolom az eredményt. Megfelel? – Hangjából gúny csendült ki, és ez nem tetszett Seth Morleynak.
– Ne reménykedjék, Frazer! – mondta Ignatz Thugg. – Akármennyire is szeretné, a jelenlevők közül senki sem óhajtja, hogy egy magafajta írja elő, mit kell tenni. – Ledobta magát egy székbe, keresztbe vetette lábait, és zubbonya zsebéből egy dohányból készült cigarettát szedett elő.
Miközben Wade Frazer olvasta a neveket, és írta a szavazatokat, többen is megjegyzéseket tettek. Nem bíznak benne, hogy helyesen számol, jött rá Morley. Ezért nem hibáztatta őket.
– A legtöbb szavazatot egyetlen személy kapta – mondta Frazer, miután valamennyi név elhangzott –, mégpedig Glen Belsnor. – Gúnyos mosollyal eléjük lökte a szavazatszámláló lapot, mintha, gondolta Morley, azt mondaná: tessék, rohanjatok a vesztetekbe! Saját életetek, eldobhatjátok. De neki úgy tűnt, hogy Belsnor jó választás volt. A maga csekély ismereteivel ő is az elektrotechnikusra szavazott. Elégedett volt, ha Frazer nem is. És a megkönnyebbült mocorgásból kitalálta, hogy a többiek is elégedettek.
– Amíg dr. Babble jelentésére várunk – szólalt meg Maggie Walsh –, imádkozhatnánk közösen Mr. Tallchief lelkéért, hogy azonnal a halhatatlanságba jusson.
– Olvasson Specktowsky könyvéből! – mondta Betty Jo Berm. Zsebébe nyúlt, kivette saját példányát, és átnyújtotta Maggie Walshnak. – Olvassa a hetvenedik oldalon a Közbenjáróról szóló részt. Hiszen a Közbenjáróhoz akarunk fordulni.
Maggie Walsh fejből kezdte mondani a jól ismert szavakat:
– "Megteremtésével és megjelenésével a történelemben, a Közbenjáró feláldozta magát, és ezzel gyakorlatilag az Átok hatálytalanná válhat. Megelégedve az Ő Manifesztációjában megnyilvánuló megváltással, nagy, de csak részleges győzelmének éjeiével, az Isten »meghalt«, majd ismét megjelent, bizonyítandó, hogy legyőzte az Átkot – így a halált is –, és ezt megcselekedve visszatért a koncentrikus körökön át magához Istenhez." És hozzáteszek még egy részt, amely illik ide: "A következő és egyúttal végső szakasz a Számadás napja, mikor a mennyek felgördülnek, mint a pergamentekercs, és minden, ami él – így minden értelmes ember, minden teremtmény és emberszerű nem földi organizmus – eggyéolvad az eredeti Istennel, kinek egységéből minden létezés ered (esetleg a Megsemmisítő kivétel)." – Egy pillanat szünetet tartott, majd a többiekhez fordult:
– Mondják utánam, akár hangosan, akár magukban!
Felemelték arcukat, és a szokásos módon a magasba bámultak, hogy az Isten jobban hallja őket.
– Alig ismertük Mr. Tallchiefet...
Valamennyien ismételték:
– Alig ismertük Mr. Tallchiefet...
– De jó embernek látszott.
Valamennyien ismételték:
– De jó embernek látszott.
Maggie habozott, rövid ideig gondolkozott, majd folytatta:
– Szakítsd ki az időből, és tedd halhatatlanná! Add vissza testét, amely az övé volt, mielőtt a Megsemmisítő hatalmába kerítette.
Valamennyien utánamondták:
– Add vissza testét.
Az ima félbeszakadt: dr. Milton Babble lépett be a társalgóba. Izgatottnak látszott.
– Be kell fejeznünk az imát! – szólt Maggie.
– Majd befejezik máskor! – intette le Babble. – Meg tudtam állapítani a halál okát. – Belepislantott a kezében tartott papírlapokba. – A halál oka nagyfokú légúti gyulladás, amely a vér természetellenesen magas hisztamintartalmának következménye, és amely légcsőszűkületet okozott. A halál pontos oka tehát fulladás, amelyet egy heterogén allergiát okozó szer váltott ki. Valószínűleg megcsípte egy rovar, vagy megérintett egy növényt, miközben a csónakját rámolta ki. Olyan anyagot tartalmazó rovar vagy növény, melyre erősen allergiás volt. Emlékeznek, milyen beteg volt Susie Smart az első héten, mert nekiment egy csalánszerű bokornak? És Kosler – mutatott az öreg gondnokra –, ha akkor nem jön azonnal hozzám, ő is halott lenne. Tallchiefnek pechje volt. Egyedül ment ki éjjel, és senki sem volt a közelében, aki észrevette volna az állapotát. Egyedül meghalt, de ha ott lettünk volna, megmenthettük volna.
Hosszú szünet után Roberta Rockingham szólalt meg, aki térdén hatalmas takaróval ült.
– Mit akarnak, hiszen ez sokkal biztatóbb, mint amire gondoltunk. Eszerint senki sem akar megölni minket... ami valóban egészen csodálatos, nem? körülnézett, és figyelte, hogy szól-e valaki.
– Nyilvánvaló – mondta titokzatos mosollyal és egészen halkan Wade Frazer.
– Babble – mondta Ignatz Thugg –, maga nélkül szavaztunk.
– Így van, ez baj – mondta Betty Jo Berm. – Újra kell szavazni.
– Vezetőt választottak? – kérdezte Babble. – Anélkül hogy legszemélyesebb jogomat gyakorolhattam volna? Kire szavaztak?
– Rám – mondta Glen Belsnor. Babble elgondolkodott.
– Ami engem illet – mondta végül –, rendben van. Legyen Glen a vezetőnk.
– Három szavazattal nyert – mondta Susie Smart: Babble bólintott.
– Nekem mindenesetre megfelel.
Seth Morley odament Babble-hez, és az arcába nézett.
– Biztos benne, hogy mi okozta a halált?
– Kétségkívül. Vannak készülékeim, amelyek kimutatják...
– Talált rajta rovarcsípésnyomot?
– Tulajdonképpen nem – válaszolta Babble.
– Esetleg olyan foltot, amit egy növény levelének szúrása okozott?
– Nem – mondta Babble –, de ennek a kimutatása nem döntő szempont. Olyan apró rovarok is vannak itt, hogy csípésük vagy harapásuk nyoma mikroszkopikus vizsgálat nélkül nem is látható, ahhoz pedig napokra lenne szükség.
– De maga elégedett – mondta Belsnor, aki közben szintén odajött, és most összefont karral előre-hátra hintázott a sarkán.
– Abszolúte – bólintott határozottan Babble.
– Tudja, mit jelent, ha téved?
– Hogyhogy? Magyarázza meg!
– Krisztusra, Babble! – kiáltotta Susie Smart. – Ha valami vagy valaki szándékosan ölte meg, mi is ugyanolyan veszélyben vagyunk! Ha viszont rovar csípte meg...
– Az volt – mondta Babble. – Rovarcsípés. – Füle kipirosodott a dühtől. – Azt hiszik, most boncoltam először?! Hogy nem értek a kórmegállapító műszerekhez, amelyeket egész életemben használtam?! – Susie Smartra nézett. – Buta kisasszony!
– Folytassa, Babble! – mondta Tony Dunkelwelt.
– Neked, fiacskám, doktor Babble – vágott vissza az orvos.
"Semmi sem változott – mondta magában Seth Morley. – Azok maradtunk, akik voltunk, tizenkét ember egy kupacban. És ez végzetes lehet. Vége az egyéni, külön életünknek. Örökre."
– Nagyon megkönnyebbültem – lépett hozzá és Maryhez Susie Smart. – Mintha paranoiások lennénk, azt hittük, mindenki minket üldöz, hogy megöljön.
Morley Ben Tallchiefre és utolsó találkozásukra gondolt, és nem tudta osztani a lány megkönnyebbült lelkesedését.
– Meghalt egy ember – mondta.
– Alig ismertük. Tulajdonképpen egyáltalán nem.
– Ez igaz – mondta Morley. Talán mert felelősséget érzett. – Lehet, hogy én tettem – mondta hangosan.
– Bogár volt – mondta Mary.
– Befejezhetjük végre az imát? – kérdezte Maggie Walsh.
– Hogy lehet az – kérdezte Seth Morley –, hogy egy kérvényimát nyolcvan-kilencvenezer mérföldre kell kilőni a felszíntől, míg ez a fajta ima elektronikus segítség nélkül is megy?
"Tudom, mi a válasz – gondolta. – Ez az ima most egyáltalán nem szívből jön. Csak szertartás. Az előző, az más volt. Akkor saját magunknak akartunk valamit, nem Tallchiefnek." Ettől még jobban elkomorult.
– Később visszajövök – mondta hangosan Marynek. – Megyek, és kicsomagolom a ládákat, amelyeket behoztam a csónakból.
– Ne menj közel a csónakokhoz! – figyelmeztette Mary. – Amíg ki nem derítjük, milyen növény vagy bogár...
– Nem megyek ki a házból! – egyezett bele Morley. – Egyenesen a szobánkba megyek.
Kilépett a társalgóból a homályba. Egy perc múlva már a közös szobájuk felé vezető lépcsőn ment felfelé.
"Megkérdezem a könyvet" – mondta magában Seth Morley. Átkutatott néhány ládát, míg végre megtalálta a Hogyan támadtam fel halottaimból szabadidőmben, és hogyan teheted meg te is példányát. Leült, térdére tette a könyvet, rátette mindkét kézét, szemét behunyta, arcát fölemelte, és azt kérdezte:
– Ki vagy mi ölte még Ben Tallchiefet?
Majd csukott szemmel találomra kinyitotta a könyvet, ujját rátette egy pontra, és kinyitotta szemét.
Az ujja ezen nyugodott: a Megsemmisítő.
Ez nem sokat mond, gondolta. Minden halál, a test pusztulása a Megsemmisítő műve.
És mégis megrémült. Nem úgy hangzik, mint egy bogár vagy növény, gondolta határozottan.
Az ajtón kopogás hallatszott.
Nehézkesen fölállt, lassan az ajtóhoz ment, de nem nyitotta ki, csak a kémlelőablak függönyét húzta félre, és úgy bámult ki az éjszaka sötétjébe. Az ajtó előtt valaki állt. Alacsony, hosszú hajú, szűk pulóverben, feszülő melltartóban, szűk szoknyában, mezítláb. Susie Smart jött látogatóba – mondta magában, és ajtót nyitott.
– Hello! – mosolygott rá vidáman a lány. – Bejöhetek egy kicsit beszélgetni?
Morley odavezette a könyvhöz.
– Megkérdeztem tőle, ki vagy mi ölte meg Tallchiefet.
– És mit válaszolt? – leült, csupasz lábait keresztbe rakva, miközben Morley ugyanoda tette az ujját, mint az előbb.
– A Megsemmisítő – mondta komoran a lány. – De hát mindig a Megsemmisítő.
– Mégis azt hiszem, ez jelent valamit.
– Hogy nem rovar volt? Morley bólintott.
– Van valami enni- vagy innivalója? – kérdezte Susie. – Valami édesség.
– A Megsemmisítő elszabadult – mondta Morley.
– Megijeszt.
– Igen – bólintott Morley –, azt akarom. Ki kell juttatnunk egy imát a hálózatba. Ha nem kapunk segítséget, valamennyien elpusztulunk.
– A Földönjáró ima nélkül is jön – mondta Susie.
– Van itt egy cukorrúd – mondta Morley. – Megeheti. – Átkutatta Mary kézitáskáját, megtalálta és odaadta a lánynak.
– Köszönöm – mondta Susie, és leszedte a papírt a cukornád egyik végéről.
Morley azt mondta:
– Azt hiszem, halálra vagyunk ítélve,
– Eleve halálraítéltek vagyunk. Ez az élet lényege.
– Azonnali halálra. Nem általában, hanem abban az értelemben, ahogy Mary meg én voltunk, mikor a Döglött Csirkét választottam. Mors certa, hora incerta. Nagy különbség: tudja, hogy meghal, vagy tudja, hogy a következő hónapban hal meg.
– A felesége nagyon csinos. 
Morley sóhajtott.
– Mióta házasok? – nézett rá kutatóan Susie.
– Nyolc éve.
Susie Smart hirtelen fölugrott.
– Jöjjön át az én szobámba, megmutatom, milyen kedvesen be lehet rendezni ezeket a kis lyukakat. Jöjjön, itt olyan nyomasztó. – Kislányosan kézen fogta, és Morley azon vette észre magát, hogy követi.
Kiléptek az ajtón, elhaladtak néhány szoba előtt, és odaértek Susie-éhoz. Nem volt bezárva, a lány kinyitotta az ajtót, és behívta a melegbe és a fénybe. Igazat mondott: a szoba nagyon jól nézett ki. "Vajon lehet-e ilyen kedves a miénk is?" – kérdezte magában, mikor körülnézett. A falon képek, gyári textilek és sok-sok virágállvány, melyekben tarka virágok kápráztatták a szemet.
– Kedves – mondta.
Susie becsapta az ajtót.
– Csak ennyit tud mondani? Egy hónapig tartott, amíg megcsináltam.
– "Kedves" – ez a maga szava volt rá, nem az enyém.
A lány elnevette magát.
– Én mondhatom, hogy kedves, de mivel maga vendég, jobban kell dicsérnie.
– Oké! – mondta. – Gyönyörű.
– Már jobb. – Leült egy fekete vászonhuzatú székbe, vele szemben, élénk mozdulattal összedörzsölte kézéit, hátradőlt, majd a férfi felé fordult.
– Várok – mondta.
– Mire?
– Hogy milyen ajánlatot tesz.
– Miért tennék?
– Én vagyok a telep kurvája. A többiek azt hiszik, maga meghal a vágytól utánam. Nem hallotta?
– Csak ma délután érkeztem.
– Valaki biztos mondta.
– Ha valaki ilyet mond, beverem a pofáját.
– De igaz.
– Miért?
– Dr. Babble megmagyarázta, hogy a középagyamban valami zavar van.
– Ez a Babble! – mondta Morley. – Tudja, mit mondott a Földönjáróval való találkozásomról? Azt, hogy amit meséltem róla, legnagyobbrészt hazugság.
– Dr. Babble meglehetősen rosszmájú. Szeret mindent és mindenkit leszólni.
– Ha tudja róla – mondta Seth Morley –, eleget tud, hogy ne vegye komolyan.
– Csak azt magyarázta meg, hogy miért vagyok ilyen. Hogy ilyen vagyok, az tény. Minden férfival lefeküdtem a telepen, csak Wade Frazerrel nem. Megrázta a fejét, és fintorgott. – Őt ki nem állhatom.
– Frazer mit mond magáról? – kérdezte kíváncsian Morley. – Végtére is pszichológus. Vagy legalábbis azt állítja.
Susie elgondolkozott. Töprengve bámulta a plafont, és szórakozottan harapdálta alsó ajkát.
– Azt mondja, hogy ez a nagy világatya-archetípus keresése. Amit állítólag Jung mondott. Hallott már Jungról?
– Igen – felelte Morley, noha valójában nem hallott róla sokkal többet, mint a nevét. Jung, mesélték neki, sok vonatkozásban a vallás és az intellektus egymáshoz közelítésének az alapjait rakta le, és itt Seth Morley ismeretei véget is értek. – Értem – mondta.
– Jung azt vallotta, hogy valóságos apánkhoz és anyánkhoz azért viszonyulunk érzelmileg, mert azok bizonyos női, illetve férfi archetípust testesítenék meg. Van például a nagy rossz földatya, a jó földatya, a pusztító földatya és így tovább... és ugyanez a nőknél. Anyám rossz földanya volt, így minden pszichikus energiám anyám felé fordult.
– Hm! – mondta Morley. Hirtelen Mary jutott az eszébe. Nem mintha félt volna tőle, de mit gondol majd, ha bemegy a szobájukba, és nem találja őt ott. Azután – isten őrizz! – itt találja Buta Susie-val, a telep önjelölt kurvájával. Susie azt mondta:
– Gondolja, hogy a nemi aktus tisztátalanná teszi az embert?
– Néha – felelte automatikusan, még mindig a feleségére gondolva. Szíve hevesen dobogott, pulzusa felgyorsult. – Specktowsky könyve erről nem beszél elég világosan – mormogta.
– Jöjjön velem sétálni! – kérte Susie.
– Én? Most? Miért? Hova?
– Nem most, holnap, ha világos lesz. Kiviszem magát a telepről, megmutatom az igazi Delmak–O-t. Ahol különös dolgok vannak, ahol mindig mozog valami, amit az ember éppen csak a szeme sarkából vesz észre. És az Épület.
– Szeretném látni az Épületet! – mondta Morley őszintén.
A lány váratlanul felugrott.
– Menjen szépen vissza a szobájába, Mr. Seth Morley!
– Miért? – állt föl ő is zavartan.
– Mert ha itt marad, itt talál minket a csinos felesége, és rumlit csinál, ezzel pedig kitárja a kaput a Megsemmisítő előtt, aki maga szerint elszabadult, hogy elkapjon valamennyiünket! – Nevetett, mutatva tökéletes fehér fogait.
– Mary is jöhet velünk sétálni? – kérdezte Morley.
– Nem – rázta meg a fejét Susie. – Csak maga. Oké?
A férfi tétovázott, agyába gondolatfoszlányok törtek be, ide-oda rángatták, majd elszálltak, és hagyták, hogy válaszoljon:
– Ha meg tudom oldani – mondta.
– Próbálja meg! Kérem! Megmutatok mindent, amit eddig felfedeztünk. Különféle életformákat.
– Szépek?
– Van olyan is. Ne nézzen rám olyan szúrósan. Idegesít.
– Szerintem maga beteg – mondta Morley.
– Csak szókimondó vagyok. Nyíltan megmondom: a férfi nem más, mint spermatermelő sperma. Praktikus fogalmazás, nem?
– Nem sokat tudok a jungi analízisről, de nem emlékszem, hogy... – Morley hirtelen elhallgatott. Szeme sarkából valami mozgást észlelt.
– Mi baj? – kérdezte Susie Smart.
Morley gyorsan hátrafordult, és most észrevette. A szekrény tetején szögletes, szürke kis valami araszolt, majd – szemlátomást mikor őt észrevette – megállt.
Két ugrással ott termett, felkapta a tárgyat, és erősen a markába szorította.
– Ne bántsa! – mondta Susie. – Ártalmatlan. Adja csak ide! – Kinyújtotta kezét, és Morley kelletlenül szétnyitotta összezárt ujjait.
A kezében tartott tárgy apró épületre hasonlított.
– Igen – mondta Susie látva Morley arckifejezését –, az Épületből való. Azt hiszem, valamilyen ivadék. Mindenesetre pontosan olyan, mint az Épület, csak kicsiben. – Átvette tőle, egy darabig nézegette, majd visszatette a szekrényre. – Él – tette még hozzá.
– Tudom – mondta Morley. Érezte, hogy él; mikor fogta, nekifeszült az ujjainak, hogy kiszabaduljon.
– Minden tele van velük odakint – mondta Susie, és tétova mozdulatot tett. – Holnap talán magának is találunk egyet.
– Nekem nem kell! – tiltakozott Morley.
– Ha több időt tölt itt, majd kelleni fog.
– Miért?
– Azt hiszem... társaságnak. Emlékszem, egyszer gyerekkoromban találtam a kertben egy ganümédeszi varangyosbékát. Olyan ragyogó szép volt a színe, és selymes, hosszú szőre, hogy...
– Lehet, hogy egy ilyen izé ölte meg Ben Tallchiefet – szakította félbe Morley.
– Glen Belsnor szétszerelte múltkor az egyiket válaszolta Susie. – Azt mondta... – töprengett egy ideig – szóval, ártalmatlanok. A többit, amit még mondott, nem tudtuk követni, az elektronikáról szövegeit valamit.
– És ő, ő értette?
– Igen – bólintott Susie.
– Jó vezetőjük... vezetőnk van – jegyezte meg Seth Morley. "De én nem tartom elég jónak" – tette hozzá magában.
– Lefekszünk? – kérdezte váratlanul Susie.
– Tessék?
– Szeretnék magával lefeküdni. Nem tudok véleményt alkotni egy férfiról, míg ágyba nem bújok vele.
– És a nőkről?
– Róluk egyáltalán nem tudok véleményt alkotni. Azt hiszi, nőkkel is lefekszem? Undorító. Ez Maggie Walsh műfaja. Ő homoszexuális. Vagy nem tudta?
– Nem hinném, hogy fontos. Legalábbis nem a mi dolgunk. – Morley kezdett elbizonytalanodni és megzavarodni. – Susie – mondta –, magának pszichiátriai segítségre van szüksége. – Hirtelen eszébe jutott, amit a Földönjáró mondott neki Tekel Ufarszinon. – Talán valamennyiünknek pszichiátriai segítség kell, gondolta. De nem Wade Frazertől. Az teljesen kizárt.
– Nem akar lefeküdni velem. Pedig élvezné, még a prüdériája és az előítéletei ellenére is. Velem nagyon jó, sokféle módot ismerek. Olyanokat is, amilyenekről maga még nem is, hallott. Én találtam ki őket.
– A sokéves gyakorlat – mondta Morley. Susie bólintott.
– Tizenkét éves koromban kezdtem.
– Nem! – mondta Morley.
– De igen! – kiáltotta Susie, és megragadta a kezét. Arca olyan elszánt volt, mintha az életéért küzdene. Teljes erővel igyekezett magához húzni Morleyt, ő azonban megvetette lábát, és a lány hiába erőlködött.
Smart érezte, hogy a férfi elhúzódik tőle. "Milyen erős" – gondolta.
– Hogy lett ilyen erős? – kérdezte levegő után kapkodva.
– Sziklahordástól – felelte Morley vigyorogva.
"Akarlak – gondolta a lány. – Nagy, hatalmas és gonosz... össze tud törni." Egyre jobban kívánta.
– Megkaplak! – zihálta. – Mert kívánlak! – "Meg kell kapjalak – mondta magában. – Borulj rám súlyos árnyékként, takard el a napot, a kilátást! Semmit nem akarok látni. Nehezedj rám! Mutasd meg magad, mutasd meg igazi lényedet, ruhátlanul!"
Remegő kézzel kikapcsolta hátul a melltartóját, gyakorlott mozdulattal, anélkül hogy a pulóvert levette volna, letépte magáról, cibálta, rángatta és végül sikerült a székre dobnia. Morley nevetett.
– Mit nevetsz?
– Hogy milyen gondos vagy – mondta Morley. A székre teszed, ahelyett hogy egyszerűen a földre dobnád.
– Te átkozott! – kiáltotta Susie. Ő is kineveti, mint mindenki. – Az enyém leszel! – vicsorogta, és ezúttal sikerült a férfit egyensúlyából kibillentenie. Néhány tántorgó lépéssel közelebb kerültek az ágyhoz.
– Hé, az ördögbe! – tiltakozott Morley. Susie-nak sikerült újabb néhány lépéssel arrébb taszigálnia. Hagyd abba! – kiáltotta. A lány most az ágyra lökte, egyik térdével ügyesen leszorította, nagy szakértelemmel ledobta magáról a szoknyát és az ágy mellé dobta.
– Látod – lihegte –, nem vagyok gondos. – Rávetette magát. "Nem vagyok mániákus" – mondta magában, miközben utolsó ruhadarabjait és lerángatta. Most Morley inggombjait kezdte rángatni. Az egyik gomb leszakadt és legurult a földre, mint egy kis kerék. A lány felnevetett. Nagyon jól érezte magát. A dolognak ez a része mindig felizgatta – mint egy vadászat utolsó szakasza, és most nagy vadról volt szó, akiből cigaretta- és izzadságszag áradt. Az izgatottság és a félelem izzadságának rossz szaga. "Hogy félhet ennyire tőlem?" – kérdezte magában, de általában így volt. Már kezdte megszokni. Tulajdonképpen már élvezte is.
– Engedj! – lihegte Morley, miközben igyekezett kiszabadulni. – Átkozott ringyó! – ennyit sikerült kinyögnie, mert a lány a fejét szorította térdével.
– Olyan boldoggá tudlak tenni szexuális értelemben – suttogta Susie. Mindig ezt mondta, és gyakran bevált, a felkínált lehetőségektől a férfiak általában beadták a derekukat.
– Gyere... – könyörögte a lány lihegve.
A szoba ajtaja kivágódott. A lány azonnal felugrott a férfiról, ösztönös mozdulattal, hangosan szedte a levegőt, és az ajtóban álló alakra meredt. A felesége. Mary Morley. Susie kapkodva összeszedte ruháit. Ezt a részt nem szerette, és elsöprő gyűlöletet érzett Mary Morley iránt.
– Ki innét – lihegte –, ez az én szobám!
– Seth! – kiáltotta Mary éles hangon. – Az isten szerelmére, hogy tehettél ilyet! – kemény léptekkel, falfehér arccal az ágy felé indult.
– Istenem – mondta felülve Morley, és hátrasimította haját. – Ez a lány hibbant – mondta panaszosan. – Én nem csináltam semmit. Ki akartam szabadulni. Láttad, nem? Nem láttad, hogy ki akartam szabadulni? Nem láttad?
– Ha akartad volna, sikerült is volna! – vágott vissza Mary.
– Nem! – mondta Morley könyörögve. – Igazán! Isten engem úgy segéljen! Letepert! De kiszabadultam volna. Ha Nem jössz, kiszabadultam volna egyedül.
– Megöllek – mondta Mary Morley. Megpördült, és elkezdett körbejárni a szobában, keresett valamit, amit felkaphat és amivel üthet. Susie jól ismerte ezeket a mozdulatokat, a kutató, üveges, vadállati tekintetet. Mary Morley felkapott egy vázát, és a szekrény előtt állt, keble hullámzott, ahogy szembenézett Seth Morleyval. Hirtelen görcsös mozdulattal felemelte a vázát, karja hátralendült...
A szekrény tetején a miniatűr épületen kinyílt egy parányi ajtó. A nyílásban apró ágyúcső jelent meg. Mary nem látta, de Susie és Seth Morley igen.
– Vigyázz! – ordított feleségére Morley, és odaugrott, hogy elkapja a kezét. Magához rántotta az asszonyt. A váza ripityára tört a padlón. Az ágyúcső forgott; újra a célt kereste. Hirtelen sugár csapott ki belőle Mary Morley felé. Susie nevetett és hátralépett, biztonságos távolságba.
A sugár elhibázta Mary Morleyt. A szoba szemközti falán lyuk támadt, és a fekete éjszakai levegő hidegen és élesen áramlott be a szobába. Mary megtántorodott és hátralépett.
Seth Morley berohant a fürdőszobába, majd egy pohár vízzel a kezében rontott ki. A szekrényhez ugrott, és a vizet az épületmásolatra zúdította. Az ágyúcső mozdulatlanná dermedt.
– Azt hiszem, elintéztem – lihegte asztmásan Seth Morley.
Az apró szerkezetből szürke füstgomoly szállt fel. Egyet zümmögött, majd valami nyúlós, zsírszerű anyag kezdett folyni belőle, és a vízzel keveredve tócsába gyűlt körülötte. A szerkezet ugrált, forgott, azután hirtelen megállt. Halott volt.
– Megölte! – kiáltotta vádló hangon Susie.
– Ez ölte meg Tallchiefet – mondta Morley.
– Engem is meg akart ölni? – kérdezte elhaló hangon Mary. Zavartnak látszott, a fanatikus düh eltűnt az arcáról. Leült, és gyanakodva, sápadt, falfehér arccal bámulta a szerkezetét, majd férjéhez fordult. Menjünk innen.
– Megyek, és elmondom Glen Belsnornak – mondta Susie-nak Seth Morley. Óvatosan és kissé félve felemelte a halott kis kockát, és hosszú ideig nézte a tenyerében.
– Három hétbe telt, míg megszelídítettem – mondta Susie –, most kereshetek másikat. Úgy kell behoznom, hogy közben ne öljön meg, és meg kell szelídítenem, mint ezt. – Hangja egyre vádlóbban csengett. – Látja, mit művelt? – és a ruháit kezdte összeszedni.
Seth és Mary Morley az ajtó felé indult. Seth keze az asszony derekán. Kimentek.
– Legyetek átkozottak! – kiáltotta utánuk Susie. Félig felöltözve az ajtóhoz szaladt. – Holnap mi lesz? – kérdezte Morleytól. – Megyünk sétálni? Meg akarok mutatni néhány.
– Nem! – mondta Morley hevesen, hátrafordult, és hosszan, komoran nézett rá. – Egyáltalán nem érti, mi történt?
– Azt tudom, mi az, ami majdnem megtörtént – felelte Susie.
– Meg kell valakinek halnia, hogy maga észre térjen?
– Nem – mondta a lány kelletlenül, nem tetszett neki a férfi kemény, átható pillantása. – Na jó – mondta –, ha magának annyira fontos az a kis játékszer...
– Játékszer! – visszhangozta Morley gúnyosan.
– Játékszer – ismételte meg Susie –, akkor nem is érdekli igazán, mi van ott kint. Nem érti? Ez csak az igazi Épület modellje. Nem akarja megnézni? Én egészen közelről láttam. Nem azt a kapuját, ahol a teherautók közlekednek, hanem a másikat...
– Mi volt ráírva?
– Eljön velem? – azután a tőle telhető legnagyobb nyájassággal Mary Morleyhoz fordult: – Maga is. Mind a ketten jöhetnek.
– Csak én megyek – mondta Seth. – Túl veszélyes, nem akarom, hogy gyere.
– Nem akarod – mondta Mary –, érthető okból. De hangja tompa és ijedt volt, mintha a szerkezetből felé küldött, éppen csak célt tévesztő energiasugár a nyúlós, nyirkos félelmen kívül minden érzelmet kitörölt volna belőle.
– Mi volt a bejárat fölé írva? – kérdezte Seth Morley.
Susie rövid tétovázás után felelt:
– SZERETKEZŐ.
– Ez mit jelent?
– Nem tudom pontosan. De elragadóan hangzik. Talán most majd bejuthatunk valahogy a belsejébe. Egész közel voltam, majdnem a falnál. De nem találtam oldalajtót, és a főbejáraton, nem is tudom, miért, féltem bemenni.
Seth Morley szótlanul kivezette kábult feleségét az éjszakába. Susie ott állt a szobában, egyedül és félig meztelenül.
– Ringyó! – kiáltotta utánuk hangosan. Mármint Mary.
Nem fordultak meg. Majd eltűntek a szeme elől.

VII. FEJEZET

– Ne röhögtesse ki magát – mondta Glen Belsnor. Ha rálőtt a feleségére, azért tette, mert az a dilis nő, az a Buta Susie vagy Smart, vagy akárhogy nevezi, akarta. Ő tanította meg rá. Ezek idomíthatok, tudja.
– Ült, bámulta az apró szerkezetet a kezében, és hosszú, sovány arca egyre tűnődőbb kifejezést öltött.
– Ha nem rántom félre – mondta Seth Morley –, két halottunk lenne ma éjjel.
– Talán igen, talán nem. Figyelembe véve ezeknek a vacakoknak a gyenge teljesítményét, valószínűleg csak elkábította volna.
– A sugár átfúrta a falat!
– A fal olcsó műanyagból van – legyintett Belsnor –, egy réteg. Ököllel is lyukat tudna bele ütni.
– Szóval magát nem izgatja a dolog. Belsnor elgondolkodva tépkedte alsó ajkát.
– Az egész ügy izgat. Mi a fenét csinált maga Susie szobájában? – Felemelte a kezét. – Ne is mondja, tudom. Az a nő nimfomániás. Nem, a részletekre nem vagyok kíváncsi – szórakozottan játszadozott az Épület másolatával. – Kár, hogy nem Susie-ra lőtt! – mormogta félig maga elé.
– Maguknak mind van valami bajuk – mondta Seth.
Belsnor felemelte borzas fejét, és Seth Morleyt vizslatta.
– Hogy érti?
– Nem tudom pontosan. Valami hülyeség. Mindegyikük a saját kis világában él. Senki sincs tekintettel a többire. Mintha... – egy pillanatig töprengett mindegyikük azt akarná, hogy hagyják magára.
– Nem – mondta Belsnor. – Meg akarunk innen szabadulni. Lehet, hogy nincs bennünk semmi közös, de ebben egyek vagyunk – visszaadta a tönkretett szerkezetet Sethnek. – Tartsa meg. Emlékbe.
Seth a földhöz vágta.
– Elmegy holnap Susie-val felfedezőútra? – kérdezte Belsnor.
– Igen – bólintott.
– Valószínűleg újra letámadja magát.
– Nem érdekel. Más aggaszt. Van valahol a bolygón egy ellenségünk, és szerintem a telepen kívül működik. Azt hiszem, az – vagy ő ölte meg Tallchiefet. Akármit is állapított meg Babble.
– Maga még új itt – mondta Belsnor –, Tallchief is új volt. Tallchief halott. Szerintem itt az összefüggés: halála összefügg azzal, hogy nem ismerte a bolygó körülményeit. Ezért maga is éppen úgy veszélyben van. De a többiek...
– Ne higgye, hogy nem megyek ki.
– Jó, menjen. De legyen nagyon óvatos! Ne nyúljon semmihez, ne vegyen föl semmit. Tartsa nyitva a szemét. Csak arra menjenek, ahol Susie már járt. Ne lépjenek ismeretlen területre!
– Miért nem jön maga is?
Belsnor kutatóan nézett rá.
– Akarja, hogy magukkal menjek?
– Maga most a telep vezetője. Szerintem jönnie kellene. Méghozzá felfegyverkezve.
– Én... – Belsnor habozott. – Mondhatnám azt, hogy itt kell maradnom és az adót megcsinálnom. Azt is mondhatnám, hogy magának meg az imát kéne összeállítania, ahelyett hogy a pusztában csatangol. Mindenre gondolnom kell. Azt is mondhatnám...
Morley közbevágott:
– Azt is mondhatnám, hogy ez a sok "aztismondhatnám" az életünkbe kerülhet.
– A maga aztismondhatnám-ja lehet, hogy igaz. Belsnor elmosolyodott. Mosolya titokzatos volt, cseppet sem derűs, majd gúnyossá vált.
– Mondja el, mit tud az itteni ökológiáról? – kérdezte Morley.
– Van itt valami lény, amit sárkánynak nevezünk, ötöt vagy hatot számoltunk össze. Nagyon öregek.
– Mit csinálnak? Készítenek eszközöket?
– A kisebbek nem csinálnak semmit, csak ülnek a mező közepén. Ezzel szemben a nagyobbak másolnak.
– Másolnak?
– Megduplázzák a tárgyakat, amiket odaviszünk. A kisebb tárgyakat, mint egy karóra vagy villanyborotva.
– És a másolatok?
Belsnor a zubbonyzsebébe nyúlt.
– A tollam is másolat. De, látja – kivette a tollat, és Seth Morley felé nyújtotta –, bomlik. – A toll felülete egyenetlen volt, mintha poros lenne. – Nagyon hamar szétesnek. Ez még néhány napig jó lesz, azután új másolatot kell csináltatnom az eredeti tollról.
– Miért?
– Kevés a tollunk, és azokból is kifogy lassan a tinta.
– És milyen az írás egy ilyen másolattal? Nem halványul el pár nap után?
– Nem – mondta Belsnor, és zavartnak látszott.
– Nem biztos benne?
Belsnor felállt, hátsó zsebébe nyúlt, és elővette tárcáját. Kotorászott egy darabig, majd egy összehajtott kis papírlapot tett Seth elé. Az írás tiszta volt és éles.
A társalgóba Maggie Walsh lépett be, észrevette őket, és odajött.
– Nem zavarok?
– Dehogy – válaszolta Belsnor szórakozottan. Hozzon egy széket. – Egy pillantást vetett Seth Morleyra, majd lassan, tagoltán így szólt a lányhoz:
– Susie Smart játéképülete az előbb le akarta lőni Morley feleségét, de nem találta el, és Morley leöntötte egy pohár vízzel.
– Én figyelmeztettem, hogy az a dolog veszélyes mondta Maggie.
– Dehogy veszélyes! – tiltakozott Belsnor. – Susie az, aki veszélyes... ezt magyaráztam Mr. Morleynak.
– Imádkoznunk kellene érte.
– Látja – fordult Belsnor Seth Morleyhoz –, törődünk egymással. Maggie meg akarja menteni Susie Smart halhatatlan lelkét.
– Azért imádkozzon – mondta Morley –, hogy Susie ne szerezzen újabb másolatot, és kezdje azt is idomítani.
– Morley – szólalt meg Belsnor –, gondolkoztam azon, amit rólunk mondott. Bizonyos értelemben igaza van; mindegyikünkkel van valami baj. De nem az, amire maga gondol. Mindnyájan sikertelenek vagyunk. Vegyük Tallchiefet. Nem mondhatná róla, hogy karriert csinált. Vagy Susie. Csak a szerelmi hódításai járnak a fejében. Magára is van egy tippem: túl kövér, nyilván túl sokat eszik. Azért él, hogy egyék, igaz, Morley? Vagy még sosem tette fel magának ezt a kérdést? Babble hipochonder. Betty Jo Berm mániákus gyógyszerfaló: azok a kis műanyag üvegcsék jelentik az életét. Az a Dunkelwelt kölyök a misztikus intuícióinak él, állandó skizofrén transzban... ezt Babble és Frazer katatóniás révületnek nevezik. Maggie – rámutatott – az imádkozás és a böjt illúzióvilágában él, szolgálja az Istent, aki ügyet sem vet rá. Látta már valaha is a Közbenjárót? – fordult Maggie-hez.
Maggie tagadólag rázta a fejét.
– És a Földönjárót?
– Őt sem.
– És a Létrehozót sem – mondta Belsnor. – Nézzük most Wade Frazert. Az ő világa...
– És maga?! – vágott közbe Seth Morley. Belsnor vállat vont. – Nekem is megvan a világom.
– Ő feltaláló – mondta Maggie Walsh.
– De sosem sikerült feltalálnom semmit – sóhajtott Belsnor. – Az elmúlt kétszáz évben mindent bonyolult laboratóriumokban találtak ki, ahol száz vagy ezer kutató dolgozik. Ebben a században nincs olyan, hogy feltaláló. Szeretem játszani kisded játékaimat az elektronikus alkatrészekkel. Mindenesetre szórakoztató. A legtöbb örömöt, ha nem mindent, a világon az nyújtja, ha áramköröket gyártok, amelyek végeredményben nem jók semmire.
– Álom a hírnévről – jegyezte meg Maggie.
– Nem – rázta a fejét Belsnor. – Szeretnék alkotni valamit, nem akarok csak fogyasztó lenni, mint maga. – Hangja kemény és nagyon komoly volt. – Olyan világban élünk, amelyet milliónyi ember munkája teremtett és alakított ki. Legtöbbjük már nem él, és jóformán egyikük sem kapott semmi megbecsülést. Engem nem érdekel, ha tudják, miért alkotok, csak az érdekel, hogy értékes és hasznos legyek, hogy olyat alkossak, amitől emberek függhetnek, olyat, amit természetesnek tartanak az életükben. Mint a biztosítótű. Ki tudja, ki találta fel? Ebben a nyavalyás galaxisban mindenki használ biztosítótűt, és a feltaláló...
– A biztosítótűt Krétán találták fel – mondta Seth Morley. – Krisztus előtt a negyedik vagy ötödik században.
Belsnor rápillantott.
– Körülbelül ezerben Krisztus előtt.
– Szóval mégis számít, mikor és hol találták fel.
– Egyszer nagyon közel voltam hozzá, hogy létrehozzak valamit – folytatta Belsnor. – Egy zajtalanító áramkört. Bármilyen vezetőben mintegy ötvenlábnyi hatósugárban megszakította volna az elektronáramlást. Értékes védelmi fegyver lehetett volna. De a mezőt nem tudtam ötven lábra kiterjeszteni. A gyakorlatban csak egy-másfél lábnyira sikerült. Hát így volt.
Belsnor némaságba süppedt. Tűnődő, vészjósló némaságba, magába merülve.
– Magát mindenképpen szeretjük – mondta Maggie.
Belsnor felemelte fejét, és ránézett.
– Az Isten ezt is méltányolja – tette hozzá Maggie.
– Még egy olyan kísérletet is, amely semmire sem vezetett. Az Isten ismeri az indítékot, és az indíték a legfontosabb.
– Nem érdekel, ha a telepen mindenki meghal mondta Belsnor. – Egyikünk se csinált soha semmit. Paraziták vagyunk, semmi több, legelészünk a galaxisban. "A világ nem vesz észre, és emlékezni sem fog arra, mit csinálunk itt."
– A vezetőnk – mondta Maggie-nek Seth Morley.
– Az ember, aki vigyáz az életünkre.
– Vigyázok az életükre – mondta Belsnor. Amennyire csak tudok. Itt az én nagy lehetőségem; feltalálni valamit, egy olyan áramkört, ami megment mindenkit. Ami a játék ágyúkat hatástalanítja.
– Nem tartom szerencsésnek, hogy játéknak nevez valamit, csak azért, mert kicsi – mondta Maggie Walsh. – Ezen az alapon a Toxilax-művese is játékszer.
– Az összes Interplan-hajó elektromos berendezéseinek nyolcvan százalékát játékszernek nevezhetné tette hozzá Seth Morley.
– Lehet, hogy nem az én dolgom – mondta Belsnor szárazon. – Nem tudom, mi játék, mi nem... vagyis nem tudom, mi valódi. Egy játék hajó nem valódi hajó. Egy játék ágyú nem valódi ágyú. De belátom, ha ölni tud... – Elgondolkozott. – Azt hiszem, holnap mindenkit felszólítok, hogy fésüljük át módszeresen a terepet, szedjünk össze minden játék épületet, illetve mindent, ami kívülről ered, elégetjük az egészet, és el van intézve.
– Mi jött még kívülről a telepre? – tudakolta Morley.
– Műlegyek például – felelte Belsnor.
– Fényképeznek? – kérdezte Morley.
– Nem, azok a műméhek. A műlegyek csak röpködnek és énekelnek.
– Énekelnek? – Morley azt hitte, rosszul hallotta.
– Van nálam egy. – Belsnor a zsebeiben kutatott, és végül egy kis műanyag dobozt halászott elő. – Tartsa a füléhez, benne van.
– Mit énekelnek? – Seth Morley a füléhez szorította a dobozt, és figyelt. Majd meghallotta a halk, távoli hangot. Mint a kifeszített drótok, gondolta. Mint a távoli szárnysuhogás.
– Ezt a zenét ismerem – kiáltott fel –, de nem tudom hová tenni! Egy régi kedvencem, valami ősi korból.
– Azt játsszák, amit szeret – mondta Maggie Walsh. Most felismerte. A Granada. – A fenébe – mondta hangosan –, biztos, hogy ezt a légy csinálja?!
– Nézzen bele a dobozba – mondta Belsnor –, de óvatosan, ki ne szökjön. Ritkák és nehéz megfogni.
Morley nagyon óvatosan félrecsúsztatta a doboz fedelét. Sötét színű legyet látott benne, olyan volt, mint egy szalaglégy a Proxima 6-ról, csapkodó szárnyakkal, dülledt szemekkel; összetett szeme volt, mint az igazi legyeknek. Meggyőzve csukta be a dobozt.
– Vicces – mondta. – Úgy működik, mint egy rádióvevő? A bolygó központi adójának jeleit fogja? Rádió, ugye?
– Szétszedtem egyet – mondta Belsnor –, nem rádió. A zenét hangszórón sugározza, de az a légy belsejéből jön. A jeleket egy miniatűr generátor kelti elektromos impulzusok formájában, az élőlények idegimpulzusaira emlékeztetnek. A generátor előtt van egy tároló, amely a teljes sémát átalakítja, így nagyon bonyolult jelek is létrehozhatók. Magának mit énekelt?
– A Granadát – mondta Seth Morley. Szerette volna megtartani. A légy jó társaság lenne. – Nem adja el? – kérdezte.
– Fogjon magának! – Belsnor visszavette a legyét, és a dobozt a zsebébe süllyesztette.
– Van még valami a legyeken, a másolatokon és a miniatűr épületeken kívül, ami kívülről jött be a telepre? – kérdezte Morley.
– Egyfajta bolha nagyságú másoló – felelt Maggie Walsh. De csak egy dolgot tud másolni, ugyanazt csinálja állandóan, nagy mennyiségben, végtelenül.
– Mit másol?
– Specktowsky könyvét.
– Ez minden?
– Erről tudunk – helyesbítette Maggie. – Lehet még más is, amit nem vettünk észre. – Éles pillantást vetett Belsnorra.
Belsnor nem szólt semmit, ismét visszahúzódott saját személyes világába, nem is törődött velük.
Seth Morley a kezébe vette a tönkretett miniatűr épületet, és azt mondta:
– Ha a sárkányok csak kis tárgyakról készítenek másolatot, akkor ezt nem ők csinálták. Csak olyan készíthette, ami magas technikai színvonalon áll.
– Évszázadokkal ezelőtt is készíthették – mondta Belsnor felélénkülve. – Olyan faj, amely már nincs itt.
– És azóta folyamatosan másolják?
– Igen. Vagy amióta itt vagyunk. A kedvünkért.
– Meddig tartanak ezek a miniatűr épületek? Tovább, mint a maga tolla?
– Értem, mire gondol – mondta Belsnor. – Nem, nem pusztulnak el olyan hamar. Lehet, hogy nem is másolatok. Nem tudom, sokat számít-e, de raktáron is állhatták egész idő alatt. Félretették, amíg nincs rájuk szükség, amíg meg nem jelenik valami a telepen.
– Van itt a telepben mikroszkóp?
– Persze – bólintott Belsnor –, Babble-nek van.
– Akkor megyek Babble-hez – indult az ajtó felé Morley. – Jó éjszakát! – szólt még vissza a válla fölött.
Egyikük sem válaszolt. Szemlátomást nem érdekelte őket, sem ő, sem amit mond. "Ilyen leszek én is pár hét múlva?" – kérdezte magában. Jó kérdés, és nemsokára tudni fogja a választ.

– Igen – mondta Babble –, használhatja a mikroszkópomat. – Papucsban és csíkos műgyapjú pizsamában volt. – Éppen le akartam feküdni. – Figyelte, ahogy Morley elővette a miniatűr épületet. – Ó, egy ilyen izé! Tele van itt velük minden.
Seth Morley leült a mikroszkóphoz, felfeszítette a pici szerkezetet, eltávolította a külső burkolatot, majd az alkatrészkupacot a mikroszkópállványra tette. Hatszázszoros nagyítást eredményező kis felbontást használt.
Bonyolult szövedék... természetesen nyomtatott áramkörök, egy csomó modulátor, ellenállások, kondenzátorok, csövek. Az energiaforrás: ultraminiatűr héliumelem. Az ágyúcső forgócsuklóját nézte, és úgy látta, hogy az energiasugár forrása egy germániumív. Nem lehet túl erős, állapította meg. Ebben Belsnornak igaza van, az ergben kifejezett hatóerő nagyon kicsi lehet.
A fókuszt most a motorra állította, amely az ágyúcső oldalirányú mozgatását végezte. A csövet rögzítő csaton nyomtatott szavakat vett észre. Megpróbálta elolvasni, és mikor a mikroszkópot a finombeállítóval beállította, a látvány megerősítette, amitől legjobban félt.

MADE AT TERRA 35082R

A szerkezet a Földről származik. Nem valami emberfeletti faj találmánya, nem Delmak–O bennszülött életformáinak a műve. Ennyit erről.
"Treaton tábornok – mondta magában elkeseredetten –, hát te akarsz elpusztítani! Az adóvevő meg hogy csónakkal érkezzünk a bolygóra. Te ölted meg Ben Tallchiefet. Nyilvánvaló."
– Mit talált? – kérdezte Babble.
– Azt, hogy az ellenség Treaton tábornok, és hogy, nincs semmi esélyünk. – Ellépett a mikroszkóptól. – Nézzen csak bele!
Babble a mikroszkóp lencséjéhez szorította szemét.
– Erre nem gondolt senki – mondta. – Megvizsgálhattunk volna egy ilyen vacakot az elmúlt két hónapban. Csak sose jutott eszünkbe. – Levette szemét a mikroszkópról, és riadtan nézett Seth Morleyra. – Mit tegyünk?
– Először is mindent, ami a telepen kívülről jött, össze kell gyűjteni és el kell pusztítani.
– Ez azt jelenti, hogy az Épület földi eredetű.
– Igen – bólintott Seth Morley. Világos, hogy az, gondolta. – Kísérleteznek rajtunk – mondta.
– Meg kell szabadulnunk erről a bolygóról! – kiáltotta Babble.
– Soha nem szabadulunk meg innen – mondta Seth Morley.
– Nyilván minden az Épületből jön. Meg kell találnunk a módját, hogy leromboljuk. De fogalmam sincs, hogyan.
– Nem akarja felülvizsgálni a jelentését Tallchief boncolásáról?
– Többet úgysem tehetek. Most azt mondanám, hogy esetleg olyan fegyverrel ölték meg, amelyről semmit sem tudunk. Valamivel, ami halálos mennyiségű hisztamint termel a vérben. Ami olyan hatást fejt ki, mint egy természetes eredetű légzőszervi gyulladás. Még egy lehetőség jön számításba. Lehet, hogy valami trükk az egész. Végtére is a Föld ma egy nagy tébolyda.
– A Földön katonai kutatólaboratóriumok vannak. Szigorúan titkosak, a nagyközönség semmit nem tud róluk.
– Maga honnét tud róluk?
– Tekel Ufarszinon – mondta Morley – mint a Kibuc tengeri biológusának volt velük kapcsolatom. Meg amikor fegyvert vásároltunk. – Őszintén szólva ez nem volt igaz, csak pletykákat hallott. De a pletykák meggyőzték.
– Mondja – nézett rá Babble –, tényleg látta a Földönjárót?
– Igen – felelte Morley –, és első kézből tudok a terrai titkos laboratóriumokról. Például...
Babble félbeszakította:
– Látott valakit. Elhiszem. Valaki, akit nem ismert, odament magához, és olyan dolgokról beszélt, amelyek kézenfekvőek lehettek; nevezetesen, hogy a kiválasztott csónak nem jó. De ez már ott volt a maga tudatában, mert gyerekkorától arra tanították, hogy ha jön egy idegen, és felajánlja segítségét, akkor az idegen az Isten egyik Manifesztációja. Érti? Azt látta, amit látni szeretett volna. Elfogadta Földönjárónak, mert Specktowsky könyve szinte teljesen általánosan elfogadott. Csakhogy én nem fogadom el.
– Nem? – lepődött meg Morley.
– Egyáltalán nem. Idegenek, valóban idegenek, rendes emberek felbukkannak időnként, és jó tanácsokat adnak. A legtöbb ember jó szándékú. Ha ott lettem volna, én is közbelépek. Közöltem volna, hogy a csónakja repülésre alkalmatlan.
– Akkor maga lett volna a Földönjáró, azzá vált volna átmenetileg. Bárkivel megtörténhet; hozzátartozik a csodához.
– Csodák nincsenek. Spinoza évszázadokkal ezelőtt bebizonyította. A csoda Isten gyengeségének jele, a természeti törvények hibájához hasonlóan. Ha lenne Isten.
– Délután azt állította, hogy hét ízben látta a Földönjárót. – Morleyban gyanú ébredt, rájött a következetlenségre. – És hogy a Közbenjárót is.
– Ezen azt értettem – Babble nem jött zavarba –, hogy olyan helyzetekben voltam, amelyekben emberi lények úgy cselekedtek, ahogyan a Földönjáró cselekedne, ha létezne. Nemcsak magának vannak ilyen problémái, sok embernek. Abból ered, hogy találkoztunk nem emberi értelmes fájókkal, és ezek közül egyesek, amelyeket "istennek" nevezünk és "istenvilágokon" laknak, annyival fejlettebbek nálunk, hogy olyan szerepre kényszerítenek minket, mint mi, mondjuk a kutyát vagy a macskát. A kutya és a macska szemében az ember istennek látszik, mert "isteni" dolgokat képes csinálni. De a kvázi-biológiai hiperértelmes életformák az Isten-világokon ugyanúgy a természetes evolúció termékei, mint mi. Idővel mi is olyanná fejlődhetünk... még tovább is. Nem azt mondom ezzel, hogy fejlődünk is, csak azt, hogy lehetséges. – Ujjával határozottan mutatott Morleyra. – Az univerzumot nem ők teremtették. Nem a Létrehozó Manifesztációi. Miért hinnénk bennük? Természetesen, ha megkérdezzük tőlük: Isten vagy? Te alkottad a világegyetemet? – igenlő választ adnak. Mi is ezt tettük. Ezt mondták a fehér emberek a tizenhatodik és tizenhetedik században, ugyanezt mondták Észak- és Dél-Amerika bennszülötteinek.
– De a spanyolok, angolok és a franciák gyarmatosítók voltak. Megvolt az okuk, hogy istennek tettessék magukat. Cortez például, ő...
– Az úgynevezett Isten-világok életformáinak ugyanaz az okuk rá.
– Mint? – Morleyban tompa düh kezdett izzani. Olyanok, mint a szentek! Megfontoltak. Meghallgatják imáinkat – ha fogni tudják –, és igyekeznek teljesíteni. Ahogy például Ben Tallchief esetében is tették.
– Meghalni küldték ide. Nem?
Ez azóta nyomasztotta Morleyt, attól a pillanattól kezdve, hogy Tallchief élettelen testét először megpillantotta.
– Talán nem tudták – mondta zavartan –, végtére is Specktowsky kimutatta, hogy Isten nem mindentudó. Nem tudta például, hogy a Megsemmisítő létezik, hogy életre kelt a teremtés koncentrikus köreiből, amelyek a világot létrehozták. Vagy, hogy a Megsemmisítő belépett az univerzumba, és azóta rothasztja a világot, melyet a Létrehozó saját képére alkotott, és így már nem az ő képe.
– Pont, mint Maggie Walsh. Ugyanúgy beszél nevetett fel élesen dr. Babble.
– Eddig még nem, találkoztam ateistával – mondta Seth Morley. Tulajdonképpen egyszer már találkozott eggyel, de évekkel ezelőtt. – Szokatlan a mi korunkban. Kezünkben Isten létezésének bizonyítéka. Megértem, hogy a régi korokban az ateizmus széles körben elterjedt volt, amikor a vallás a sosem látott dolgokba vetett hiten alapult..., de ma láthatók, mint azt Specktowsky kimutatta.
– A Földönjáró – mondta Babble – egyfajta antilény a Porlockról. Ahelyett, hogy a jó folyamatokba vagy eseményekbe avatkozna be...
Babble elhallgatott. A rendelő ajtaja kinyílt, és egy férfi jelent meg puha műanyag zubbonyban, bőrnadrágban és cipőben.
Sötét haja volt, arca kemény, kiugró pofacsontokkal, nagy és vidám szemekkel. Harmincéves lehetett. Kezében zseblámpát tartott, melyet most kikapcsolt. Szótlanul állt, Babble-re és Seth Morleyra bámulva. Csak állt, és várt csöndben. A telep olyan lakója, akit még nem láttam. Aztán észrevette Babble arckifejezését, és rájött, hogy Babble sem látta még soha.
– Ki maga? – kérdezte Babble rekedten. A férfi halk, lágy hangon megszólalt.
– Most érkeztem a csónakomon. A nevem Ned Russell, közgazdász vagyok. – Kezet nyújtott Babblenek, aki automatikusan elfogadta.
– Azt hittem, már mindenki itt van – mondta Babble. – Tizenhármán vagyunk, ennyinek is kell lennünk.
– Áthelyezést kértem, és ez volt a döntés. Delmak–O. – Russell Seth Morley felé fordult, és ismét, kezét nyújtotta. A két férfi kezet rázott.
– Lássuk az áthelyezési utasítást! – mondta Babble. Russell a kabátja zsebébe nyúlt.
– Különös helyen dolgoznak maguk. Szinte semmi fény, az automata pilóta nem működik... Magamnak kellett leszállnom, és azért annyira még nem szoktam hozzá a csónakhoz. Ott parkol, ahol a többi, a mezőn a tábor szélén.
– Most már két ok is van, hogy felkeltsük Belsnort – mondta Seth Morley. – A "Made at Terra" felirat a miniatűr épületen. És ő. – Azon töprengett, melyik bizonyul majd jelentősebbnek. Egyelőre nem látta elég tisztán, hogy egyik-e vagy a másik. Valami, ami megment, gondolta, valami, ami elpusztít. Ez – minden dolog egyformasága – mindkét módon bekövetkezhet. Susie Smart lassan osont az éjszaka sötétjében Tony Dunkelwelt szobája felé. Fekete blúzt és magas sarkú cipőt viselt, tudta, hogy a fiú így szereti. Bekopogott.
– Ki az? – dünnyögte belülről egy hang.
– Susie.
Lenyomta a kilincset. Az ajtó nem volt bezárva, így hát belépett.
Tony Dunkelwelt törökülésben ült a szoba közepén a padlón, egy gyertyaszál előtt. Szeme csukva a halvány fényben, nyilván transzban volt. Nem látszott rajta, hogy felismerte vagy észrevette Susie-t, mégis kérdezte a nevét.
– Bejöhetek?
A lányt nyugtalanították a fiú transzállapotai. Ilyenkor teljesen kiszakadt a normális világból. Néha órákig ült így, és ha utána megkérdezték, mit látott, alig vagy egyáltalán nem válaszolt.
– Nem akarlak zavarni – mondta Susie, látva, hogy a fiú nem felel. Tony most normális, tárgyilagos hangon megszólalt:
– Szívesen látlak.
– Köszönöm – mondta Susie megkönnyebbülten. Leült egy magas támlájú székre, előkereste cigarettáját, rágyújtott, és hátradőlt, mert tudta, hogy sokáig kell várakoznia. De nem érzett türelmetlenséget.
– Tony! – gyengéden megbökte magas sarkú cipője orrával. – Tony!
– Igen?
– Tony, meséld el, mit látsz! Egy másik világot? Látod az isteneket, amint azon igyekeznek, hogy jótetteket vigyenek véghez? Látod működni a Megsemmisítőt? Hogy néz ki? – Tony Dunkelwelten kívül senki sem látta még a Megsemmisítőt, és ő megtartotta magának az eredendő gonoszt. Aztán itt van a fiú transzainak ijesztő állapota, amely visszatartotta Susie-t, hogy megzavarja; ilyenkor jobbnak látta egyedül hagyni, hogy a nyers gonosz víziójából visszatérjen a megszokott, mindennapi állapotba.
– Ne szólj hozzám! – dünnyögte Tony. Szemeit szorosan behunyta, beesett arca kipirult.
– Engedd el magad egy kicsit! – kérte Susie. – Már ágyban kéne lenned. Nem akarsz lefeküdni, Tony? Mondjuk, velem? – A vállára tette a kezét, de a fiú lassan elhúzódott, és Susie keze megállt a levegőben. – Emlékszel, mit mondtál azzal kapcsolatban, hogy azért szeretlek, mert nem vagy igazi férfi? Igazi férfi vagy. Én ne tudnám? Hadd döntsem el én; megmondom, hogy férfi vagy-e vagy sem, ha netán nem bizonyulnál annak. Tudod, hogy egy 18 éves férfi hétszer elégülhet ki egy 24 órás periódus alatt? – Várt, de a fiú nem válaszolt. – Ez irtó jó dolog!
Tony elmerülten megszólalt:
– Az Isten fölött van még egy Isten. Olyan Isten, aki mind a négyet magába foglalja.
– Hogyhogy négyet? Négy micsodát?
– A négy Manifesztációt. A Létrehozót...
– Melyik a negyedik?
– A Megsemmisítő.
– Azt akarod mondani, hogy egy olyan istennel tudsz társalogni, aki a Megsemmisítőt egyesíti a másik hárommal? De hát ez lehetetlen, Tony, az istenek jók, a Megsemmisítő gonosz!
– Tudom – felelte komoran. – Ezért fáj annyira, amit látok. Az Isten feletti Istent, akit senki sem láthat, csak én. – Elhallgatott, és fokozatosan ismét visszasüppedt a transzba.
– Hogy láthatsz valamit, amit más nem láthat, és mégis valóságosnak nevezed?! – kérdezte Susie. – Specktowsky egy szóval sem említ egy szuperistent. Szerintem csak a te fejedben létezik. – Rosszkedvű volt és fázott, a cigaretta megégette az orrát, mint rendesen, most sem nyomta el idejében. – Feküdjünk le, Tony! – mondta hirtelen, és elnyomta a csikket. Gyere!
Lehajolt, és megragadta a karját, de a fiú mozdulat, Ián maradt. Akár egy szikla. Múlt az idő. Tony fel sem nézett.
– Jézusom! – kiáltotta Susie mérgesen. – A pokolba az egésszel! Elmegyek. Jó éjszakát!
Felállt, és gyors léptekkel az ajtó felé indult, kinyitotta, félig kilépett és megállt.
– Olyan jó lett volna, ha lefekszünk! – mondta panaszosan. – Nem tetszem neked? Valami nem tetszik rajtam? Tudok rajta változtatni. És olyan módokról is olvastam, amelyeket még én sem csináltam. Hadd tanítsalak meg, meglátod, sok örömöd lesz benne.
Tony Dunkelwelt kinyitotta a szemét, és rebbenéstelenül nézett rá. Susie nem tudta megfejteni ezt a tekintetet, és ettől zavarba jött. Borzongani kezdett, és meztelen karját dörzsölgette.
– A Megsemmisítő – mondta Tony – az abszolút nem Isten.
– Ezt értem.
– Viszont az "abszolút nem Isten" a létezés egyik kategóriája.
– Ha te mondod, Tony.
– Isten pedig a létezés valamennyi kategóriáját tartalmazza. Tehát Isten lehet abszolút nem Isten is, ami az emberi ész és logika felett áll, de ösztönösen érezzük, hogy így van. Te nem? Hát nem lenne sokkal jobb a monizmus a mi szánalmas dualizmusunknál? Specktowsky nagy ember volt, de az általa felismert dualizmus fölött létezik egy magasabb monisztikus struktúra. Van egy felsőbbrendű Isten. – Susie-ra nézett. – Mi erről a véleményed? – kérdezte kissé félénken.
– Az, hogy csodálatos! – lelkesedett Susie. – Olyan nagy dolog lehet transzban lenni és látni, amit te! Írhatnál egy könyvet, amelyben kifejted, hogy Specktowsky téved.
– Nem téved – állapította meg Tony –, csak én még többet látok. Ha erre a szintre eljutsz, az ellentét azonossággá válhat. Ezt szeretném kinyilatkoztatni.
– Nem nyilatkoztathatnád ki holnap? – kérdezte Susie még mindig borzongva és karjait dörzsölve. Fázom és fáradt vagyok. És volt egy szörnyű összetűzésem azzal az átkozott Mary Morleyval ma este, ezért kérlek, gyere, feküdjünk le!
– Próféta vagyok – mondta Tony –, mint Krisztus vagy Mózes vagy Specktowsky. Sosem fognak elfelejteni. – Ismét lehunyta szemét. A gyertya halványan pislákolt, már majdnem tövig égett. Nem vette észre.
– Ha próféta vagy – mondta Susie –, tégy csodát! – Specktowsky könyvében olvasta, hogy a prófétáknak csodatevő erejük volt. – Bizonyítsd be! – mondta.
Tony egyik szeme kinyílt.
– Miért van szükséged jelre?
– Nem jelet akarok. Csodát akarok!
– A csoda jel – mondta Tony. – Na jó, mutatok neked valamit. – Arcán mély megbántottsággal körülnézett a szobában. Susie rájött, hogy felébresztette, és ennek Tony nem örült.
– Milyen sötét az arcod.
A fiú vizsgálódva nyúlt a szemöldökéhez. – Pirulok – mondta. – A gyertyafény nem tartalmazza a teljes spektrumot, azért látszik feketének. – Feltápászkodott, és nyakát dörzsölgetve zavartan járkált körbe.
– Mióta ültél itt? – kérdezte Susie.
– Nem tudom.
– Ez az; teljesen elveszíted az időérzéked. – Ezt a fiútól hallotta, és már ez az egy dolog is tiszteletet ébresztett benne.
– Oké – mondta –, változtasd ezt kővé! – Talált egy darab kenyeret, egy üveg mogyorókrémet és egy kést. Kezében a kenyérrel Tonyhoz lépett. – Meg tudod csinálni? – kérdezte pajkosan.
– Krisztus csodájának ellentéte – mondta Tony ünnepélyesen.
– Meg tudod csinálni?
A fiú elvette tőle a kenyeret, két kezébe fogta, és mereven nézte, ajkai mozogtak. Egész arca rángatózni kezdett, mintha rettenetesen erőlködne. A sötétség nőtt, szemei kialudtak, és helyükbe a sötétség két kifürkészhetetlen foltja ült.
A kenyér fölemelkedett a kezéből, egyre magasabbra, végül egészen fölötte függött... megbillent, elhomályosult, és mint egy kő zuhant a padlóra. Mint egy kő? Susie letérdelt, hogy megnézze, vajon a szoba megvilágítása következtében nem került-e hipnózis alá. A kenyérdarab eltűnt. Ami a földön hevert, nagy sima kavicsnak látszott, halvány, vízmosta kavicsnak.
– Te jó isten! – mondta félig magában. – Fölvehetem? Nem veszélyes?
Tony szeme újból élettel telt meg, ő is letérdelt, és rámeredt a kőre. – Isten hatalma volt bennem – jelentette ki. – Nem én tettem, általam cselekedett.
Ahogy felemelte a követ – súlyos volt –, Susie melegnek és szinte élőnek érezte. Eleven kő, mondta magában. Mintha szerves anyagból lenne. Talán nem is igazi kő. Ledobta a padlóra. Keményen csattant, olyan hangja volt, amilyennek lennie kellett. Kő, ismerte el. Kő!
– Enyém lehet? – kérdezte. Teljés tisztelettel, reménykedve nézett a fiúra, pontosan akarta teljesíteni, amit mond.
– Megkaphatod, Suzanne – mondta Tony hűvösen.
– De most kelj fel és menj a szobádba! Fáradt vagyok.
– Hangja fáradt volt, egész teste ernyedt. – Holnap a reggelinél találkozunk. Jó éjt!
– Jó éjszakát! – mondta, Susie. – De ha akarod, levetkőztetlek és ágyba duglak. Szívesen megteszem.
– Nem – mondta Tony. Az ajtóhoz ment, és kinyitotta.
– Csókolj meg! – Susie odalépett hozzá, előrehajolt és megcsókolta a száját. – Köszönöm – mondta szerényen. – Jó éjt, Tony! És köszönöm a csodát. – Az ajtó be akart csukódni mögötte, de Susie ügyesen megállította cipője hegyes orrával. – Beszélhetek erről a többieknek? Úgy értem, nem ez az első csoda, amit valaha is tettél? Szabad tudniok róla? De ha nem akarod, hogy tudják, nem mesélem el nekik.
– Hagyjál aludni – mondta Tony, és becsapta az ajtót.
Az orra előtt becsukódó ajtó vadállati félelemmel töltötte el Susie-t. Ettől félt legjobban az életben: egy férfi bevágja az orra előtt az ajtót.
Felemelte kezét, és nyomban eszébe jutott a kő... kopogtatott vele az ajtón, de nem túl hangosan, csak annyira, hogy tudtára adja, mennyire kétségbeesetten vissza szeretne menni, de nem elég hangosan, hogy zavarja, ha nem akarja kinyitni.
Tony nem akarta. Semmi válasz, semmi mozgás. Semmi, csak az üresség.
– Tony? – suttogta, fülét az ajtóhoz szorítva. Csönd.
– Jól van – mondta tompán. Bizonytalan léptekkel elindult az előtéren át a szobája felé. Kezében szorongatta a követ.
A kő eltűnt. A kezében nem volt semmi.
– A fenébe! – mondta, nem tudván, most mit tegyen. Hová tűnt? Levegővé vált. Akkor az egész csak illúzió volt, ismerte fel. Hipnotizált és elhitette vele. "Gondolhattam volna, hogy ilyesmi nincs."
Hirtelen millió csillag robbant előtte, pattogó, hideg fénykorong jelent meg és záporozott felé. Érezte, hogy hideg súly hasít belé hátulról.
– Tony – mondta, és belezuhant a hívogató űrbe. Nem gondolt semmire, nem érzett semmit, csak látott. Látta az űrt, amint elnyeli, várja lent és fent és köröskörül, miközben átzuhant a sok millió mérföldön.
Úgy halt meg, négykézláb állva, egyedül az előtéren. És még mindig szorongatta kezében a nemlétezőt.

VIII. FEJEZET

Glen Belsnor álmodott. Saját magáról álmodott az éjszaka sötétjében: olyannak látta magát, mint amilyen a valóságban volt; bölcs, jóságos és gondoskodó. Meg tudnám tenni, gondolta boldogan. Mindegyikükre vigyázni tudok, segítem és óvom őket. Mindenáron meg kell őket védenem, gondolta álmában.
Álmában kábeleket szerelt, megszakítókat csavart a helyükre, egy segédegységet próbált ki.
A bonyolult gépezet felbúgott. Több mérföldnyi magas gerjesztett mező emelkedett minden irányban. Ezen senki nem jut át, gondolta magában elégedetten, és már nem félt annyira. A telep biztonságban van, és én csináltam.
Az emberek ide-oda járkáltak a telepen. Hosszú, vörös köntöst viseltek. Dél lett, és dél maradt ezer évig. Hirtelen észrevette, hogy megöregedtek. Imbolyogva mászkáltak, mint a bogarak, kuszáit szakállal, (a nők is). És látta, hogy némelyikük vak. Rájött, hogy mégsem voltak biztonságban, még a működő ernyő ellenére sem. Belülről pusztultak, és mindenképpen meg kell halniuk.
– Belsnor!
Kinyitotta szemét, és tudta, mi történt.
Szürke, kora reggeli nap szűrődött át szobája árnyain. Automata karórájára nézett, hét óra volt. Fölült, és ledobta magáról a takarót. Hűvös reggeli szellő cibálta, és megborzongott.
– Ki? – kérdezte a szobájába tóduló férfiaktól és nőktől. Behunyta szemét, és elfintorodott, mert minden igyekezete ellenére érezte az alvás avas maradványait.
– Susie Smart – mondta hangosan Ignatz Thugg, aki tarka pizsamában volt.
Belsnor fölkapta fürdőköpenyét, és komoran az ajtó felé indult.
– Tudja, mit jelent ez? – kérdezte Wade Frazer.
– Igen – felelte Belsnor. – Pontosan tudom, mit jelent.
Rockingham a szemét dörzsölte egy kis csíkos zsebkendő sarkával.
– Olyan vidám lélek volt – mondta. – A dolgok mindig felragyogtak a jelenlétében. Hogy tehette bárki is?! – Fonnyadt arcán egy könnycsepp jelent meg.
Belsnor keresztülvágott a táboron. A többiek csoportosan követték. Senki sem beszélt.
Susie az előtéren feküdt, néhány lépésre a szobájától. Lehajolt hozzá, és megérintette hátul a nyakát. Egészen hideg. Nincs benne élet. – Megvizsgálta? – fordult Babble-hez. – Tényleg meghalt? Semmi kétség?
– Nézze a kezét! – figyelmeztette Wade Frazer.
Belsnor elvette kezét a lány nyakáról. Csupa vér volt a keze. Most észrevette a haj között a vércsomót, közel a koponyatetőhöz. Betörték a fejét.
– Nem akarja a boncolási jelentést felülvizsgálni? – kérdezte dr. Babble-től csípősen Belsnor. – Nem akarja megváltoztatni, amit Tallchiefről mondott?
Senki nem felelt.
Belsnor körülnézett, és nem messze egy darab, kenyeret pillantott meg.
– Bizonyára nála volt.
– Tőlem kapta – szólalt meg Tony Dunkelwelt. Arca sápadt volt a rémülettől, alig lehetett hallani, amit mond. – Éjjel kiment a szobámból, és lefeküdtem. Nem öltem meg. Nem is tudtam róla, amíg dr. Babble-t meg a többieket kiabálni nem hallottam.
– Nem mondtuk, hogy maga volt – mondta Belsnor. "Igen, szobából szobába szálldosott – gondolta. – Kicsit dilis volt, és kinevettük... de sose bántott senkit. Ártatlan volt, amennyire ember csak lehet, még a saját rosszcselekedeteiben is ártatlan volt."
Az új ember, Russell jelent meg. Látszott az arcán, hogy anélkül, hogy Susie-t ismerte volna, ő is felfogta, milyen szörnyű dolog történt, milyen szörnyű pillanat ez mindenkinek.
– Látja, hová jött? – mondta neki élesen Belsnor.
– Talán a csónakom rádióján segítséget kérhetünk.
– A csónak rádiója nem elég jó – legyintett Belsnor.
– Egyáltalán nem jó. – Nehézkesen felállt, hallotta csontjai ropogását. "És a Terra csinálja az egészet gondolta visszaemlékezve, mit mondott Babble és Seth Morley, mikor Russell-lal átmentek hozzá. A saját kormányunk. Mintha patkányok lennénk összezárva egy labirintusban a halállal. Rágcsálók, a végső ellenség prédájául vetve; hogy meghaljunk egyenként, míg végül senki sem marad."
Seth Morley intett neki, és félrehívta.
– Tényleg nem akarja, elmondani nekik? Joguk van tudni, ki az ellenség.
Belsnor a fejét rázta.
– Nem akarom, hogy tudják. Ahogy már mondtam, a morális szintjük nagyon alacsony. Ha tudnák, hogy az egész a Terráról ered, nem bírnák elviselni. Egyszerűen megbolondulnának.
– Magára bízom – mondta Seth Morley –, magát választották vezetőnek. – De hangjából erős egyet nem értés csendült ki, mint ahogy elmúlt éjjel is.
– A megfelelő időben – mondta Belsnor, és hosszú, mozgékony ujjaival átfogta Seth felső karját. – Ha eljön az ideje.
– Sose jön el – mondta egy lépést hátralépve Seth Morley. – Úgy halnak meg, hogy nem tudják.
"Lehet, hogy jobb is lenne – gondolta Belsnor. – Jobb lenne, ha minden ember, akárhol is van, úgy hal meg, hogy nem tudja, ki tette és miért."
Russell leguggolt, megfordította Susie Smart testét, és az arcát nézte.
– Csinos lány lehetett.
– Az – mondta élesen Belsnor –, csak bolond. Túl élénken működtek a nemi ösztönei. Mindenkivel lefeküdt, aki az útjába akadt. Megvagyunk nélküle.
– Piszok alak! – kiáltott fél dühösen Seth Morley.
Belsnor felemelte kezét.
– Mit akar ezzel mondani? Hogy nélküle nem jutunk semmire? Hogy ez a vég?
Morley nem válaszolt.
Belsnor Maggie Walshhoz fordult.
– Imádkozzék!
Itt volt a halotti szertartás ideje, amelyhez olyan szorosan kapcsolódtak a rítusok, hogy még ő sem tudott halált enélkül elképzelni.
– Adjon pár percet! – mondta Maggie Walsh rekedten. Félrevonult, és hátat fordított, hallatszott, hogy sír.
– Akkor majd mondom én! – kiáltotta vadul Belsnor.
Seth Morley szólalt meg:
– Szeretnék engedélyt kérni, hogy felfedezőútra mehessek a telepen kívülre. Russell is jönne.
– Miért? – kérdezte Belsnor.
– Láttam az Épület kicsinyített mását – felelt halkan, de nagyon határozottan Morley. – Úgy vélem, ideje szembenézni az igazival.
– Vigyen magával még valakit – egyezett bele Belsnor. – Aki már ismeri odakint a járást.
– Velük megyek – jelentkezett Betty Jo Berm.
– Még egy férfi menjen velük! – mondta Belsnor. Közben azt gondolta, hogy hiba különválni, a halál akkor jön, ha valamelyikük magára marad. – Vigyék Frazert és Thuggot, mind a kettőt – döntött –, és B. J.-t is. – Ezzel ugyan kettéosztja a csoportot, de Roberta Rockingham vagy Bert Kosler fizikailag nem bírnának egy ilyen utat. Eddig még a tábort sem hagyták el. – Én itt maradok a többiekkel.
– Azt hiszem, fegyvert kellene vinnünk – jegyezte meg Wade Frazer.
– Senki se visz fegyvert – mondta Belsnor. – Így is elég rossz állapotban vagyunk. Ha felfegyverkeznek, még megölik egymást, véletlenül vagy szándékosan. Nem tudta, miért, de ösztönösen érezte, hogy igaza van. Susie Smart, gondolta. Lehet, hogy köztünk van a gyilkos... aki a Terra és Treaton tábornok ügynöke.
Mint álmomban. Az ellenség itt van belül. Az idő, a romlás és a halál. A telep köré vont erőtér ellenére. Ezt akarta jelenteni az álom.
Maggie Walsh sírástól vörös szemét dörzsölve azt mondta:
– Én is szeretnék velük menni!
– Miért? – kérdezte Belsnor. – Miért akar mindenki kimenni a telepről? itt biztonságosabb. – De tudta, hogy nincs igaza, és ez utat tört a hangjában is, hallotta saját bizonytalankodását. – Oké – mondta –, és sok szerencsét! – Seth Morleyhoz fordult. – Próbáljon egy olyan éneklő legyet fogni. Ha jobbat nem talál.
– Minden tőlem telhetőt megteszek – mondta Seth Morley. Megfordult, és otthagyta Belsnort. Akik menni készültek, szintén elindultak.
Soha nem térnek vissza – mondta magában Belsnor. Nézte, ahogy mennek, és mellében súlyosan vert a szíve, tompa ütések, mintha kongó mellkasában egy kozmikus óra ingája lengne ide-oda.
A halál ingája.
Azok heten végigbaktattak egy alacsony dombhát szélén, megfigyelve mindent, amit láttak. Alig beszéltek.
Előttük idegen, ködbe vesző dombvidék terült el, beleolvadva a hullámzó porba. Zöld zuzmó nőtt mindenfelé, a kusza növények belepték a talajt. A levegő szerves élet szagát árasztotta, gazdag, bonyolult szag, semmi olyasmi, amit valaha is szagoltak eddig. A távolban hatalmas gőzoszlopok szöktek az ég felé, forró gejzírek törtek a sziklákon át a felszínre. Valahol messze óceán terült el, láthatatlanul beleveszve a kavargó por- és párafelhőbe.
Nyirkos területre értek. A lábuk alatt vízzel keveredő meleg iszap cuppogott, oldott ásványok és gombaszerű kocsonyás anyag. Zuzmók és véglények maradványai színezték és vastagították a nedves habot, amely mindenfelé csöpögött az iszapos sziklákról és a szivacsra emlékeztető cserjékről.
Wade Frazer lehajolt, és felemelt egy csigaszerű, egylábú élőlényt.
– Ez nem utánzat, ez él. Igazi.
Thugg kezében egy szivacs volt, melyet egy kis meleg pocsolyából halászott ki.
– Ez viszont mesterséges. De Delmak–O-n jogos, hogy ilyen szivacsok legyenek. És ezek is utánzatok. – Thugg egy tekergő, kígyóhoz hasonló teremtményt húzott ki a vízből, a lény dühödten csapkodott rövid, vastag lábaival. Thugg villámgyorsan letépte a fejét, és amint a fej levált, a lény abbahagyta a mozgást. Teljes egészében mechanikai szerkezet, lehet látni a vezetékeket. – Visszacsavarta a fejet, és a lény újból ficánkolni kezdett. Thugg visszadobta a vízbe, és a lény boldogan elúszott.
– Hol az Épület? – kérdezte Mary Morley.
– Úgy tűnik... változtatja a helyét – felelt Maggie Walsh. – Amikor legutóbb valaki látta, ott állt ennek a dombnak a végén, a gejzírek mögött. Valószínűleg legközelebb máshol lesz.
– Ez jó kiindulópont – mondta Betty Jo Berm. – Ha megtaláljuk a nyomát, ahol legutóbb volt, elindulhatunk különböző irányokba. Szégyen, hogy nem hoztunk telefont – tette hozzá. – Sokat segítene.
– Belsnor hibája – mondta Thugg. – Ő a választott vezető, az ilyen technikai részletekre neki kéne gondolnia.
Betty Jo Berm Seth Morleyhoz fordult.
– Tetszik magának itt kint?
– Még nem tudom. – Talán Susie Smart halála miatt riasztotta minden, amit látott. Nem tetszett neki a természetes és mesterséges életformák keveredése, ettől az az érzése támadt, hogy az egész táj hamis... mintha azok a távoli dombok és jobbra az a nagy fennsík festett háttér lenne, gondolta. Mintha az egész, a telep és mi magunk is, egy nagy geodéziai sátorbán lenne. És fölöttünk Treaton kutatói, mint a képregények deformált tudósai, bámulnak le ránk, ahogy apró bogarakként mászunk szánalmas utunkon.
– Álljunk meg és pihenjünk! – indítványozta Maggie Walsh sötét és megnyúlt arccal. A Susie halála okozta megrázkódtatás nagyon megviselte. – Fáradt vagyok. Nem reggeliztünk, és ennivalót sem hoztunk magunkkal. Ezt az egész kirándulást előre jól meg kellett volna szervezni.
– Senki nem gondolkodott normálisan – mondta együttérzően Betty Jo Berm. Szoknyája zsebéből kis üveget vett elő, kinyitotta, válogatott a pirulák között, végül megtalálta a megfelelőt.
– Víz nélkül is le tudja nyelni? – érdeklődött Russell.
– Persze – felelte mosolyogva. – Egy gyógyszermániás bármilyen körülmények között le tud nyelni egy pirulát.
– B. J.-nek a gyógyszerek – mondta Russellnak Seth Morley, és kutatóan ránézett. Vajon van-e a legénység új tagjának is gyenge pont a jellemében, mint a többieknek? És ha van, mi az?
– Azt hiszem, tudom, Mr. Russellnak mi a mániája – mondta Wade Frazer kellemetlen ragadós hangján. – Amennyire meg tudtam figyelni, tisztaságmániában szenved.
– Tényleg? – kérdezte Mary Morley.
– Félek, hogy igen – mosolyodott el Russell, és kivillantak hibátlan, fehér filmszínészfogai.
Újból útnak indultak, és hamarosan egy folyóhoz értek. Túl szélesnek látszott ahhoz, hogy átgázolhassanak. Megálltak a parton.
– A folyót kell követnünk – mondta Thugg, majd elkomorulva hozzátette: – Jártam már erre, de semmiféle folyót nem láttam.
Frazer vihogott.
– Ez magának van itt, Morley, mert tengeri biológus.
– Különös észrevétel – mondta Maggie Walsh. Úgy érti, hogy a táj a kívánságaink szerint változik?
– Vicceltem mondta Frazer gorombán.
– De milyen különös ötlet – folytatta Maggie Walsh. – Tudják, Specktowsky azt írja rólunk, hogy "prekoncepcióink és elvárásaink rabjai vagyunk". És az Átok feltételei közül ez az egy hajlam mindig a kvázi-realitások mocsarában marad, anélkül, hogy valaha is meglátnánk, milyenek a dolgok valójában.
– Senki sem látja a valóságot olyannak, amilyen mondta Frazer. – Ezt már Kant bebizonyította. Például a tér és idő észlelése. – Tudták ezt? Tudta ezt, tengeri biológus úr? – bökött Seth Morley felé.
– Igen – felelte, noha soha nem hallott Kantról, és nem is olvasott tőle semmit.
– Specktowsky azt mondja, hogy végül megláthatjuk a tulajdonképpeni valóságot – mondta Maggie Walsh –, amikor a Közbenjáró kiszabadít világunkból és a földi körülmények közül. Mikor az ő segítségével lehull rólunk az Átok.
Russell is bekapcsolódott.
– És néha, még fizikai életünkben is kaphatunk róla pillanatnyi benyomásokat.
– Csak ha a Közbenjáró fellebbenti előlünk a fátylat – egészítette ki Maggie Walsh.
– Igaz – ismerte el Russell.
– Honnét jött? – kérdezte Russelltől Seth Morley.
– Az Alfa Centauri 8-ról.
– Messze van innen – jegyezte meg Wade Frazer.
– Tudom – bólintott Russell –, azért értem ide ilyen későn. Majdnem három hónapig utaztam.
– Akkor az elsők között kapta meg az áthelyezését – mondta Seth Morley. – Jóval előbb, mint én.
– Jóval előbb, mint bármelyikünk – tette hozzá Wade Frazer. Russellt méregette, aki egy fejjel magasabb volt nála. – Nem értem, minek ide közgazdász. Ezen a bolygón nincs gazdasági élet.
– Nekem úgy tűnik – mondta Maggie Walsh –, semmi sincs, amivel kapcsolatban bármelyikünk is használni tudná a szakmáját. A foglalkozásunk, a szakmánk – nem számít. Nem hiszem, hogy amiatt választottak minket.
– Nyilvánvaló – dörmögte Thugg.
– Ha ez magának olyan nyilvánvaló – kérdezte Betty Jo Berm –, akkor maga szerint mi volt a kiválasztás alapja?
– Amit Belsnor mond; mindannyian félresikerültek vagyunk.
– Nem azt mondta, hogy félresikerültek, hanem, hogy sikertelenek – mondta Seth Morley.
– Egy kutya – legyintett Thugg. – A Galaktika szemetei vagyunk. Belsnornak kivételesen igaza van.
– Engem hagyjon ki – mondta Betty Jo Berm. – Nem óhajtom, hogy engem is az "univerzum szemétje" közé soroljon. Még nem. Talán holnap...
– Ahogy meghalunk – mondta félig magában Maggie Walsh –, feledésbe merülünk. Feledésbe, amelyben már most is vagyunk... és amelyből csak az Isten menthet meg.
– Szóval egyrészről az Isten, aki meg akar menteni – mondta Seth Morley –, másrészről Treaton tábornok, aki meg akar... – elhallgatott, így is túl sokat mondott. De senki nem vette észre.
– Mindenesetre ez az élet lényege – vetette közbe Russell –, az univerzum dialektikája. Egyik erő a halál, a Megsemmisítő valamelyik megnyilvánulása felé hajt. És ott az Isten az ő három Manifesztációjával, elméletileg mindig segítségre készen, így van, Miss Walsh?
– Nem elméletileg, hanem a gyakorlatban is – rázta a fejét Maggie.
– Ott az Épület – szólalt meg nyugodt hangon Betty Jo Berm.

Meglátta hát végre! Seth Morley elárnyékolta szemét a tűző déli nap elől, és bámulta. A majdnem szabályos, hatalmas, szürke kocka szinte egész látóterét betöltötte. Tetején különös tornyok... talán kémények, a benne működő gépek miatt. Füstfátyol lebegett fölötte, így arra gondolt, hogy valamilyen gyár.
– Gyerünk! – adta ki a vezényszót Thugg, és elindult.
– Nem jut közelebb – mondta hirtelen száraz gúnnyal Wade Frazer.
– Akkor menjen gyorsabban! – vigyorgott Thugg.
– Nem segít — állt meg lihegve Maggie Walsh. Hónalja körül izzadságfoltok sötétlettek. – Mindig így van; az ember csak megy, az meg csak hátrál és hátrál.
– És sose jutunk egészen közel – tette hozzá Wade Frazer. Ő is megállt. Elővett egy viharvert rózsagyökér pipát, és rágyújtott. "A létező legerősebb és legbüdösebb dohányt szívja – állapította meg magában Seth Morley. A pipa nagy nehezen égni kezdett. – Ez a szag – gondolta – bemocskolja a természetes levegőt."
– Most mit tegyünk? – kérdezte Russell.
– Talán gondoljon valamire – mondta Thugg. Hunyjuk be a szemünket, és járjunk körbe, talán akkor ott találjuk magunkat mellette.
– Ahogy itt állunk – mondta elárnyékolt szemét meresztve Seth Morley –, közelebb jön. – Ebben biztos volt. Most már az összes torony jól kivehető volt, és úgy tűnt, a fölötte lebegő füstfelhő magasabban van. "Lehet, hogy egyáltalán nem is gyár – gondolta. – Ha csak egy picit közelebb jön, talán megállapíthatom." Egyre meresztette a szemét, most ezt tették a többiek is.
– Ez káprázatos – szólalt meg megfontolt hangján Russell. – Egyfajta vetített kép. Az adó nyilván néhány négyzetmérföldnyi területen belül van. Nagyon hatásos, modern videoadó... de így is észrevehető, hogy egy kicsit remeg.
– Akkor mit tanácsol? – kérdezte tőle Seth Morley. – Ha igaza van, nincs értelme megpróbálni megközelíteni, hiszen nincs is ott.
– Valahol van – javította ki Russell –, de nem azon a helyen. Amit látunk, kép. De a valódi Épület sem lehet messze.
– Honnét tudja? – kérdezte Seth Morley.
– Ismerem a Nyugati Interplan trükkjeit – felelte Russell. – Ez az illúziót keltő adás arra szolgál, hogy átverjék azokat, akik tudják, hogy van egy valódi Épület. Akik tudják, hogy meg lehet találni. És amikor ezt látják, azt hiszik, meg is találták. Nem azoknak szól, akik nem tudnak arról, hogy valahol errefelé áll egy épület... – Aztán még hozzátette: – Nagyon jól bevált ez a trükk a Nyugati Interplan és a Rigel-10-i hadikultusz közötti háborúban. A rigeli lövedékek kizárólag illuzórikus ipari létesítményeket semmisítettek meg. Tudják, ezt a vetítést a radar és a számítógépes képlettapogató is érzékeli. Valamilyen félanyagi alapja van. Tehát szigorúan értelmezve nem csoda.
– Biztos igaza van – mondta Betty Jo Berm –, maga közgazdász, tudhatja, mi történt az ipari létesítményekkel a háború alatt. – De ez nem úgy hangzott, mint ha Russell meggyőzte volna.
– Ezért hátrál, ha közeledünk? – kérdezte Russelltól Seth Morley.
– Ebből találtam ki, mi ez.
– Mondja meg, mit tegyünk! – mondta Maggie Walsh.
– Nézzük csak... – Russell elgondolkozott és sóhajtott egyet. A többiek várták.
– A valódi Épület szinte akárhol lehet. Az illúzióból nem lehet visszakövetkeztetni, ha lehetne, a módszer csődöt mondana. Azt hiszem – mutatott egy irányba –, illetve az az érzésem, hogy az a fennsík ott illúzió. Valamit eltakar, negatív hallucinációt okozva annak, aki arra néz. Megmagyarázom. Negatív hallucináció, amikor nem látunk valamit, ami tulajdonképpen ott van.
– Jó – mondta Thugg –, irány a fennsík.
– Akkor át kell kelnünk a folyón – jegyezte meg Mary Morley.
Frazer Maggie Walshhoz fordult.
– Mond valamit Specktowsky a vízen járásról? Most nagy Hasznát vennénk. A folyó átkozottul mélynek tűnik, és egyszer már úgy döntöttünk, hogy nem kockáztatjuk meg az átkelést.
– Lehet, hogy a folyó sincs ott – mondta Seth Morley.
– Ott van – mondta Russell. Odament a vízhez, megállt a szélén, és kezét telemerítette vízzel.
– Komolyan – kérdezte Betty Jo Berm –, mond valamit Specktowsky a vízen járásról?
– Meg lehet csinálni – válaszolta Maggie Walsh –, de csak akkor, ha az Isten jelen van. Ő vezet keresztül, különben elmerülünk és megfulladunk.
– Talán Mr. Russell az Isten – mondta Ignatz Thugg. Odafordult Russellhoz. – Nem az Isten Manifesztációja véletlenül, aki segíteni jött? Esetleg éppen a Földönjáró?
– Attól tartok, nem – felelte Russell értelmes, közönyös hangján.
– Vezessen át a vízen! – mondta neki Seth Morley.
– Nem tudom megcsinálni – rázta a fejét Russell –, olyan ember vagyok, mint maguk.
– Próbálja meg! – makacskodott Seth Morley.
– Különös, hogy a Földönjárónak tartanak. Már régebben is előfordult. Talán a vándoréletmódom miatt. Megjelenek valahol, ahol nem ismernek, és ha valami jót teszek – ami ritka –, valakinek nyomban az a fényes ötlete támad, hogy az Isten harmadik Manifesztációja vagyok.
– Lehet, hogy az – mondta Seth Morley, és vizsgálódva fürkészte Russellt; igyekezett felidézni, hogy nézett ki a Földönjáró, mikor Tekel Ufarszinon megjelent előtte. A hasonlóság nagyon kicsi volt. És mégis – különös érzése nem múlt el teljesen. Váratlanul jött: egyik pillanatban egyszerűen embernek tartotta Russellt, majd hirtelen az az érzése támadt, hogy az Isten jelenlétében van. És még most is így érezte.
– Tudnám, ha az lennék – mutatott rá Russell.
– Lehet, hogy tudja is – mondta Maggie Walsh, Lehet, hogy Mr. Morleynak igaza van. – Ő is Russellt fürkészte, aki most kissé feszengett. – Ha az – tette hozzá Maggie –, előbb-utóbb megtudjuk.
– Látta már egyáltalán a Földönjárót? – kérdezte tőle Russell.
– Nem.
– Nem én vagyok – jelentette ki Russell.
– Gázoljunk bele ebbe az átkozott folyóba – türelmetlenkedett Thugg: – Az ördögbe, majd visszafordulunk, ha tűi mély. Én megyek is. – A folyó felé indult, és belegázolt, lábai eltűntek az átlátszatlan, kékesszürke vízben. Lassan ment tovább, és a többiek követték.
Baj nélkül átértek a túlsó partra, a folyó teljes szélességében sekély volt. Bosszúsan rázogatták mind a hatan – Russell-lal együtt – ruhájukból a vizet. Csak derékig ért.
– Ignatz Thugg – mondta Frazer – mint Isten Manifesztációja. Képes folyókon átgázolni, és megvív a tájfunokkal. Sose hittem volna.
– Fogja be a száját! – mordult rá Thugg. 
Russell hirtelen Maggie Walshhoz fordult.
– Imádkozzék!
– Miért?
– Hogy fellebbenjen az illúzió fátyla, és mögötte feltáruljon a valóság.
– Mondhatom halkan? – kérdezte Maggie. Russell bólintott.
– Köszönöm – mondta a lány, és hátat fordított a csoportnak, egy ideig lehajtott fejjel, összekulcsolt kézzel állt, majd visszafordult. – Igyekeztem jól csinálni – közölte.
Most sokkal derűsebbnek látszik, gondolta Seth Morley. Lehet, hogy egy időre megfeledkezett Susie Smartról.
A közelben tompa lüktetés dobbant.
– Hallom – mondta Seth Morley, és félelem telepedett rá. Ösztönös, hatalmas félelem.
Százyardnyira tőlük a déli ég füstös párájában szürke fal kezdett emelkedni. A fal vibrált, nyikorgott, dübörgött, mintha élne... tetején a tornyok fekete gőzfelhőket lövelltek, hatalmas csövekből szünet nélkül fortyogó és csobogó folyadék bugyogott a folyóba.
Megtalálták az Épületet.

IX. FEJEZET

– Most megnézhetjük – mondta Seth Morley. "Végre. Olyan lármát csinál, mintha ezernyi óriási vasfedő hullana hatalmas tartályokból egy gigászi betonpadlóra. Mit csinálnak ott benn?" – kérdezte magában, és elindult az építmény homlokzata felé, megnézni, mi van a bejárat fölé írva.
– Zajos, mi?! – ordította Wade Frazer.
– Aha – felelte, de az Épület fülrepesztő lármájától saját hangját sem hallotta.
Rálépett az Épület körül futó kövezett útra, a többiek szorosan a nyomában, néhányan betapasztották fülüket.
Odaért a bejárathoz, és kezét szeme elé tartva fölnézett a csukott tolóajtó fölött kiemelkedő falfelületre.

BOROZÓ

"Ekkora zaj egy borozóból?" – kérdezte magában. Érthetetlen.
Egy kis oldalajtón ez állt: bejárat a fogyasztók részére a bor- és sajtkóstoló helyiségbe. "Szent isten! gondolta magában, mikor a sajt képe átsuhant az agyán, elhomályosítva feszült figyelmének többi gondolatát. – Be kell mennem – gondolta magában. – Úgy látszik, szabad, bár talán elvárják, hogy egy-két palackkal vásároljak távozás előtt. De nyilván nem kötelező."
Kár, hogy Ben Tallchief nem lehet itt, gondolta. Szeszes italok iránti szeretete számára fantasztikus élmény lenne.
– Várjon! Ne menjen be! – kiáltotta mögötte Maggie Walsh.
Kezével már a kilincsen, félig hátrafordult, és csodálkozott, vajon mi a baj.
Maggie Walsh hunyorogva nézett fölfelé a ragyogó napfényben, és a vakító sugarak között szavakat látott csillogni. Ujjával tapogatva próbálta a betűket kisilabizálni. "Mi van ide írva? – kérdezte magában. – Mi az az üzenet, amelyre már annyira kíváncsiak vagyunk?"

BÖLCSELŐ

– Várjon! – kiáltotta Seth Morleynak, aki egy oldalajtónál állt, keze a kilincsen, az ajtóra ügyfélbejárat volt írva. – Ne menjen be!
– Miért ne? – kiáltotta vissza Morley.
– Nem tudjuk, mi ez! – ért mellé kifulladva. Az óriási építmény szikrázott az éles napfényben, mely végigömlött rajta és lecsorgott a falakon. Mintha egyetlen porszemen végig lehetne menni, mondta magában vágyakozva. Út az univerzális Énhez, részben e világból, részben a másikból való. Bölcselő. Az a hely, ahol a tudást gyűjtötték össze. De túl nagy zajt csap ahhoz, hogy könyv-, hangszalag- és mikrofilmtár legyen. Olyan hely, ahol elmés beszélgetéseket folytatnak? Esetleg az emberi értelem lényegét őrzik itt lepárolva; talán megmártózhat dr. Johnson vagy Voltaire bölcsességében.
Az értelem azonban nem hangulat, hanem tisztánlátás. Az intelligencia legalapvetőbb formája, a kegyelem bizonyos mennyiségével párosulva. De mindenek fölött az abszolút tudás birtoklásának különös képessége.
"Ha bemegyek – gondolta –, mindent megtudok, amit a dimenziók hézagai között ember tudhat. Be kell mennem." Odalépett Seth Morleyhoz, és intett.
– Nyissa ki az ajtót! Be kell mennünk, meg kell tudnunk, mi van benne.
Wade Frazer utánuk ballagott, és finom iróniával figyelte izgatottságukat, majd megpillantotta az Épület roppant méretű bezárt ajtaja fölé vésett feliratot.
Először meghökkent. Ki tudta venni a betűket, melyek egy szóvá álltak össze. A szó jelentéséről azonban halvány fogalma sem volt.
– Nem értem! – kiáltotta Seth Morleynak és a telep vallási fanatikusának, Mag boszorkánynak. Újra elolvasta, és közben az járt a fejében, hogy problémája pszichológiai ambivalenciából ered; lehet, hogy a mélyebb rétegekben nem akarja igazán tudni, mit mondanak a betűk. Azért nem találja a jelentését, hogy saját cselekvését megakadályozza.

SZÜNTETŐ

"Várjunk csak – gondolta –, azt hiszem, tudóm már, mit jelent. Tájszó, és csak az érti, aki kellő és elfogulatlan humán ismeretekkel rendelkezik. A többiek elmennek mellette.
Ez egy olyan hely – gondolta –, ahol elmebetegeket tartanak fogva, és korlátozzák cselekvési szabadságukat. Szanatóriumféle, de sokkal több annál. Nem a betegek gyógyítása és a társadalomba visszavezetése a célja, esetleg éppen olyan betegen, mint voltak, hanem bezárja a kaput az emberi butaság és tudatlanság elől. Itt, ezen a helyen véget ér az elmebetegek zavart, öntudatlan élete; megszűnnek, ahogy a vésett felirat írja. Az ide került elmebetegeket nem térítik vissza a társadalomba, hanem csendesen és fájdalommentesen elaltatják. Végső soron nem szabad tovább fertőznie a Galaxist – mondta magában. – Hála istennek, hogy létezik ez a hely, csodálom, miért nem írták meg az újságok."
"Be kell mennem! – döntött. – Látni akarom, hogyan dolgoznak, és ki kell sütnöm, jogilag mi az alapjuk; a nem orvosi hatóságok – ha annak lehet őket nevezni – kényes problémája mindig fennáll, hogy beavatkoznak és leállítják a Szüntető működését."
– Be ne menjenek! – kiáltotta Seth Morleynak és a vallási tébolyult Maggie-Baggie-nek. – Ez nem maguknak való! Lehet, hogy titkos, igen. Értik? – mutatott a kis alumíniumajtó feliratára. Az volt odaírva: Csak szakemberek részére.
– Én bemehetek! – ordította feléjük Frazer a fülsértő lármában. – Maguk nem! Maguk nem szakemberek!
Maggie-Baggie-Haggie és Seth Morley meghökkenve néztek rá, de megálltak. Frazer utánuk csörtetett. Mary Morley rögtön észrevette az, írást a nagy, szürke épület bejárata fölött.

BŰVÖLŐ

"Tudom, mi ez – mondta magában –, de ők nem. A Bűvölő olyan hely, ahol a hátaimat az emberek fölött varázsigék és ráolvasás útján gyakorolják. Akik uralkodnak: mesterek, mert kapcsolatban állnak a boszorkányokkal, azok csodaszereivel és főzeteivel."
– Bemegyek – mondta férjének.
– Várj egy kicsit! – állította meg Seth. – Bírd ki!
– Én bemehetek – mondta Mary –, de te nem. Ez nekem van itt, tudom. Ne tarts vissza, félre az útból!
A kis ajtó előtt állt, és az üvegre ragasztott aranybetűket olvasta: Előcsarnok, nyitva minden képesített látogató számára, olvasta az ajtón. Igen, ez rám vonatkozik, gondolta, egyenesen nekem szól. Ezt jelenti a "képesített".
– Bemegyek veled – mondta Seth.
Mary Morley felnevetett. Vele? Vicces, gondolta. Azt hiszi, szívesen fogadják a Bűvölőben. Egy férfit! Ez csak nőknek való, mondta magában, férfiboszorkányok nincsenek,
Ha bemegyek, olyan dolgokat fogok tudni, amivel hatalmamban tarthatom: azzá tehetem, aminek lennie kellene, így bizonyos értelemben az ő érdekében teszem.
A kilincs felé nyúlt.
Ignatz Thugg oldalt állt, a többiektől félrehúzódva, és magában kuncogott a többiek bohóckodásán. Üvöltöznek és vonítanak, mint a disznók. Kedve lett volna odamenni és leszúrni őket, de hát kit érdekelnek. Fogadok, hogy büdösek, csak közelebb kéne menni hozzájuk, mondta magában. Olyan tisztának látszanak, de belül bűzlenek. Mi ez a hülye hely? Hunyorgott, és a kusza betűket böngészte.

ETYEPETYÉZŐ

Hohó, mondta magában. Ez frankó! Ez az a hely, ahol emberek állatokkal hogyishívjákolnak. Mindig szerettem volna látni, hogy csinálja egy nő egy lóval; fogadok, hogy odabent megláthatom. Úgy szeretném látni, ahogy mindenki szeme láttára csinálják. Pont úgy csinálhatják, ahogy azt kell.
És akik nézik, igazi emberek lesznek, akikkel beszélgetni lehet. Nem mint Morley még Walsh és Frazer, akik hülye idegen szavakat használnak, amelyek olyan hosszúak, és úgy hangzanak, mint a fingás. Azért mondanak ilyeneket, hogy elhitessék, nekik nem büdös a seggük. De nem különbek nálam.
Lehet, hogy az olyan kövér szamarak, mint Babble, kutyákkal csinálják. Szeretnék egy ilyen nagy valagút megnézni, hogy csinálja. Ezt a Walsht is megnézném, amint megizéli egy dán dog, legalább egyszer életében. Biztosan élvezné. Tulajdonképpen csak erre vár, valószínűleg álmodik is róla.
– Félre az útból – mondta Morleynak, Walshnak és Frazernek. – Maguk nem mehetnek ide be. Nézzék, mi van az ajtóra írva! – Rámutatott a festett, finom aranybetűkre a kis ajtó üvegablakán. – "Csak klubtagoknak!" Én bemehetek – mondta, és a kilincs után nyúlt.
Ned Russell hirtelen előreugrott, és az ajtó elé vetette magát. Felpillantott a hatalmas Épületre és a különböző sóvárgástól égő arcokra, majd így szólt:
– Jobb lesz, ha egyikünk se megy be.
– Miért? – kérdezte láthatólag elcsodálkozva Morley. – Mi baj lehet abból, ha bemegyünk egy borkóstolóba?
– Nem borozó – mondta kuncogva Ignatz Thugg.
– Rosszul olvasta, nem meri megérteni, mi ez valójában. – Ismét felvihogott. – De én tudom.
– Borozó! – tört ki Maggie Walsh. – Nem borozó, hanem a legnagyobb emberi tudás megvalósulásának színhelye! Ha bemegyünk, megtisztulunk Isten emberszeretete és az ember istenszeretete által.
– Ez egy speciális klub, csak bizonyos emberek számára – jelentette ki Thugg.
Frazer somolygott.
– Hát nem komikus, hogy emberek addig erőlködnek, míg elkerülik a szembenézést a valósággal? Nem így van, Russell?
– Nem lenne Biztonságos odabent – felelte Russell.
– Egyikünknek sem. – Tudom már, mi ez, mondta magában, és nem tévedek. Meg kell őket – és magamat – akadályoznom, hogy bejussanak. – Menjünk innen! – mondta keményen és határozottan. Ő maga nem mozdult.
Lelkesedésük lohadni kezdett.
– Komolyan gondolja? – kérdezte Seth Morley.
– Igen – bólintott. – Komolyan.
– Lehet, hogy igaza van – mondta a többieknek Seth Morley.
– Tényleg azt gondolja, Mr. Russell? – kérdezte elcsukló hangon Maggie Walsh.
Hátrálni kezdtek az ajtótól. Nem nagyon, de tisztes távolságra.
– Tudtam, hogy nem engedik – mondta letörten Ignatz Thugg. – Nem akarják, hogy élhetetlen nyafogok bemenjenek. Mindig így van.
Russell nem szólt semmit, elállta az ajtót, és türelmesen várt. Seth Morley hirtelen felkiáltott:
– Hol van Betty Jo Berm?!
"Jóságos isten! – gondolta Russell – róla megfeledkeztem. Rá nem figyeltem." Gyorsan megfordult, és szemét elárnyékolva arra nézett, ahonnan jöttek, az útra és a déli napfényben szikrázó folyóra.

Újra látta, mint már régebben is. Ahányszor eddig az Épületet látta, jól el tudta olvasni a főbejárat fölé magasodó hatalmas bronztáblát.

MEKKIZŐ

Mint nyelvész, azonnal le tudta fordítani, legalábbis körülbelül. Mekkis hettita nyelvén hatalmat jelent, onnét került át a szanszkritba, majd a görögbe és a latinba, végül a modern nyelvekbe, mint például a masina és mechanika szavakban. Itt megakadt, nem jutott odáig, mint a többiek.
"Bárcsak halott lennék!" – mondta magában.
Amennyire megértette, itt volt az univerzum forrása. Ezt szó szerint gondolta Specktowsky elmélete szerint; a teremtő aktus terjedésének koncentrikus körei. Számára ez nem az Istent jelentette. Materiális ténynek tekintette, minden transzcendens vonás nélkül. Mikor egy pirulát bekapott, egy pillanatra felemelkedett a hatalom koncentrációjának és intenzivitásának egy magasabb, szűkebb körébe. Teste könnyebb lett; képességei, mozdulatainak lendülete, mintha jobb üzemanyag hajtaná. Jobban égek, mondta magában. Megfordult, és eltávolodott az Épülettől, vissza a folyó felé. Tisztábban tudok gondolkodni, nem vagyok olyan kábult, mint eddig, egy idegen nap alatt kókadozva.
A víz majd segít, mondta magában. A vízben nem kell nehéz testedet cipelned. Nem emelkedsz nagyobb mekkisbe, de ne törődj vele; a víz mindent elmos. Nem vagy súlyos és nem vagy könnyű: nem is vagy.
Nem vonszolhatom tovább ezt a súlyos testet, mondta magában. Túl nagy teher, nem bírom tovább ilyen elnyomottan: szabadnak kell lennem!
Begázolt a sekélyesbe, és ment tovább a közepe felé. Nem is nézett hátra.
A víz, gondolta, most feloldja az összes pirulát, ami nálam van, eltűnnek örökre. De nincs tovább szükségem rájuk. Ha a mekkizőbe beléphetnék... talán test nélkül bemehetek, gondolta. Hogy ott újjászülessek; megszűnjek és mindent újra kezdjek. De máshonnan. Nem akarom végigcsinálni, amit átéltem – mondta magában.
Hallotta a háta mögött a Mekkiző vibráló dübörgését. A többiek most bent vannak, gondolta. Miért kérdezte magában –, miért van így? Miért mehetnek be oda, ahová én nem? Nem tudta.
De nem is érdekelte.

– Ott van! – mutatott előre remegő kézzel Maggie Walsh. – Nem látják? – dermedtségé elmúlt, és a folyó felé rohant. De mielőtt odaért volna, Russell és Seth Morley megelőzte. Megállt és sírva fakadt, könnyeinek töredezett kristályfüggönyén át figyelte, amint Thugg és Wade Frazer utoléri Seth Morleyt és Russellt; a négy férfi, nyomukban Mary Morleyval begázol a folyóba a fekete tárgyhoz, amely szelíden ringott a túlsó part felé.
Ott állt, és figyelte, amint kihozzák a vízből a partra Betty Jo testét. "Meghalt! – döbbent rá. – Míg azon vitatkoztunk, bemenjünk-e a Bölcselőbe. A fene egye meg! – gondolta letörten." Majd tétován a többiek után indult, akik Betty Jo teste körül térdeltek, és azon fáradoztak, hogy szájon át mesterséges légzést adjanak.
Odaért. Megállt.
– Van remény? – kérdezte.
– Nincs – felelte Wade Frazer.
– A, fene egye meg! – mondta akadozva, bénult nyelvvel. – Miért tette? Nem tudja, Frazer?
– Hosszú idő alatt kifejlődött feszültség – válaszolta Frazer.
Seth Morley ránézett, szemében düh lángolt.
– Bolond! – kiáltotta. – Ostoba, nyomorult bolond!
– Nem az én hibám, hogy meghalt! – rikácsolta Frazer. – Nem voltak megfelelő vizsgáló berendezéseim, hogy bárkit alaposan megvizsgálhassak. Ha lettek volna, felismerhettem volna és kezelhettem volna az öngyilkossági hajlamait.
– Vissza tudjuk vinni a telepre? – kérdezte Maggie Walsh könnyáztatta hangon. Alig tudott beszélni. – Ha maguk négyen vinni tudnák...
– Sokkal egyszerűbb lenne – jegyezte meg Thugg –, ha leúsztathatnánk a folyón. A fele utat megspórolhatnánk.
– Nincs min leúsztatni – mondta Mary Morley.
Russell azt mondta:
– Mikor átkeltünk a folyón, láttam valamit, ami egy tutajra emlékeztetett. Megmutatom. – Intett, hogy kövessék.
Ott feküdt egy torlasznál, mozdulatlanságra kárhoztatva. Lágyan ringott, ahogy a víz hullámzott, és Maggie Walshnak az az érzése támadt, hogy olyan, mintha szándékosan lenne itt. Erre a célra: hazavinni egyiküket, aki meghalt.
– Belsnor tutaja – állapította meg Ignatz Thugg.
– Valóban – mondta Frazer a fülét piszkálva. Mondta, hogy épített egy tutajt valahol idekint. Igen, nézzék, a rönkök nagy teljesítményű elektromos kábelekkel vannak összekötve. Nem tudom, elég szilárd-e ahhoz, hogy biztonságos legyen.
– Ha Glen Belsnor építette – mondta hevesen Maggie –, akkor biztonságos. Tegyék rá! – "És Isten szerelmére, óvatosan! – mondta magában. – Legyenek tisztelettudóak, amit cipelnek, az szent!"
A négy férfinak nyögve, egymást irányítva, hogy mit és hogyan csináljanak, végül sikerült Betty Jo Berm holttestét a tutajra fektetni.
Hanyatt feküdt, kezei a gyomrán keresztbe rakva. Szeme rebbenéstelenül meredt a vakító déli égre. A víz még egyre csöpögött róla, és a haja úgy tűnt Maggie-nek, mint egy fekete darázsfészek, amely egy feszületre tapadt, és sose jöhet le róla.
Megtámadta a halál, gondolta. A halál darazsai. És mi, a többiek? Mi mikor kerülünk sorra? Ki lesz a következő? Lehet, hogy én, gondolta. Igen, talán éppen én.
– Mi is felszállhatunk a tutajra – mondta Russell. – Tudja, hol kell partra szállnunk? – kérdezte Maggie-től.
– Én tudom – előzte meg a válasszal Frazer.
– Oké! – mondta Russell tárgyilagosan. – Menjünk.
Lesegítette Maggie-t és Mary Morleyt a folyóparton a tutajra. Gyengéden érintette meg a két nőt, lovagiasan, Maggie régóta nem találkozott ilyennel.
– Köszönöm – mondta.
– Nézzék! – kiáltotta Seth Morley visszanézve az Épületre. A mesterséges háttér kezdett újra helyreállni; az Épület teljes nagyságában hullámzott. Mikor a tutaj elindult – a négy férfi ellökte a parttól –, Maggie látta, hogy a hatalmas, szürke falak beleolvadnak a hamis fennsík távoli bronzszínébe.
Ahogy a folyó főáramlatát elérték, a tutaj felgyorsult. Maggie, aki Betty Jo nedves teste mellett ült, didergett a napfényben, és lehunyta szemét. "Ó Istenem, gondolta, segíts visszajutni a telepre! Hová visz ez a folyó? – kérdezte magában. – Sose láttam eddig, és ha jól emlékszem, nem folyik el a telep közelében. Nem erről jöttünk."
– Miért gondolják, hogy a folyó hazavisz? – kérdezte hangosan. – Szerintem valamennyien elveszítették a józan eszüket.
– Nem cipelhetjük – mondta Frazer. – Túl messze van.
– De így csak távolodunk! – Ebben biztos volt. – Le akarok szállni! – kiáltotta rémülten, és felállt. A tutaj túl gyorsan úszott, és Maggie a part gyorsan suhanó körvonalait látva a csapdába eső félelmét érezte.
– Nehogy a vízbe ugorjon! – ragadta meg a karját Russell. – Minden rendben van. Mindannyian rendben vagyunk.
A tutaj tovább gyorsult. Senki sem beszélt, csöndben siklottak tova, élvezték a napot és a vizet... és mind féltek, és rosszkedvűek voltak a történtektől. És ami vár ránk, gondolta Maggie Walsh.
– Honnét tudott a tutajról? – kérdezte Seth Morley Russelltól.
– Mondtam, hogy láttam, amikor...
– Senki más nem látta! – vágott közbe Morley.
Russell hallgatott.
– Ember maga vagy Manifesztáció? – kérdezte Seth Morley.
– Ha Isten Manifesztációja lennék, megmentettem volna Betty Jót a vízbefúlástól – mutatott rá csípősen Russell. Maggie Walshhoz fordult. – Maga szerint is Manifesztáció vagyok?
– Nem – mondta a lány. "Mennyire szeretném, ha az lenne – gondolta. – Milyen nagy szükségünk lenne beavatkozásra!"
Russell előrehajolva megérintette a halott Betty Jo Berm fekete haját. Csöndben haladtak tovább.

Tony Dunkelwelt bezárkózott a szobájába, törökülésben ült a padlón, és tisztában volt vele, hogy ő ölte meg Susie-t.
A csoda, gondolta. Biztos a Megsemmisítő volt, aki a hívásomra jött. Ő változtatta a kenyeret kővé, azután elvette tőle, és megölte vele. Azzal a kővel, amelyet én csináltam. Akárhogy nézzük, az én fejemre száll.
Fülelt, de nem hallott semmit. A fél csoport elment; akik maradtak, magukba zárkóztak. Talán mind elmentek, mondta magában. Egyedül vagyok... magamra hagyva, hogy rettenetes mancsai közé kaparintson a Megsemmisítő.
– Megszerzem Kémosz kardját – mondta fennhangon –, és levágom vele a Megsemmisítőt.
Felemelte kezét, és a kard után tapogatott. Már többször látta meditációi során, de sosem nyúlt, hozzá.
– Add nekem Kémosz kardját – mondta –, és én elvégzem munkáját! Megkeresem a Sötétet, és végzek vele egyszer s mindenkorra. Soha többé nem támad fel.
Várt, de nem látott semmit.
– Kérlek! – mondta: "Mélyebbre kell merülnöm az univerzális Énbe – gondolta. – Még elszigetelt vagyok. – Behunyta szemét, és kényszerítette testét, hogy elengedje magát. – Fogadj be – gondolta –, elég tiszta és üres vagyok, hogy belém áradj! Üres edénynek kell lennem újra. Mint már régebben is annyiszor."
De most képtelen volt rá.
Tisztátlan vagyok, döbbent rá. Ezért nem küldenek nekem semmit. De mivel veszítettem el képességemet, hogy befogadjak, sőt, hogy egyáltalán lássak? Sosem látom többé az Isten feletti Istent? – kérdezte magában. Mindennek vége.
A büntetésem, gondolta.
De nem érdemeltem meg. Susie nem volt fontos, bolond volt. A kő! Igen, ez az; a kő tiszta volt, ő meg tisztátalan. Mégis szörnyű, hogy meghalt, gondolta. Elevenség, mozgás, fény – ez volt Susie. De fénye nyugtalan, szaggatott fény volt. Rossz volt nekem. Amit tettem, önvédelem volt. Nyilvánvaló.
– A kardot! – mondta. – Kémosz öldöklő kardját! Adjátok nekem! – Előre-hátra hintázott, és ismét felnyúlt feje fölé, a döbbenetbe. Karja kinyúlt és eltűnt, látta eltűnni. Ujjai az űrben tapogattak, millió mérföldnyi ürességben, az ember fölötti űrben... egyre tovább tapogatózott, és ujjai hirtelen hozzáértek valamihez.
Hozzáértek – de nem ragadták meg.
Esküszöm, mondta magában, ha megkapom a kardot, használni fogom! Megbosszulom Susie halálát.
Megint megérintette, de nem fogta meg. Tudom, hogy ott van, gondolta, érzem az ujjaimmal.
– Adjátok ide! – kiáltotta. – Esküszöm, hogy használni fogom! – Várt, és azután üres kezébe kemény és hideg súly nehezedett.
A kard. A kezében volt.
Óvatosan lehúzta a kardot. Isten fényét és melegét sugározta, hatalma megtöltötte a szobát. Tony hirtelen felugrott, és majdnem leejtette a kardot. Megvan, mondta magában boldogan. Az ajtóhoz rohant, a kard remegett gyenge-markában. Föltépte az ajtót, kilépett a déli napfénybe, körülnézett, és elkiáltotta magát:
– Hol vagy, hatalmas Megsemmisítő, élet pusztítója?! Gyere, és vívj meg velem!
Az előtéren át lassú, nehézkes járással egy alak közeledett. Görnyedt alak, vakon tapogatódzott, mint aki a föld mélyének sötétjéhez szokott. Azután fölemelte hályogos szemét, Tony pedig látta és felismerte a testére tapadt porköpenyt... a görnyedt testről por szállt fel, és kavargott a levegőben. Finom porcsóva lebegett a nyomában, amerre ment.
Nagyon rozzant volt. Törékeny csontjaira sárgult, ráncos bőr tapadt. Arca beesett. Szája fogatlan. A Megsemmisítő bicegve közeledett, és őt nézte. Sípolva lihegett, és néhány zavaros szót csikorgott. Most kinyújtotta aszott karját, és azt nyikorogta:
– Szervusz, Tony! Szervusz! Hogy vagy?
– Hozzám jöttél? – kérdezte Tony.
– Igen – zihált, és egy lépéssel közelebb jött. Tony most megérezte a szagát: gombaszag és évszázadok rothadásának bűze keveredett benne. A halál szaga. Most hozzá lépett, és vigyorgott, állán nyál folyt végig, és a földre csöpögött. Megpróbálta pikkelyes kézfejével letörülni a nyálat, de nem sikerült.
– Meg akarlak... – kezdte, és Tony ebben a pillanatban beledöfte Kémosz kardját, puha, potrohos hasába.
Mikor kihúzta a kardot, egy csomó puha, fehér féreg zúdult ki belőle. A Megsemmisítő száraz kotkodácsolással ismét felnevetett, imbolygott, és egyik kezével felé nyúlt... Tony hátralépett, és elfordította tekintetét a halomba gyűlő férgek látványától. Nem volt vére; egy zsák rothadás volt, semmi más.
Egyre hörögve térdre rogyott. Majd furcsa rángatózással a haját kezdte tépni. Görcsbe rándult ujjai között hosszú, színtelen hajszálak jelentek meg. A kitépett hajat Tony felé nyújtotta, mintha valami felbecsülhetetlen értéket akarna neki adni.
Tony újra szúrt. A Megsemmisítő elvágódott, és mozdulatlanul fekve maradt. Szemei kidülledtek, szája kinyílt.
A szájából szőrös élőlény mászott elő, mint egy túlméretezett pók. Tony rátaposott, és péppé zúzta lábával.
– Megöltem a Megsemmisítőt! – kiáltotta.
Távolról, a tábor túlsó vége felől egy hang szállt felé: – Tony! – Egy alak közeledett futva. Először nem tudta megállapítani, ki az, kezével ernyőt formálva nézte.
Glen Belsnor. Rohan, ahogy csak bír.
– Megöltem a Megsemmisítőt – mondta Tony, mikor Belsnor zihálva az előtérre toppant. – Látja? – A karddal a kettőjük között heverő összeomlott alakra mutatott, amely a halál beálltakor felhúzott kézzel és lábbal magzati testtartásba merevedett.
– Ez Bert Kosler! – üvöltötte Belsnor levegő után kapkodva. – Egy öregembert öltél meg!
– Nem! – kiáltotta, és lenézett. Előtte Bert Kosler, a telep gondnoka hevert. – Hatalmába kerítette a Megsemmisítő – mondta, de ő maga sem hitte. Látta és tudta, mit tett.
– Sajnálom – mondta. – Megkérem az Isten feletti Istent, adja őt vissza. – Megfordult, és berohant a szobába, bezárta az ajtót, és reszketett. Torkát hányinger fojtogatta, szédült és émelygett. Gyomra úgy összerándult a fájdalomtól, hogy nyögve összegörnyedt. A kard súlyosan kihullott a kezéből, a csörrenéstől megrémült, néhány lépést hátrált, és nem nyúlt hozzá.
– Nyisd ki az ajtót! – ordította kívülről Glen Belsnor.
– Nem! – nyögte, és vacogtak a fogai. Karjain és lábain szörnyű hideg kúszott végig, a hideg összekeveredett a gyomrában a hányingerrel, és a fájdalom egyre nőtt.
Kívülről hatalmas robaj hallatszott; az ajtó megremegett, recsegett, majd hirtelen kivágódott.
Glen Belsnor állt ott ősz hajjal, fenyegetően, kezében katonai pisztolyt tartott, és a szoba felé szegezte. Egyenesen Tony Dunkelweltre.
Tony Dunkelwelt lehajolt, és a kard után nyúlt.
– Ne nyúlj hozzá! – mondta Glen Belsnor. – Különben megöllek!
Keze a kard markolatára kulcsolódott.
Glen Belsnor lőtt. Közvetlen közelről.

X. FEJEZET

Ned Russell a távolt kémlelve állt a lefelé úszó tutajon, és gondolataiba merült.
– Mit keres? – érdeklődött Seth Morley.
– Ott látok egyet – mutatott előre Russell. Maggie felé fordult. – Ugye az?
– Igen – felelte a lány. – A nagy sárkány. Van egy másik is, amelyik majdnem ekkora.
– Milyen jellegű kérdéseket tettek fel nekik? – tudakolta Russell.
Maggie meglepődött.
– Nem kérdeztünk tőlük semmit, nincs közöttünk semmiféle kommunikáció; amennyire meg tudtuk állapítani, nincs nyelvük vagy hangképző szervük.
– És telepatikusan? – kérdezte Russell.
– Nem telepatikusak – mondta Wade Frazer –, és mi sem. Nem csinálnak mást, mint tárgyakat másolnak, amelyek azután néhány nap alatt szétporladnak.
– Lehet velük kommunikálni – jelentette ki Russell. – Kormányozzuk a parthoz a tutajt. Beszélni akarok a maguk sárkányával.
Kiugrott a tutajról a vízbe.
– Mindenki szálljon le, és segítsenek irányítani! Határozott volt, és arca szokatlanul kemény, így hát egymás után belecsúsztak a vízbe, a tutajon csak Betty Jo mozdulatlan teste maradt.
Néhány perc alatt a füves parthoz lökdösték a tutajt. Erősen kikötötték – mélyen betolták a szürke iszapba –, és fölmásztak a partra.
A kocsonyás tömegű kocka fölébük tornyosult, ahogy odaértek. A napfény apró pettyeken táncolt, mintha fennakadt volna rajtuk. Az organizmus belsejében élet lüktetett.
"Nagyobb, mint gondoltam – állapította meg magában Seth Morley. – Kortalannak látszik. Meddig élnek?" – töprengett.
– Elétesz egy tárgyat – magyarázta Ignatz Thugg –, erre kilök magából egy darabot, majd ez a darab másolattá formálódik. Nézze, megmutatom. – Vizes karóráját odatette a sárkány elé a földre. – Duplázd meg, fickó! – mondta.
A kocsonya hullámzott, és egyszerre, ahogy Thugg mondta, egy része lecsöppent róla az óra mellé. Az anyag színe megváltozott; ezüstös lett. Azután elszíntelenedett.
Az ezüstös anyag kezdett körvonalakat ölteni. Néhány perc eltelt, mintha a sárkány pihenne, majd a kilökött anyag hirtelen korong alakúvá változott. Pont olyan volt, mint a mellette fekvő igazi óra... vagy inkább majdnem olyan – vette észre Seth Morley. A színe más volt, nem volt olyan fényes. De alapvetően mégis sikerült volt.
Russell leült a fűbe, és kutatni kezdett a zsebeiben.
– Egy darab papír kéne! – mondta.
– A tárcámban van, még száraz. – Maggie Walsh a tárcájában kotorászott, majd átadott neki egy kis blokkot.
– Toll is kell?
– Tollam van. – Russell komor arccal írt valamit a legfelső lapra. – Kérdéseket teszek fel neki. – Befejezte az írást, és felolvasta: "Hányan halnak meg közülünk itt, Delmak–O-n?" Összehajtotta a papírt; és a sárkány elé helyezte, a karórák mellé.
A sárkány kocsonyájából újabb darab vált le, és kis dombot alkotott Russell papírja mellett.
– Nem fogja egyszerűen a kérdést lemásolni? – kérdezte Seth Morley.
– Nem tudom – felelte Russell. – Majd meglátjuk. Thugg szólalt meg:
– Azt hiszem, maga hibbant.
– Különös elképzelése van arról, Thugg, ki hibbant és ki nem – nézett rá Russell.
– Ezt sértésnek szánta? – Thugg elvörösödött a dühtől.
– Nézzék! – kiáltott fel Maggie Walsh. – Alakul a papír másolata.
A sárkány előtt két egyforma összehajtott papírlap feküdt. Russell várt egy kicsit, majd nyilván úgy gondolva, hogy a másolási eljárás befejeződött, felemelte a két lapot, széthajtotta és hosszasan tanulmányozta.
– Válaszolt vagy a kérdést ismételte meg? – kérdezte Seth Morley.
– Válaszolt – nyújtotta át Russell az egyik papírt. Az írás rövid volt és világos. És félreérthetetlen. "Visszatértek a táborba, és nem látjátok embereiteket."
– Kérdezze meg, ki az ellenségünk! – mondta Seth Morley.
– Oké! – Russell megint írt, és az összehajtogatott papírt a sárkány elé tette. – Ki az ellenségünk? Ez, hogy úgy mondjam, a végső kérdés.
A sárkány válaszcédulát készített, amelyet Russell gyorsan felkapott. Elmélyülten tanulmányozta, majd hangosan olvasta: "Befolyásos körök."
– Ez nem sokat mond – állapította meg Maggie Walsh.
– Nyilván ennyit tud – vont vállat Russell.
– Most azt kérdezze meg, mit tegyünk! – indítványozta Seth Morley.
Russell leírta a kérdést, és ismét a sárkány elé tette. Hamarosan elkészült a felelet, és nekikészült, hogy felolvassa.
– Ez hosszú – mondta mentegetőzve.
– Természetes – bólintott Wade Frazer –, ha a kérdés jellegét nézzük.
Russell olvasni kezdett: "Titkos erők működnek, és összeterelik azokat, akik együvé tartoznak. Ennek a vonzásnak engednünk kell; akkor nem követünk el hibát."
Russell elgondolkozott.
– Nem kellett volna elszakadnunk egymástól, nem lett volna szabad elhagynunk a telepet. Ha ott maradunk, Miss Berm még most is élne. Világos, mostantól szemmel kell tartanunk egymást egész... – elhallgatott. A sárkányról újabb kocsonyatömeg vált le, amely a többihez hasonlóan papírlappá formálódott. Russell fölemelte, kinyitotta és beleolvasott. – Magának van címezve – mondta, és átnyújtotta Seth Morleynak.
"Az ember gyakran szeretne összeforrni másokkal, de környezete már csoporttá formálódott, így egyedül marad. Ezért azzal kell szövetkeznie, aki közel áll a csoport centrumához, és segíteni tud bejutni a zárt körbe." Seth Morley összegyűrte a papírt, és eldobta.
– Ez Belsnor lesz – mondta. – Az az ember, aki közel áll a centrumhoz. – Igaz, gondolta, kívül vagyok, és elszigetelt. De bizonyos értelemben mind elszigeteltek vagyunk. Még Belsnor is.
– Talán rám vonatkozik – mondta Russell.
– Nem – rázta a fejét Morley –, Glen Belsnorra.
– Lenne egy kérdésem – szólalt meg Wade Frazer. Kinyújtotta kezét, és Russell átadta a papírt meg a tollat. Frazer gyorsan írt valamit, majd mikor befejezte, felolvasta a kérdést: "Ki vagy mi az az ember, aki Ned Russellnak nevezi magát?"
A kérdést odatette a sárkány elé. Ahogy a válasz megjelent, Russell felkapta; szinte észrevétlenül, fürgén, egyik pillanatban ott feküdt, a következőben már a kezében volt. Nyugodtan elolvasta. Végül átadta Seth Morleynak.
– Olvassa hangosan! – mondta.
Morley úgy tett. "Minden lépés – akár előre, akár hátra – veszélybe visz. Menekülésre nincs mód. A veszély abból fakad, hogy valaki túl becsvágyó." – Továbbadta a lapot Wade Frazernek.
– Hát ez semmit nem mond – jegyezte meg Ignatz Thugg.
– Azt mondja, hogy Russell olyan helyzetet teremt, melyben minden mozdulat: vesztes mozdulat – mondta Wade Frazer. – Mindenfelől veszély les ránk, és nem menekülhetünk. És az oka: Russell becsvágya. – Hosszan és kutatva méregette Russellt. – Mi a szándéka tulajdonképpen? És miért sodor szándékosan veszélybe?
– Nem mondja, hogy én viszem magukat veszélybe – felelte Russell –, csak azt, hogy a veszély fennáll.
– És a becsvágya? Egyenesen magára céloz.
– Egyedüli vágyam – mondta Russell –, hogy jó közgazdász legyek, aki hasznos munkát végez. Ezért is kértem az áthelyezésemet. A munkám – nem az én hibámból – érdektelen és unalmas volt. Ezért örültem annyira, hogy áthelyeztek ide, Delmak–O-ra. – Aztán még hozzáfűzte: – A véleményem megváltozott némileg, mióta itt vagyok.
– A miénk is – mondta Seth Morley.
– Jól van – mondta fontoskodva Frazer –, valamit megtudtunk a sárkánytól, bár nem sokat. Mindannyiunkat meg fognak ölni. – Szomorúan elmosolyodott. – És az ellenség: "befolyásos körök". Szorosan egymás mellett kell maradnunk, különben egyenként kicsinálnak. – Elgondolkozott. – És a veszély minden irányból fenyeget. Semmit sem tehetünk, ami ezen változtatna. Russell is veszélyes a becsvágya miatt. – Seth Morley felé fordulva folytatta: – Észrevette, hogy átvette az irányítást? Mintha természetes dolog lenne.
– Számomra természetes is – mondta Russell.
– Akkor a sárkánynak igaza van! – vágott vissza Frazer.
Rövid hallgatás után Russell bólintott.
– Azt hiszem, igen. De valakinek vezetni kell.
– Ha visszaérünk – kérdezte Seth Morley –, lemond, és elfogadja Glen Belsnort a csoport vezetőjének?
– Ha alkalmas rá.
– Glen Belsnort mi választottuk – mondta Frazer.
– Ő a vezetőnk, akár tetszik magának, akár nem.
– De nekem nem volt módom szavazni – mosolyodott el Russell –, így hát nem tartom magamra nézve kötelezőnek.
Maggie Walsh szólalt meg:
– Szeretnék egy-két dolgot kérdezni a sárkánytól.
– Elvette a tollat és a papírt, és gondosan írni kezdett.
– Azt kérdezem: "Miért élünk?" – A sárkány elé tette a papírt, és várt.
A válasz így hangzott: "Hogy eljussunk a birtoklás teljességéhez és a hatalom csúcsaihoz."
– Rejtélyes – mondta Wade Frazer. – "A birtoklás teljessége és a hatalom csúcsai." Érdekes. Hát ennyi az élet?
Maggie újabb kérdést írt. – Most azt kérdezem: "Van-e Isten?" – A lapot a sárkány elé rakta, és mindnyájan – még Ignatz Thugg is – feszülten várakoztak.
A válasz nem késett. "Nem hinnétek nekem."
– Ez meg mi?! – fakadt ki Ignatz Thugg. – Semmit sem jelent, azt jelenti. Nincs értelme.
– De ez az igazság – mondta Russell. – Ha azt mondja, nincs, nem hinnénk el. Vagy igen? – nézett kérdőn Maggie-re.
– Így van – felelte a lány.
– És ha azt mondja, hogy van?
– Azt már eddig is hittem. Russell elégedetten bólintott.
– Tehát a sárkánynak igaza van. Teljesen mindegy nekünk, mit válaszol egy ilyen kérdésre.
– De ha igent mondott volna, biztosak lehetnénk benne – mondta Maggie.
– Maga biztos benne – állapította meg Seth Morley.
– Te jó isten! – kiáltott fel hirtelen Ignatz Thugg. – Lángol a tutaj!
Felugrottak, és meglátták a felcsapó, tornyosuló lángokat. Hallották a fellobbanó fa pattogását, amint izzó hamuvá omlik. Mind a hatan a folyó felé rohantak, de Seth Morley látta, hogy már késő.
Tanácstalanul álltak a parton, és figyelték, ahogy az égő tutaj lassan a folyó közepe felé siklik. Elérte az áramlatot, és még mindig lángolva lefelé kezdett úszni, egyre kisebbedéit, végül már csak egy sárga szikrát láttak. Azután eltűnt a szemük elől.
Egy idő után Ned Russell megszólalt:
– Nem kell bánkódnunk. Ez az ősi norvég halotti szertartás. A halott vikinget pajzsára fektetve hajójára tették, a hajót felgyújtották, és tengerre bocsátották.
Morley eltűnődött. A vikingek, gondolta. A folyó és túlpartján egy titokzatos épület. A folyó a Rajna és az Épület a Walhalla lehetne. Ez megmagyarázná, miért gyúlt lángra és úszott el a tutaj Betty Jó Berm holttestével. Kísérteties, gondolta, és borzongott.
– Mi baj? – kérdezte Russell Morley arcára pillantva.
– Egy pillanatra azt hittem, megértettem – felelte.
– De ez lehetetlen. Más magyarázatnak kell lennie.
– A kérdésekre válaszoló sárkány lehetne... – a névre először nem emlékezett, de aztán eszébe jutott: Erda. A Föld istennője, aki ismeri a jövőt. Aki válaszolt Wotan kérdéseire.
Wotan pedig álruhában járkál a halandók között, gondolta. És csak arról lehet felismerni, hogy egyetlen szeme van. A Vándor, így nevezik.
– Milyen a látása? – kérdezte váratlanul Russelltól.
– Egyforma élesen lát mindkét szemével?
Russell meghökkent.
– Nem. Tulajdonképpen nem, ami azt illeti. Miért kérdi?
– Az egyik szeme nem jó – mondta Wade Frazer.
– Észrevettem. A jobb szeme műszem. Nem lát vele, de az izmok úgy mozgatják, mint az igazit.
– Igaz ez? – kérdezte Seth Morley.
– Igaz – bólintott Russell –, de semmi közük hozzá.
És Wotan, gondolta Morley, elpusztította az isteneket, becsvágyával az Istenek Alkonyát hozta rájuk. Mi volt az ambíciója? Hogy felépítse az istenek palotáját: a Walhallát. Igen, a Walhalla felépült, valóban. Az volt ráírva, hogy Borozó, de nem az.
És a végén, gondolta, elsüllyed a Rajnában, és eltűnik. És a Rajna kincse újból a Rajna szüzeié lesz.
De még nem történt meg.
Ezt nem említi Specktowsky a könyvben!

Glen Belsnor remegve letette a pisztolyt a tőle jobbra álló komódra. Előtte a padlón ott hevert Tony Dunkelwelt, és még mindig szorongatta a nagy aranykardot. Szájából kis vérpatak csordult állára, és csöpögött a műanyag padlót borító kézi szövésű szőnyegre.
Babble meghallotta a lövést, és most futva közeledett. Fújtatva, zihálva megállt az előtérben Bert Kosler holtteste mellett, hátára fordította az aszott, öreg testet, és a szúrt sebet vizsgálta... majd észrevette Glen Belsnort, és belépett a szobába. Mind a ketten a földre bámultak.
– Én lőttem le – mondta Belsnor. Füle még mindig csengett a lövés dörrenésétől; a pisztoly ósdi ólomgolyós jószág volt, furcsaság- és ritkasággyűjteményének darabja, melyeket jártában-keltében szedett össze. Belsnor az előtér felé mutatott.
– Látta, mit csinált az öreg Berttel?
– Magát is le akarta szúrni? – kérdezte Babble.
– Igen. – Glen Belsnor elővette zsebkendőjét, és kifújta az orrát. Keze remegett, és nagyon nyomorultnak érezte magát.
– Micsoda pokoli ügy – mondta, és hallotta saját hangjában a szomorúságot remegni –, megölni egy kölyköt. De Krisztusra, ő ölt volna meg engem, azután magát és Mrs. Rockinghamet. – Az a gondolat, hogy valaki megölheti a finom öreg hölgyet... igen, ez mindennél erősebben késztette arra, hogy cselekedjék.
Babble azt mondta:
– Nyilván Susie Smart halála tette pszichotikussá, ezért szakadt el a valóságtól. Kétségtelen, hogy önmagát hibáztatta. – Lehajolt, és felemelte a kardot. – Honnét szerezhette? Sose láttam eddig.
– Mindig az összeomlás határán volt – mondta Belsnor. – Azok az átkozott transzok juttatták ide. Lehet, hogy Isten hangját hallotta, hogy ölje meg Bertet.
– Mondott valamit? Mielőtt maga lelőtte?
– "Megöltem a Megsemmisítőt." Ezt mondta. Rámutatott Bert holttestére. – Érti? Vagy valami ilyesmit. – Vállat vont. – Igaz, Bert nagyon öreg volt, meglátszott rajta a Megsemmisítő keze nyoma. Isten tudja. Engem felismert, úgy tűnt. De akárhogy is nézzük, teljesen beteg volt. Csak ennyit mondott, és a kard után nyúlt.
Egy ideig mindketten hallgattak.
– Már négy halott – mondta Babble. – De lehet, hogy több.
– Miért mondja, hogy "lehet, hogy több"?
– Azokra gondolok, akik reggel elmentek. Maggie, az új ember, Russell, Seth és Mary Morley...
– Valószínűleg semmi bajuk – vágott közbe Belsnor, de ő maga sem hitte, amit mond. – Nem! mondta dühösen. – Lehet, hogy mind meghaltak. Mind a heten.
– Nyugodjon meg! – Babble kissé megrémült. A fegyvere még töltve van?
– Igen. – Glen Belsnor fölvette a pisztolyt, kiürítette a tárat, és a töltényeket átadta Babble-nek, – Tegye el. Bármi történt, nem akarok többé emberre lőni. Még azért sem, hogy megmentsek valakit, akár mindnyájunkat. – Odament egy székhez, leült, körülményesen előkotorta cigarettáját, és rágyújtott.
– Ha bírósági vizsgálat lesz – mondta Babble –, szívesen tanúsítom, hogy Tony Dunkelwelt pszichológiailag beteg volt. De hogy Bertet megölte, és magát is megtámadta, azt nem tanúsíthatom. Úgy értem, hogy ezt csak a maga elbeszéléséből tudóm. Természetesen azért hiszek magának – tette hozzá gyorsan.
– Nem lesz semmiféle vizsgálat – jelentette ki teljes határozottsággal Belsnor. Eziránt nem voltak kétségei. – Legfeljebb posztumusz vizsgálat. Ami nekünk már mindegy.
– Szokott naplót vezetni?
– Nem.
– Kéne.
– Jól van – vicsorgott Belsnor –, fogok. De most hagyjon magamra, az ördögbe! – A dühtől zihálva nézte Babble-t. – Tűnjön el!
– Bocsánat! – mondta halkan Babble, és észrevehetően meghunyászkodott.
– Lehet, hogy már csak maga, Mrs. Rockingham és én élünk – mondta Belsnor. Ez a felismerés váratlanul tört rá.
– Talán őt is idehozhatnánk, és vele maradhatnánk. Hogy ne történjék vele semmi. – Babble az ajtóhoz oldalgott.
– Oké – bólintott ingerülten Belsnor. – Tudja, mit fogok most csinálni? Maga Mrs. Rockinghammel marad, én meg megyek, és átnézem Russell csónakját és a holmiját. Azóta töröm rajta a fejem, mióta maga meg Morley odahozták hozzám a múlt éjjel. Olyan furcsának látszik. Magának nem ez a benyomása?
– Csak azért van, mert új itt.
– Ben Tallchiefnél nem éreztem. Morleyéknál sem. – Hirtelen talpra ugrott. – Tudja, mi jutott eszembe? Lehet, hogy Russell fogta a műhold félbeszakadt adását. Szeretném látni a rádióját. – Vissza ahhoz, amihez értek, gondolta. Ahol nem érzem magam olyan egyedül.
Otthagyta Babble-t, és elindult a csónakok parkolóhelye felé.

Így okoskodott: a műhold jelzése, akármilyen rövid is volt, idehozhatta. Lehet, hogy itt járt a környéken, nem is ide akart jönni, csak elrepült mellettünk. És mégis volt áthelyezési papírja. A pokolba vele, gondolta, és nekiállt, hogy szétszerelje Russell csónakjának rádiókészülékét.
Tizenöt perc múlva tudta a választ. Szabvány adóvevő, pontosan olyan, mint a többi csónaké. Russell nem foghatta a műhold adását, mert a készüléke nem volt rá alkalmas. Csak Delmak–O nagy vevőkészüléke foghatta. Russell automata pilótával érkezett, mint mindenki. És ugyanazon az úton, mint mindenki.
Ennyit erről, mondta magában.
Russell holmijának nagy része még a csónakban volt, a szobájába csak személyes dolgait vitte. Egy nagy láda könyv. Könyvei mindenkinek voltak. Glen Belsnor szórakozottan turkált a ládában a könyvek között. Közgazdasági szakkönyvek. Nagy klasszikusok mikroszalagjai, köztük Tolkien, Milton, Vergilius, Homérosz. Csupa eposz, állapította meg. Meg a Háború és béke, csakúgy, mint John Dos Passos USA-jának szalagjai. Mindig szerettem volna elolvasni, gondolta.
A könyvek körül semmi nem tűnt szokatlannak. Kivéve...
Nincs köztük Specktowsky könyve.
Lehet, hogy Russell kívülről tudja, mint Maggie Walsh.
Lehet, hogy nem.
Az embereknek csak egyetlen csoportja volt, akik nem hordták maguknál Specktowsky könyvét – nem hordták, mert nem volt szabad olvasniuk. A Földön található Madárházba zárt struccok. A Terrán. Akik homokba dugott fejjel éltek, mert nem bírták elviselni azt a hatalmas pszichológiai feszültséget, amit az emigrálás jelentett. Miután a Sol-rendszer összes többi bolygója lakhatatlan volt, az emigrálás más naprendszerekbe való utazást jelentett... és ez sokak számára az űrmagány és kiszakítottság alattomos betegségének kezdetét jelentette.
Talán meggyógyult, és elengedték, gondolta Belsnor. Akkor viszont gondoskodtak volna arról, hogy kapjon egy példányt Specktowsky könyvéből: éppen ilyenkor volt rá a legnagyobb szükség.
Megszökött, mondta magában.
De miért jött ide?
Aztán arra gondolt, hogy a Nyugati Interplan bázisa, ahol Treaton tábornok dolgozik, talán kapcsolatban áll a Madárházzal. Micsoda véletlen. Pont az a hely, ahol Delmak–O valamennyi élettelen organizmusát előállították. Mint az Épület apró másolatának felirata tanúsítja.
Bizonyos értelemben összevág, állapította meg. De más szempontból, mint bizonyíték, nulla. Sima, kerek nulla.
Ezek a halálesetek engem is beteggé tesznek, mondta magában. Mint szegény hülye Tony Dunkelweltet. De tételezzük fel: egy pszichológiai laboratórium, melyet a Nyugati Interplan irányít, madárházi pácienseket használ kísérleti alanyoknak. Verbuválnak egy csoportot – azok a kurvák képesek rá –, és ezek közül az egyik Ned Russell. Még beteg, de tanítani tudják. A beteg is képes tanulni. Kap egy feladatot, és elküldik, hogy hajtsa végre – elküldik ide.
Ezek döbbenetes és rémisztő gondolat ötlött fel benne. Talán valamennyien madárházi struccok vagyunk, mondta magában. Csak nem tudunk róla.
A Nyugati Interplan átvágott valami vezetéket nyomorult agyunkban. Ez megmagyarázná, miért vagyunk képtelenek csoportként funkcionálni. Ezért nem tudunk egymással igazán még csak beszélni sem. Az elmebeteg tud tanulni, csak egyre nem képes: kollektív cselekvésre... legfeljebb úgy, mint a csorda, de ez nem együttes cselekvés; csak tömeges elmebaj.
Így hát kísérleti nyulak vagyunk, gondolta. Most hát tudom, amit tudni akartunk. És ez azt is megmagyarázhatja, miért van az a tetoválás a jobb lábfejemen, az a Persus-9.
De mindezt egyetlen sovány adatra alapozta: arra a tényre, hogy Russellnál nem találta Specktowsky könyvét.
Lehet, hogy a szobájába vitte az átkozott, jutott eszébe hirtelen. Istenem, hát persze, ott van.
Otthagyta a csónakokat, tíz perc múlva odaért a közös lakóépülethez, és fellépett az előtérre. Ahol Susie Smart meghalt – szemben a másik előtér, ahol Tony Dunkelwelt és az öreg Bert meghalt.
El kell temetni őket, jutott eszébe, és összerázkódott.
De előbb átnézem Russell többi cuccát.
Az ajtó zárva volt.
Egy emelőrúddal – melyhez hasonló számos volt kacatjai között, kincseinek és limlomjainak gyűjteményében – felfeszítette az ajtót.
A gyűrött ágyon ott hevert Russell tárcája és a papírjai. Az áthelyezési utasítás és minden egyéb egészen a születési bizonyítványig. Glen Belsnor átfutotta az iratokat, biztos volt benne, hogy talál valamit. A Susie halálával kapcsolatos zűrzavar mindenkit megzavart, Russell nyilván nem szándékosan hagyta ezeket itt heverni. Hacsak... talán nem volt hozzászokva, hogy hordja őket... és a madárházi struccok nem hordtak semmiféle igazolványt.
Az ajtóban dr. Babble jelent meg. Rémülten, éles hangon azt mondta:
– Sehol nem találom Mrs. Rockinghamet.
A társalgóban? A kantinban? – Talán kiment sétálni, gondolta. De jól tudta, Roberta Rockingham alig tudott járni. Bot nélkül szinte lépni sem tudott egy régebbi keringési megbetegedés következtében.
– Segítek megkeresni – morogta Belsnor. Lesiettek az előtérről, keresztül a táboron. Céltalanul kószáltak ide-oda. Glen Belsnor megtorpant. Rájött, hogy egyszerűen csak félelmükben rohangálnak.
– Gondolkodnunk kell – lihegte. – Várjon egy kicsit! Hol a pokolban lehet? – kérdezte. – Ez a finom öreg hölgy – dühöngött kétségbeesve. – Soha nem ártott senkinek egész életében. Átkozottak, akárkik vagytok!!
Babble komoran bólintott.

Roberta Rockingham olvasott. Fölpillantott, mert valami zajt hallott. Ismeretlen férfit látott, aki kedvesen berendezett kis szobája ajtajában állt.
– Igen? – kérdezte, udvariasan letéve mikroszalag-letapogatóját. – Maga a telep új tagja? Még nem láttam, ugye?
– Nem, Mrs. Rockingham – felelte a férfi. Hangja lágy és nagyon kellemes volt. Bőr egyenruhát viselt, és hatalmas bőrkesztyűt. Arca sugárzott... vagy talán a szemüveg párásodott be, Mrs. Rockingham nem tudta megállapítani. A férfi rövidre nyírt haja csillogott egy kicsit, ebben biztos volt. Milyen szép arca van, állapította meg magában. Olyan elgondolkodó, mintha már sok csodálatos dolgot gondolt és cselekedett volna.
– Kér egy kis whiskyt vízzel? – kérdezte Mrs. Rockingham. Így délután szokott inni egyet, ez enyhítette az állandó fájdalmat a lábában. Ma legalább korábban élvezheti az Old Crow whiskyt.
– Köszönöm – mondta a férfi. Magas volt, és nagyon karcsú. Az ajtóban állt; nem jött be egészen. Olyan volt, mintha valahogy a külvilághoz lenne kötözve; nem hagyhatja el teljesen, és hamarosan visszatér oda. Vajon nem lehet, hogy Manifesztáció, gondolta Roberta Rockingham, ahogy ezek a teológus népek hívják a maguk nyelvén? A férfit bámulta, erőltette szemét, hogy jobban lássa, de a por Vagy valami elhomályosította szemüvegét, nem tudta tisztán kivenni.
– Remélem, megtalálja – mondta, és a sarokba mutatott. – Ott egy fiók abban a kissé kopott asztalkában, az ágy mellett. Abban talál egy palack Old Crow-t és három poharat. Ó, kedvesem, szódám nincs. Jó lesz palackozott csapvízzel? És jég nélkül?
– Igen – felelte a férfi, és könnyed járással keresztülsétált a szobán. Magas szárú csizmát viselt. Milyen elragadó.
– Hogy hívják? – kérdezte.
– Ely Nichols őrmester. – Kihúzta az asztalfiókot, kivette a whiskyt és két poharat. – A telep létszámát csökkentették. Magáért jöttem, hogy hazaszállítsam. Odafent kezdettől fogva tudták, hogy a műhold szalagjának üzeneté meghibásodott.
– Tehát vége? – kérdezte Mrs. Rockingham, és öröm áradt szét benne.
– Mindennek vége – mondta a férfi.
Whiskyt és vizet töltött a két pohárba, odavitte neki az egyiket, és leült vele szemben, egy magas támlájú székbe. Mosolygott.

XI. FEJEZET

Glen Belsnor miközben hasztalanul kereste Roberta Rockinghamet, néhány embert pillantott meg. Akik reggel kimentek, közeledtek a telep felé: Frazer és Thugg, Maggie Walsh, Russell, Mary és Seth Morley... mind megvannak. Vagy mégsem? Hevesen dobogó szívvel kiáltott feléjük:
– Nem látom Betty Jo Bermet! Megsebesült? Hol hagyták, disznók?!
– Meghalt – felelte Seth Morley.
– Hogyan? – Közben Babble is odaért mellé. Együtt várakoztak, hogy a négy férfi és a két nő közelebb jöjjön.
– Vízbe fojtotta magát – válaszolta Seth Morley. Körülnézett. – Hol a kölyök, az a Dunkelwood?
– Halott – mondta dr. Babble.
– És Bert Kosler? – kérdezte Maggie Walsh.
Babble és Belsnor hallgattak.
– Tehát ő is meghalt – mondta Russell.
– Igen – bólintott Belsnor. – Nyolcan maradtunk. Roberta Rockingham eltűnt. Lehet, hogy ő is meghalt. Azt hiszem, fel kell tételeznünk, hogy egészen bizonyosan.
– Nem voltak együtt? – kérdezte Russell.
– És maguk?
Megint csend lett. Valahonnét messziről szél támadt, és felkavarta a port. A telep épületei fölött örvény emelkedett a magasba, kígyózott, majd eltűnt. A levegő, ahogy Glen Belsnor hangosan beszívta, rossz szagú volt. Mintha döglött kutyák bőre száradna valahol egy kötélen, gondolta.
Halál. Csak erre tudok gondolni. És nem nehéz megérteni, hogy miért. A halál eltörölt minden mást, nem egész 24 óra alatt életünk alapvető gondja lett.
– Nem tudták visszahozni a holttestét?
– Leúszott a folyón, és kigyulladt – mondta Seth Morley. Odalépett Belsnorhoz. – Hogy halt meg Bert Kosler? – kérdezte.
– Tony leszúrta.
– És Tony?
– Lelőttem – mondta Belsnor –, mielőtt engem is megölt volna.
– És Roberta Rockingham? Őt is lelőtte?
– Nem – felelte kurtán Belsnor.
– Azt hiszem – mondta Frazer –, új vezetőt kell választanunk.
Belsnor nagy kínban azt mondta:
– Le kellett lőnöm! Mindannyiunkat megölt volna. Kérdezzék meg Babble-t, ő is alátámasztja.
– Nem támaszthatom alá – mondta Babble. – Nem tudok többet, mint ők. Csak a maga állításából tudom.
– Milyen fegyvert használt Tony? – tudakolta Seth Morley.
– Egy kardot – válaszolta Belsnor. – Megnézheti, ott van még a szobájában vele együtt.
– Honnét volt fegyver, amivel lelőtte? – kérdezte Russell.
– Volt. – Belsnor gyengének érezte magát, és émelygett. – Azt tettem, amit lehetett – mondta. – Amit tenni-kellett.
– Így hát nem "ők" felelősek minden halálesetért mondta Seth Morley. – Tony Dunkelwold haláláért maga a felelős, ő pedig Bertéért.
– Dunkelwelt – javította ki automatikusan Belsnor.
– És nem tudjuk, Mrs. Rockingham meghalt-e. Lehet, hogy csak elmászkált valahová. Talán félelmében.
– Nem tudott – vetette ellen Belsnor. – Túl beteg volt,
– Azt hiszem, Frazernek igaza van. Új vezetőre van szükségünk – mondta Seth Morley. Babble-hez fordult. – Hol a fegyver?
– Otthagyta Tony szobájában – felelte Babble.
Belsnor futásnak eredt, Tony Dunkelwelt szobája felé rohant.
– Állítsák meg! – kiáltotta Babble.
Ignatz Thugg, Wade Frazer, Seth Morley és Babble Belsnor után eredtek. Együtt rohantak fel a lépcsőn az előtérbe és be Tony szobájába. Russell nem követte őket, ott maradt Maggie-vel és Mary Morleyval.
Tony ajtaján kilépve Seth Morley tartotta a pisztolyt a kezében.
– Russell! Gondolja, hogy helyesen járunk el?! – kiáltotta.
– Adja vissza neki a pisztolyát! – mondta Russell. 
Seth Morley megtorpant meglepetésében, de a pisztolyt nem adta oda Belsnornak.
– Köszönöm. Örülök, hogy valaki mellettem áll mondta Russellnak Belsnor. Azután Morleyhoz és a többiekhez fordult. – Adják ide a pisztolyt, ahogy Russell mondta. Különben sincs megtöltve. Kivettem a töltényeket. – Kinyújtotta kezét, és várt.
Morley, kezében a pisztollyal, elindult lefelé a lépcsőn, és hangjában komoly aggodalommal azt mondta:
– Megölt egy embert.
– Meg kellett ölnie – mondta Russell.
– A pisztolyt megtartom – jelentette ki Seth Morley.
– A férjem akar a vezető lenni – szólalt meg Mary Morley. – Én jó ötletnek tartom. Meg lesznek vele elégedve. Tekel Ufarszinon is magas pozíciót töltött be.
– Miért nem csatlakozik hozzájuk? – kérdezte Russelltól Belsnor.
– Mert tudom, mi történt. Tudom, mit kellett tennie. Ha beszélnék a fejükkel, talán meg tudom... elhallgatott. Belsnor a férfiak csoportja felé fordult, hogy lássa, mi történt.
A pisztoly Ignatz Thuggnál volt. Kikapta Morley kezéből, és arcán torz, rosszindulatú fintorral Belsnorra célzott.
– Adja vissza! – kiáltott rá Seth Morley. Mindenki kiabálni kezdett, de Thugg mozdulatlanul állt, és a pisztolyt továbbra is Belsnorra irányította.
– Most én vagyok a vezetőjük – mondta –, szavazással vagy anélkül. Megválaszthatnak, ha akarnak, de nem számít. – Intett a mellette álló három férfinak. – Odamennek a többiekhez. Ne közelítsenek hozzám! Világos?
– Nincs megtöltve – mondta Babble.
Seth Morley lesújtottnak látszott, arca elsápadt, mintha tudná – tudta is –, hogy Thugg az ő hibájából szerezte meg a pisztolyt.
Maggie Walsh szólalt meg:
– Tudom, mi a teendő. – Zsebébe nyúlt, és elővette Specktowsky könyvét.
Tudata mélyén érezte, hogy megtalálta a módját, hogyan lehet Ignatz Thuggtól elvenni a pisztolyt. Találomra kinyitva a könyvet elindult felé, és közben hangosan olvasott.
– "Mostantól kezdve azt mondhatjuk – idézte –, hogy Isten szerepe a történelemben különböző korszakokból áll. Egy. A tisztaság korszaka, mielőtt a Megsemmisítő életre kelt. Kettő. Az Átok korszaka, amikor Isten hatalma a leggyengébb, a Megsemmisítőé pedig a legerősebb volt – mert Isten nem számított a Megsemmisítőre, és megbéklyózta a meglepetés. Három. A Földi Isten születése, annak jeléül, hogy véget ért az Abszolút Átok és az Elidegenedés Istentől korszaka. Négy: A jelenlegi korszak..." – Közben majdnem odaért Thugghoz, aki mozdulatlanul állt kezében a pisztollyal. Maggie hangosan olvasta tovább a szent szöveget. – "A jelenlegi korszak, melyből Isten járja a világot, megváltva a szenvedőket, megváltva minden életet, a Közbenjáró alakjában, aki..."
– Menjen vissza – mondta Thugg –, vagy megölöm.
– "...aki – és ez biztos – még mindig él, de nem ebben a körben. Öt. A következő és egyben végső korszak..."
Dobhártyáján szörnyű dörrenés csattant. Megsüketülve hátratántorodott, mellében borzasztó fájdalmat érzett, mintha kiszakadna a tüdeje a nagy, fájdalmas ütéstől. A környezet elhomályosodott, kialudt a fény. Sötétben volt. "Seth Morley!" – akarta kiáltani, de nem jött belőle hang. Valamit mégis hallott; valahol messze a sötétségben tompa pufogás támadt.
Egyedül volt.
Puff, puff – hallatszott a hang. Most irizáló színekben villódzó fény hasított a szemébe, folyadékként áramlott felé, fűrészfogakat és forgó korongokat alkotott, és minden oldalról felé kúszott, szemben vele lüktetett, a hatalmas Valami, hallotta vészjósló, dühödt hangját, amint őt szólítja. Nem kért, hanem követelt. Valamit mondott neki, tudta, mit jelent a hatalmas dübörgés, és a sürgetés megrémítette. Bumm, bumm, bumm, hallatszott, és ő rémülten, a fizikai fájdalomtól gyötrődve megszólította:
– Libera me, domine de morte aeterna, in die illa tremenda.
A Valami egyre lüktetett, és ő kétségbeesetten igyekezett felé. Látótere peremén most hatalmas színjáték kezdődött. Óriási íjat látott, és rajta a Közbenjárót. A húr ki volt feszítve, és a Közbenjáró nyílvesszőként feküdt rajta, majd az íj hangtalanul kilőtte a Közbenjárót, fel a koncentrikus körök legkisebbikébe.
– Agnus Dei – mondta –, qui tollis peccata mundi. El kellett fordítania a fejét a lüktető örvénytől, lefelé pillantott, azután vissza... és maga alatt megfagyott, kihalt sziklás tájat látott. Dühöngő szélvihar tombolt, és látta, hogy a sziklák köré egyre gyűlik a hó. Új jégkorszak, gondolta, de nem tudott angolul gondolkodni – nem is szólva a beszédről. – Lacrymosa dies illa – mondta a fájdalomtól zihálva, egész mellkasa olyan volt, mint egy tömb szenvedés. – Qua resurget ex favilla, judiacandus homo reus. – Úgy érezte, csökken a fájdalom, ha latinul fejezi ki magát, olyan nyelven, amelyet sosem tanult, és egy szót sem tudott. – Huic ergo para, Deus! – mondta – Pie Jesu Domine, dona eis requiem. – A lüktetés folytatódott.
Lába előtt megnyílt az űr. Zuhanni kezdett, és a fagyott pokolvilág sebesen közeledett. Ismét felkiáltott: – Libers me, Domine, de morte aeterna! – de tovább zuhant, már majdnem elérte a pokolvilágot, és nem mutatkozott senki, aki felemelné.
Ekkor felszárnyalt valami, hatalmas szárnyakkal. Mint egy óriási fémsárkány, fejéből tüskék meredtek ki. Elsuhant mellette, és nyomában meleg szél libegett. – Salve me, tuus pietatis – szólította meg. Felismerte, és nem lepődött meg, hogy látja: a Közbenjáró repült fel a pokolvilágból, vissza a belső kisebb körök tüzébe.
Különféle színben pompázó fények virágzottak ki körülötte: nem messze kormos kis vörös tüzet látott égni, és felé fordult. De valami megállította. A rossz szín, mondta magában. De valami Tiszta, fehér fényt kell keresnem, igazi anyaméhet, amelyben újjászülethetek. Emelkedni kezdett; vitte a Közbenjáró meleg szele... a füstös, vörös fény elmaradt mögötte, és helyette megpillantott egy hatalmas mozdulatlan sárga fényt. Amennyire tudta, abba az irányba kormányozta magát.
Mellében enyhült a fájdalom, egész testét bizonytalanul érezte. "Köszönöm – gondolta –, hogy megszabadítottál a fájdalomtól, ezt méltányolni tudom. Láttam a Közbenjárót, és így van esélyem a túlélésre. Vezess! – gondolta. – Vezess a fény igazi színéhez! Az igazi újjászületéshez."
Hirtelen felbukkant a tiszta fehér fény. Vágyódott felé, és valami segített neki felé haladni. – Haragszol? – gondolta a lüktető, hatalmas Jelenésre gondolva. Még mindig hallotta a dübörgést, de már nem neki szólt. Lüktetni fog az örökkévalóságon át, mert nem az időben volt, hanem túl és kívül rajta. És... tér sem volt: minden kétdimenziósnak látszott, és egymásba csúszott, mint a gyermekrajzok erőteljes, de kimunkálatlan alakjai. Élénk, színes alakok, de laposak és ... meghatóak.
– Mors stupebit et natura – mondta hangosan. – Cum resurget creatura judicanti responsura. – A lüktetés tovább halkult. Elfelejtett engem, mondta magában. Engedi, hogy a Közbenjáró az igazi fény felé vezessen.
Lebegett a tiszta, fehér fény felé, közben latin vallási szövegeket mormolt. Melléből teljesen eltűnt a fájdalom, és nem érzett súlyt, teste megszűnt a térben és időben létezni.
Ez csodálatos, gondolta.
Domm-domm, hallatszott a Központi Jelenvalóság, de nem neki többé. Most másoknak lüktetett.
Számára eljött az Utolsó ítélet napja – eljött, és most véget is ért. Megítéltetett, és az ítélet kedvező volt. Teljes, abszolút örömöt érzett. És mint a lepke a virágok között, tovább lebegett, fel az igazi fény felé. – Nem akartam megölni – mondta rekedten Ignatz Thugg, Maggie Walsh holttestére meredve. – Nem tudtam, mit akar. Csak jött és jött, azt hittem, a pisztolyt akarja. – Vádlóan Belsnorra mutatott. – Azt mondta, nincs megtöltve!
– Igaza van, valóban a pisztolyt akarta – mondta Russell.
– Akkor nem tettem semmi rosszat.
Egy ideig mindenki hallgatott.
– A pisztolyt nem adom – szólalt meg végül Thugg.
– Jól van, Thugg – mondta Babble –, tartsa meg. Legalább meglátjuk, hány ártatlan embert akar megölni.
– Őt sem akartam megölni. – Thugg Babble-re mutatott a pisztollyal. – Soha senkit nem öltem meg azelőtt. Ki akarja még a pisztolyt? – Vadul körülnézett. – Pontosan azt tettem, amit Belsnor, se többet, se kevesebbet. Egyformák vagyunk, így hát holtbiztos, hogy neki nem adom oda a pisztolyt. – Thugg szorosan markolta a fegyvert, és zihálva, sípolva szedte a levegőt.
Belsnor odalépett Seth Morleyhoz.
– El kell vennünk tőle!
– Tudom – felelte Seth Morley. Csak azt nem tudta, hogyan vegyék el. Ha Thugg hidegvérrel lelőtt valakit – méghozzá egy nőt –, egyszerűen azért, mert a könyvet olvasva közeledett hozzá, akkor a legkisebb ürüggyel, bármikor bárkit lepuffantana.
Thugg most nyilvánvalóan és jól láthatóan pszichotikus volt. Meg akarta ölni Maggie Walsht, és Seth Morley rájött valamire, ami eddig nem volt világos. Belsnor anélkül ölt, hogy akarta volna, Thugg viszont az öles öröméért.
Ez nagy különbség. Belsnortól biztonságban vannak – hacsak ők maguk is nem kezdenek el gyilkolni, ebben az esetben természetesen Belsnor lőne. De ha nem provokálják...
– Ne! – hallotta Mary hangját.
– Vissza kell szereznünk a pisztolyt – mondta Seth Morley –, és az én hibám, hogy nála van. Hagytam, hogy elvegye. – Kinyújtotta kezét Ignatz Thugg felé. – Adja ide! – mondta, és érezte, hogy egész testében remeg a félelemtől; teste felkészült a halálra.

XII. FEJEZET

– Megöli – mondta Russell, és ő is Ignatz Thugg felé indult. A többiek vártak. – Szükségünk van arra a pisztolyra – mondta Russell Thuggnak. Majd odasúgta Seth Morleynak: – Valószínűleg csak egyikünket találhatja el. Ismerem ezt a fajta pisztolyt, nem lehet folyamatosan tüzelni vele. Egy lövésre lesz ideje, aztán kész.
Nagy ívben megkerülte Thuggot, és a másik oldalról közeledett felé.
– Jól van, Thugg – mondta, és kinyújtotta a kezét.
Thugg habozva felé fordult. Seth Morley gyorsan előrelendült.
– A fene beléd, Morley! – kiáltotta Thugg; a pisztoly csöve visszafordult, de Seth Morleyt továbbvitte a lendület. Nekiütközött Ignatz Thugg csontos, de izmos testének – orrába hajolaj, verejték és vizelet szaga csapott.
– Most kapják el! – ordította Belsnor, és ő is Thugg felé rohant.
Thugg szitkozódva kitépte magát Seth Morley kezei közül. Arcán a pszichopata üres kifejezése, szeme hidegen szikrázott, szája keskeny vonallá torzult, és lőtt.
Mary Morley felsikoltott.
Seth Morley jobb vállához kapott bal kezével, érezte, hogy ingének szövetén át vér szivárog. A lövés dörrenése megbénította; térdre rogyott, és összegörnyedt a fájdalomtól, csak homályosan derengett a tudatában, hogy Thugg a vállába lőtt. "Vérzek – gondolta. – Krisztusom, nem vettem el tőle a pisztolyt!" Erőlködve sikerült kinyitnia a szemét. Látta, hogy Thugg elrohan, futás közben időnként hátrafordult, és lőtt. De nem talált el senkit, mind szétrebbentek, még Belsnor is.
– Segítsenek! – nyögte Seth Morley.
Belsnor, Russell és dr. Babble figyelmüket Thuggra összpontosították, felé lopakodtak.
Az épület túlsó végénél, a társalgó bejárata előtt Thugg megállt. Levegő után kapkodva célba vette Seth Morleyt, és még egyszer lőtt. De célt tévesztett, nem találta el. Majd újra megfordult és elfutott.
– Frazer! – kiáltotta Babble. – Segítsen Morleyt a rendelőbe vinni. Jöjjön már! Azt hiszem, súlyos artériás vérzése van.
Wade Frazer odasietett, Belsnorral és Ned Russell-lal fölemelték Sethet, és elindultak a doktor rendelőjébe.
– Nem fog elpatkolni – lihegte Belsnor, miközben a hosszú, fémborítású asztalra fektették. – Maggie-t kicsinálta, de magát nem. – Belsnor hátralépett az asztaltól, elővette zsebkendőjét, és kifújta az orrát. – A pisztolynak nálam kellett volna maradnia. Most már belátja?
– Pofa be és ki innét! – mordult rájuk Babble, miközben a sterilizátor körül matatott, és gyorsan sebészi műszereket rakott bele. Azután érszorítót rögzített Seth Morley sebesült vállára. A vérzés nem állt el, már tócsába gyűlt az asztalon Seth Morley mellett.
– Fel kell nyitnom, hogy megkeressem az artéria végeit, és összeragasszam – mondta. Félrelökte az érszorítót, és bekapcsolta a mesterséges vérellátó berendezést. Kicsiny sebészfúróval lyukat fúrt Seth Morley oldalába, és biztos kézzel rögzítette a vérellátó berendezés csöveit. – Nem tudom a vérzést elállítani– mondta közben –, tíz perc, amíg megkeresem az artériavégeket, és összeforrasztom. De nem fog elvérezni. – Kinyitotta a sterilizátort, és kivett egy műszerekkel tele, gőzölgő tálcát. Gyors, szakértő mozdulatokkal kezdte lefejteni Seth Morley ruháit. Egy pillanattal később már a sérült vállat vizsgálta.
– Állandó őrséget kell szerveznünk Thugg miatt – mondta Russell. – A fenébe, bárcsak lenne még fegyverünk! Az az egyetlen pisztoly, és az is nála van.
– Van egy nyugtatópisztolyom – mondta Babble. Elővett egy kulcscsomót, és odadobta Belsnornak. – Ott az a bezárt szekrény – mutatta –, az a kulcsa, amelyiknek rombusz alakú feje van.
Russell kinyitotta a szekrényt, és egy távcsöves célzóberendezéssel felszerelt, hosszú csövet vett ki belőle.
– Jó, jó – mondta. – Ügyes szerszám. De nyugtatón kívül van-e hozzá valami lőszere? Tudom, mennyi nyugtatót lehet kilőni belőle; elkábítja, de...
– Ki akarja nyírni? – kérdezte Babble abbahagyva Morley vállának vizsgálatát.
– Igen – szólalt most meg Belsnor. Russell is bólintott.
– Van más lőszerem is – mondta Babble –, az öl. Odaadom, amint Morleyval kész vagyok.
Az asztalon fekvő Seth Morleynak sikerült egy pillantást vetnie Babble nyugtatópisztolyára. "Megvéd ez minket? – töprengett. – Vagy pedig Thugg visszajön, és mindenkit megöl, legalábbis engem, ahogy itt fekszem tehetetlenül."
– Belsnor! – lihegte. – Ne hagyják, hogy Thugg visszatérjen és megöljön!
– Itt maradok magával – mondta Belsnor, és kezével megérintette. – És ezzel fel leszünk fegyverezve – emelte fel a nyugtatópisztolyt. Most már sokkal magabiztosabb volt. A többiek is.
– Adott Morleynak valami érzéstelenítőt? – kérdezte Babble-től Russell.
– Nincs rá időm – Vetette oda Babble, és tovább dolgozott.
– Majd én beadom – mondta Frazer –, ha elárulja, hol tartja, és hol vannak a fecskendők.
– Nem ért hozzá – mondta Babble.
– Maga sem sebész! – vágott vissza Frazer.
– Muszáj – felelt Babble. – Ha nem, meghal. De kibírja érzéstelenítés nélkül is.
Mary Morley lekuporodott úgy, hogy feje egy magasságban volt férjéével.
– Bírod a fájdalmat? – kérdezte.
– Igen – felelte keményen Seth Morley.
A műtét folytatódott.

Félhomályban feküdt. "A golyó mindenesetre nincs bennem – gondolta félálomban. – Fájdalomcsillapítót is kaptam, intravénásan és intermuszkulárisan is... és nem érzek semmit. Sikerült összevarrnia az artériát?" – kérdezte magában.
Belső szerveinek működését egy bonyolult gép vezérelte; vigyázott a vérnyomásra, a szívműködésre, hőmérsékletre és a légzésre. "De hol van Babble? – kérdezte magában. – És Belsnor, ő hol van?"
– Belsnor! – mondta olyan hangosan, ahogy csak bírta. – Hol van? Azt mondta, velem marad egész idő alatt.
Sötét alak jelent meg: Belsnor, kezében a nyugtatópisztollyal.
– Nyugodjék meg. Itt vagyok.
– És a többiek?
– Temetik a halottakat – felelte Belsnor. – Tony Dunkelweltet, Bertet, Maggie Walsht... a telep megmaradt épületeiben találtak valami ásóberendezést. És Tallchiefet, őt is eltemetjük. Az első áldozat. És Susie-t. Szegény buta Susie.
– Engem azért nem tudott lelőni – mondta Seth Morley.
– Pedig akarta. Mindent elkövetett.
– Nem kellett volna elvennünk magától a pisztolyt – mondta Seth Morley. Most már látta, mire vezetett.
– Hallgatni kellett volna Russellra. Ő tudta.
– Utólag könnyű! – sóhajtotta Morley. Belsnornak kétségkívül igaza volt; Russell jól látta a helyes utat, de ők a pánikban nem figyeltek rá. – Mrs. Rockinghamnek semmi nyoma?
– Semmi. Átkutattuk az egész telepet. Eltűnt. Thugg is eltűnt, de róla tudjuk, hogy él. Fegyvere van, és veszélyes pszichopata.
– Nem tudjuk, hogy él – vetette ellen Seth Morley. – Lehet, hogy végzett magával. Vagy az végzett vele, ami Tallchieffel és Susie-val.
– Lehet. De jobb, ha nem bízunk ebben. – Belsnor az órájára nézett. – Kimegyek. Onnan látom a temetési munkát, és magára is vigyázhatok. Később visszajövök. – Megveregette Morley bal vállát, majd csöndben kiment a szobából, és eltűnt Morley szeme elől.
Morley fáradtan hunyta le a szemét. A halál lehelete mindenütt, gondolta. Eláraszt minkét. Hány embert is vesztettünk? Tallchief, Susie, Roberta Rockingham, Betty Jo Berm, Tony Dunkelwelt, Maggie Walsh, az öreg Bert Kosler. Hét halott. Heten maradtunk. Nem egész 24 óra alatt a telep lakóinak felét elintézték.
És ezért hagytuk ott Tekel Ufarszint, gondolta. Van ebben valami ördögi irónia: mind azért jöttünk ide, mert teljesebb életet akartunk. Hasznosabbak akartunk lenni. A telepen mindenkinek volt egy álma. Talán épp ez a bajunk, gondolta. Túlságosan belevesztünk saját álomvilágunkba. Úgy látszik, nem vagyunk képesek kikecmeregni belőle, ezért nem tudunk együttműködni. Azonkívül néhányan, mint Thugg és Dunkelwelt, szervi betegek.
Hirtelen egy fegyvercső nyomódott a fejéhez.
– Maradjon nyugton – mondta egy hang.
A rendelő ajtaján egy másik férfi lépett be, fekete bőrruhát viselt, kezében energiapisztoly. – Belsnor kint van – mondta annak a férfinak, aki fegyverét Seth Morley fejéhez szorította. – Majd gondom lesz rá. Célzásra emelte pisztolyát, és elektromos ívet lőtt ki, amely a fegyver anódtekercsében keletkezett, és ahogy elérte Belsnort, átmenetileg őt tette katóddá. Belsnor megrándult, és térdre rogyott. Azután oldalára zuhant, és fekve maradt. A nyugtatópisztoly mellette hevert.
– A többiek? – kérdezte a Morley mellett guggoló ember.
– A halottaikat temetik. Nem vesznek észre. Még a felesége sincs itt. – Odalépett Morleyhoz. A másik is felállt, és egy pillanatig mindketten Seth Morleyt méregették. Mind a ketten fekete bőrruhát viseltek, és Morley azon töprengett, kik vagy mik lehetnek.
– Morley – mondta az első –, elvisszük innen.
– Miért? – kérdezte Morley.
– Hogy megmentsük az életét – felelte a második férfi. Valahonnan előszedtek egy hordágyat, és Seth Morley ágya mellé fektették.

XIII. FEJEZET

A rendelő mögött kis rakétahajó parkolt. Nedvesen csillogott a holdfényes éjszakában. A két bőr egyenruhás a hordágyon a rakéta ajtajához vitte Morleyt. Egyikük kinyitotta az ajtót, majd újra felemelték a hordágyat, és óvatosan belerakták a hajóba.
– Belsnor meghalt? – kérdezte.
– Csak elkábult – felelte az első férfi.
– Hová megyünk? – tudakolta Morley.
– Olyan helyre, ahová szívesen megy. – A második bőrruhás férfi a vezérlőpulthoz ült, néhány kapcsolót a BE jelzésre állított, és a műszerek mutatóit vizsgálgatta. A rakéta felemelkedett és belefúródott az éjszakai égbe.
– Kényelmesen fekszik, Mr. Morley? Sajnálom, hogy a padlóra kellett helyeznünk, de az út rövid lesz.
– Elárulnák, kik maguk? – kérdezte Morley.
– Csak árra feleljen – mondta az első férfi –, kényelmesen fekszik-e.
– Kényelmesen – morogta Morley. Fektéből látta a rakéta képernyőjét, és mintha nappali világosságot látott volna rajta; fákat és kisebb növényeket – bokrokat, zuzmókat – vett észre, majd egy csillogó vonal villant fel: egy folyó.
Azután a képernyőn megpillantotta az Épületet. A rakéta leszálláshoz készült. Az Épület tetején
– Csodálatos, ugye? – kérdezte az első férfi.
– Igen – bólintott Morley.
– Még mindig be akar menni?
– Nem – mondta.
– Ugye, nem emlékszik erre a helyre? – kérdezte az első férfi.
– Nem – mondta Morley. Szaporán lélegzett, és igyekezett erőt gyűjteni. – Ma láttam először.
– Ó, dehogy – tiltakozott a második férfi –, látta már régebben is.
Az Épület tetején figyelmeztető fények villantak, amint a rakéta ügyetlenül lezökkent.
— Az az átkozott RK-sugár! – kiáltotta az első férfi. – Már megint akadozik. Jól éreztem, kézivel kellett volna leszállnunk.
– Nem tudtam jobban – védekezett a másik. – Túl egyenetlen a tető, ledöntöttem volna egy víztornyot.
– Aligha lesz kedvem a jövőben veled dolgozni csóválta az első férfi a fejét –, ha egy ekkora tetőn nem tudsz letenni egy B méretű hajót.
– Semmi köze a mérethez. Ez az összevisszaság zavar, túl sok az akadály. – Az ajtóhoz lépett, és kézzel nyitotta ki. Ibolyaillatú éjszakai levegő áramlott be... és az Épület harsogó dübörgése.
Seth Morley erőlködve feltápászkodott, és igyekezett megkaparintani az ajtónál álló férfi őrizetlenül hagyott energiapisztolyát.
A férfi későn kapcsolt. Egy pillanatig nem tartotta szemmel Seth Morleyt, a műszereknél ülő társától kérdezett valamit – mindenesetre nem vette idejében észre Morleyt. Mielőtt megfordult, társa figyelmeztetően felkiáltott.
Seth Morley kiejtette kezéből az energiapisztolyt.
Kétségbeesetten vetette rá magát, hogy visszaszerezze. Mellette nagy frekvenciájú elektromos impulzus villant fel, amellyel a pultnál ülő férfi vette célba. Nem talált. Seth Morley az egészséges vállára fordult, félig ülő helyzetbe tornázta magát, és visszalőtt.
A sugár a jobb füle mögött találta el a pultnál ülő férfit. Seth Morley gyorsan megfordította a csövet, és a felé rohanó másik férfira lőtt. A sugár hatása borzalmas volt ilyen közelről; a férfi megvonaglott, hátraesett, és hangos csattanással belezuhant a rakéta szemközti falánál egy szerszámos ládába.
Morley becsapta az ajtót, bezárta, és lerogyott a padlóra. Vállából a kötésen át vér szivárgott, és összemocskolta körülötte a padlót. Feje zúgott, és érezte, hogy egy-két perc és teljesen kikészül.
A műszerpult fölé szerelt hangszóróból kattanás hallatszott.
– Mr. Morley – szólalt meg –, tudjuk, hogy hatalmába kerítette a rakétát. Tudjuk, hogy mindkét emberünk eszméletlen. Kérem, ne szálljon fel. A vállműtétje nem tökéletes; az elszakadt artériavégek illesztése nem sikerült. Ha nem nyitja ki a rakéta ajtaját, és nem engedi, hogy azonnali gondos orvosi ellátásban részesítsük, nem valószínű, hogy egy óránál tovább életben marad.
A pokolba veletek, gondolta Seth Morley. A műszerpult felé mászott, elérte az egyik ülést, ép karjával felhúzta magát, tapogatózva egyensúlyozott, és végül sikerült leülnie.
– Nem tud nagy sebességű rakétát vezetni – figyelmeztette a hangszóró. Nyilván figyelték valahol, mit csinál Morley.
– El tudok repülni – lihegte levegő után kapkodva. Úgy érezte, hogy mellkasára tompa súly nehezül, és komoly légzési zavarokkal küszködött. A kapcsolótáblán egypár kapcsolón programozott repülési utasításra emlékeztető jelöléseket vett észre. Összesen nyolcat. Találomra kiválasztott egyet, és elfordította a kapcsolót.
Nem történt semmi.
Még mindig a leszálló sugáron vagyok, jutott eszébe. Ki kell oldanom a sugárzárat.
Megtalálta a zárat, és kikapcsolta. A rakéta megremegett, és lassan emelkedni kezdett az éjszakai ég felé.
Valami nem stimmel, mondta magában, a rakéta nagyon furcsán viselkedik. Nyilván a szárnyak vannak még mindig leszálló helyzetben.
Már alig látott. A fülke egyre jobban elhomályosodott körülötte. Vacogva lehunyta szemét, majd újra kinyitotta. Krisztusom, gondolta, kikészülök. Vajon lezuhan ez a vacak? Vagy elvisz valahová? Ha igen, hová?
Lezuhant az ülésről, és fekve maradt a padlón. Körülötte sűrűsödött a feketeség, és elnyelte.
Miközben eszméletlenül hevert, a rakéta egyre repült, tovább és tovább.

Arcába fenyegető fehér fény hasított. Érezte perzselő ragyogását, újra összeszorította szemét, de a fényt így is látta.
– Elég! – kiáltotta, és föl akarta emelni kezét, de nem tudta megmozdítani. Ekkor sikerült kinyitnia szemét, és a gyengeségtől remegve körülnézett.
A két fekete bőr egyenruhás férfi mozdulatlanul feküdt... pontosan úgy, ahogy utoljára látta őket. Nem volt szükség vizsgálatra, hogy lássa: halottak. Tehát Belsnor is halott. A fegyver nem kábított, hanem ölt!
Hol lehetek most? – gondolta.
A rakéta képernyője még mindig be volt kapcsolva, de csak valamilyen sima, fehér felületet látott rajta.
Elforgatta a képernyő hatótávolságát szabályozó gombot, és közben arra gondolt, hogy elég sok idő eltelhetett. Óvatosan megérintette sebesült vállát. A vérzés elállt. Lehet, hogy hazudtak; lehet, hogy Babble kifogástalan munkát végzett.
Most megpillantott a képernyőn...
Egy óriási halott várost, egyenesen alatta. A rakéta a város épületszövedékének egyik magas tornyán állt.
Semmi mozgás, semmi élet. A városban nem lakik senki, a képernyőn pusztulást és teljes, végleges összeomlást látott. Mintha a Megsemmisítő városa lenne, gondolta.
A műszerpult fölött a hangszóró néma volt. Tőlük nem számíthat segítségre.
Hol a pokolban lehetek? – kérdezte magában. Hol van a Galaxisban ekkora kihalt, pusztulásra ítélt város? Elhagyva, kitéve az eróziónak és a rothadásnak. Legalább száz évé halott, mondta magában borzadva.
Bizonytalanul talpra állt, és a rakéta ajtajához vánszorgott. Elektromos úton kinyitotta, nem volt elég ereje, hogy a gyorsabb kézikart használja – és kinézett.
A levegő hideg volt, és poshadt szagú.
Fülelt. Semmi hang.
Összeszedve erejét, botladozva kitámolygott a rakétából a tetőre.
Egy lélek sincs itt – mondta magában.
Vajon Delmak–O-n vagyok még?
Delmak–O-n nincs ilyen hely, gondolta. Mert Delmak–O új világ, még nem hódítottuk meg. Csak a mi kis telepünk van ott.
Ez meg itt régi!
Ügyetlenül visszamászott a rakétába, a műszerpulthoz támolygott, és nehézkesen leült. Egy darabig ott ült és elmélkedett. Mit tegyek? – kérdezte magában. Meg kell találnom az utat, vissza Delmak–O-ra. Órájára nézett. Tizenöt óra telt el – körülbelül –, mióta a két fekete bőr egyenruhás férfi elrabolta. Vajon a többiek élnek-e még? – gondolta. – Vagy őket is elkapták?
Az automata pilóta! Szóbelileg is irányítható!
Bekapcsolta, és beleszólt a mikrofonba:
– Vigyél Delmak–O-ra. Azonnal! – Kikapcsolta a mikrofont, hátradőlt, hogy pihenjen, és várt. A hajó nem mozdult.
– Tudod, hol van Delmak–O? – kérdezte a mikrofonba. – Oda tudsz vinni? – Semmi. Semmi válasz, semmi mozgás, sem az ionmotorok beindulásának hangja. A Delmak–O-i repülés nincs beletáplálva, állapította meg. A két bőrruhás nyilván kézi irányítással ment oda. Vagy ő nem kezeli jól a berendezést.
Összeszedve magát megvizsgálta a műszerfalat. Elolvasott mindent, ami a tárcsákra, kapcsolókra, gombokra, ellenőrzőkarokra volt nyomtatva. Nincs megoldás. Az írásbeli utasításokból nem tudott meg semmit, legkevésbé, hogy kell manuálisan irányítani. Nem mehetek akárhová, mondta magában, mert nem tudom, hol vagyok. Csak vaktában repülhetek. Ehhez viszont ki kell sütnöm, hogyan kell ezt a vackot kézzel irányítani.
Szeme egy kapcsolón akadt meg, az előbb átsiklott fölötte. TÁJÉKOZTATÁS, olvasta a kapcsolón. Bekapcsolta. Egy ideig nem történt semmi, majd a műszerpult feletti hangszóró rikoltva megszólalt:
– Kérdés?
– Meg tudod mondani, hol vagyok? – kérdezte.
– A REPÜLÉSI INFORMÁCIÓ-t kell használnia.
– Nem látok a pulton semmit, amire REPÜLÉSI INFORMÁCIÓ lenne írva.
– Nem a pulton van. A pult fölé van szerelve, jobbra.
Felnézett. Ott volt.
Működési helyzetbe állította a REP-INFO-egységet, és azt kérdezte:
– Meg tudod mondani, hol vagyok?
Zörej. Hallatszott, hogy valami működni kezd. Halk zzzzz-hangot hallott, gyenge suhogást. Valamilyen mechanikus eszköz kattant. Azután a hangszóróból megszólalt egy elnyújtott hang, emberi hang elektronikus utánzata.
– Igennn, urammm. Önnn Londonbannn vannn.
– London!? – kiáltott fel elképedve. – Hogy lehet ez?
– Odarepült.
Morley törte a fejét, de nem jött rá semmire.
– London városra gondolsz? A Terrán?
– Igennn, urammm.
Egy idő után sikerült annyira összeszednie magát, hogy újabb kérdést kegyen fel.
– Elrepülhetek ezzel a rakétával Delmak–O-ra?
– Azzz hétéves repülésss. Azzz önnn hajója nemmm alkalmasss ekkora útraaa. Nincs például elég tolóerejeee, hogy elhagyhassaaa a bolygó felszínééét.
– Terra – mondta tompán. Igen, ez magyarázatot ad az elhagyott városra. A Föld valamennyi nagyvárosa – úgy hallotta – kihalt. Nem volt többé céljuk. Nem volt senki, aki lakjon bennük, mert a struccok kivételével mindenki emigrált.
– Tehát a rakétám nagy sebességű helyi járat mondta. – Csak bolygófelszíni közlekedésre alkalmas?
– Igennn, urammm.
– Tehát ide, Londonba csak a bolygó egy másik pontjáról jöhettem?
– Igennn, urammm.
A feje zúgott, és zsíros izzadságcseppektől nedves arccal tovább kérdezett.
– El tudod mondani a legutolsó utamat? Meg tudod határozni, honnan jöttem?
– Természetesennnn. – A gépezetből elnyújtott sípolás hallatszott. – Igennn. Az önnn útjának kiindulópontjaaaa: +3R68–222B. Azelőtt pedig...
– Ez az adat nekem nem mond semmit. Le tudod fordítani szavakra?
– Nemmm. Nincs szó, amivelll le lehet írniiii.
– Be tudod programozni a rakétát, hogy visszarepüljön oda?
– Igennn. A koordinátákat be tudom táplálni a repülésirányító berendezésbe. Arra is fel vagyok készülveeee, hogy azzz út soránnn azzz előre nem látott eseményekeeeet is kiküszöböljemmm. Megtegyemmm?
– Igen – mondta, és kimerültén ráborult a műszerpult vízszintes lapjára.
– Urammm, szüksége vannn orvosi ápolásraaaa? – kérdezte a REP-INFO-egység.
– Igen – mondta.
– Óhajtja, hogy aaa rakétaaa a legközelebbi egééészségügyi állomásraaa szállítsaaa?
Morley habozott. Tudata mélyén azt súgta valami, hogy ne. – Jól vagyok – mondta. – Nem lesz hosszú az út?
– Nemmm, urammm. Köszönömmm, urammm. Most betáplálommm a +3R68–222B koordinátáit. És figyelemmm az előre nemmm látott esemééényeket azzz út soránnn. Rendbennn, urammm?
Nem tudott válaszolni. Válla újból vérezni kezdett, nyilván sokkal több Vért veszített, mint amennyiről tudott.
Előtte a pulton, mint egy fényzongorán, lámpák gyulladtak ki, homályosan látta biztató meleg fényüket. Kapcsolók nyíltak és záródtak... olyan volt, mintha fejét egy flipperjátékon nyugtatná, amely most éppen egy szabad játékot adott. Komor és nyugtalanító játékot.
A rakéta simán emelkedni kezdett a délelőtti napfényben. Leírt egy kört London felett – amennyiben tényleg London volt –, majd nyugat felé fordult.
– Ha odaértünk – motyogta –, adj szóbeli tájékoztatást!
– Igennn, urammm, majd felébresztemmm. 
– Valóban egy géppel beszélek? – mormogta Morley.
– Műszaki szempontbóóól prorokomputer osztályúúú inorganikus mesterséééges szerkezet vagyok. De... – a gép folytatta, de Morley már nem hallotta. Ismét elveszítette eszméletét.
A rakéta folytatta útját.

– Közeledünk a +3R68–222B koordinátáihoz – nyikorogta fülébe egy éles hang. Ettől a nyekergéstől felébredt.
– Köszönöm – mondta felemelve súlyos fejét, és kábultan bámult a képernyőre.
Az ernyőn hatalmas tömeg tornyosult, egy pillanatig nem ismerte fel – az biztos, hogy nem a telep volt – azután rémülten döbbent rá, hogy a rakéta az Épülethez tért vissza.
– Várj! – kiáltott fel kétségbeesetten. – Ne szállj le!
– De itt vagyunkkk a +3R68–...
– Visszavonom az utasítást! – vágott közbe. – Vigyél oda, ahol ezt megelőzően voltam!
Szünet. Majd a REP-INFO-egység azt mondta:
– A megelőzőőőő repüléééést manuálisannn irányííították. A vezérlőegysééégbennn nincs róla feljegyzéés. Nemm tudommm kiszámítani.
– Értem. – Tulajdonképpen nem is lepődött meg. Oké! – mondta, és figyelte, ahogy alatta az Épület egyre kisebb és kisebb lesz. A rakéta felemelkedett, és nagyjából körpályán keringett fölötte. – Magyarázd el, hogy kell átvenni a kézi irányítást! És igyekezz minél gyorsabban!
– Előőőőször állítsaaa át a tízes számúúú kapcsolóóót, hogy hatálytalanííítsa a törlééést. Majd... látjaaa azt a nagy műanyag kart? Jobbraaa-balraaa, illetve előőőre-hátraaa kell mozgatni; ez iráááányítja a gépp útjááát. Javasolommm, hogy gyakoroljaaa, mielőőőtt átadommm azzz irányítááást.
– Add csak át! – mondta türelmetlenül. Látta, hogy odalent az Épület tetejéről két fekete pont emelkedik fel.
– Irányítás átadvaaa.
Morley megforgatta a nagy műanyag fogantyút.
A rakéta hirtelen megugrott és bukdácsolni kezdett. Imbolyogva, orrával előre, zuhanni kezdett a föld felé.
– Visszaaa, visszaaa! – mondta figyelmeztetően a REP-INFO. – A leszáááállás túl gyors.
Visszafordította a fogantyút, és nagyjából vízszintes pályán találta magát.
– Le akarom rázni azt a két hajót – mondta.
– Azzz önnn manőőőverezési képessége nemmm elég...
– Te meg tudod csinálni? – vágott közbe.
– Bőőő választékommm vannn vakrepülési mintáákból. Bármelyikkel lerááázhatjuk őket.
– Válassz egyet – mondta Morley –, és láss hozzá! A két üldöző hajó már sokkal közelebb volt. A képernyőn látta, hogy orrukból egy-egy ágyúcső mered ki. 88 milliméteres. Bármikor tüzet nyithattak.
– Véletlenpálya működésbennn – szólalt meg a REP-INFO-egység. – Kéremmm, urammm, szíjazzza be magááát!
Esetlenül babrált a biztonsági övvel. Mikor végre helyére kattintottá a csatot, a rakéta hirtelen Immelmann-hurokban fölfelé vágódott... ebből ellenkező irányba repülve, jött ki, jóval az üldöző hajók fölött.
– Radart rögzíííítettek ránk, urammm – tájékoztatta a REP-INFO –, a fentemlített két hajóóóról. Programoznommm kell a repülésirányííító egységet a helyes elszakadóóó manőverreee. Ezért hamarosannn közel repülünk a felszínhezzz. Ne ijedjennn meg. A hajó zuhanásba ment át, mint egy megbolondult lift. Morley elkábultan hajtotta karjára a fejét, és szemét behunyta. Majd ugyanolyan váratlanul a rakéta a magasba lendült. Cikcakkban repült, pillanatról pillanatra alkalmazkodva a terep magasságának változásaihoz.
Feküdt az ülésben, betegen a hajó fel-le pörgésétől.
Tompa dörrenés hallatszott. Az egyik üldöző hajó elsütötte ágyúját, vagy egy levegő-levegő rakétát lőtt ki. Morley feléledve pillantott a képernyőre. Közel volt?
A vad terep fölött a távolban magas, fekete füstoszlop emelkedett. A lövés metszette pályájukat, és ez volt az, amitől félt; azt jelentette, hogy elkapták.
– Van valami fegyverünk? – kérdezte a REP-INFO-tól.
– A szabályzat szerint két 120-A típusúúú levegő-levegő lövedékünk vannn. Programozzammm az irányííítóberendezést, hogy vegyeee célba az üldözőőő hajóóókat?
 – Igen – felelte. Bizonyos szempontból nehéz döntés volt: az első szándékos erőszakos cselekedetet készült ellenük – bárki ellen – elkövetni. De a lövöldözést ők kezdték, nem haboztak, hogy megöljék. És ha nem védekezik, meg is teszik.
– Lövedék kilőve – vakkantott egy új, másmilyen gépi hang, ezúttal magából az irányítótömbből. Óhajt a pályájáról vizuális letapogatást?
– Igennn, óhajt! – utasította a REP-INFO.
Az ernyőn új kép jelent meg: osztott képernyővel mindkét lövedék útját figyelhette.
A képernyő bal oldalán a lövedék elhibázta célpontját; elhaladt mellette, fokozatosan zuhanásba csapott át, és végül a földet metsző pályára állt. A másik egyenesen haladt a célpont felé. Az üldöző hajó kitért, szinte fölsikoltott... a lövedék is irányt változtatott, majd a képernyőt hangtalan fehér fény öntötte el. A lövedék felrobbant; az egyik üldöző megsemmisült. A másik nem adta fel, egyenesen felé közeledett, és ahogy közeledett, egyre gyorsult. A pilóta tudta, hogy Morleynak nincs több lőszere. Harcászatilag tehetetlen volt, és a megmaradt üldöző tudta ezt.
– Van ágyúnk? – kérdezte Morley.
– A hajó kis méreteee nemmm teszi lehetővé... – kezdte a REP-INFO.
– Van vagy nincs?
– Nincs.
– Más valami?
– Nincs.
– Feladom – sóhajtotta Morley. – Sebesült vagyok, és ha itt ülök, elvérzek. Szállj le, amilyen gyorsan csak lehet.
– Igennn, urammm. – A rakéta merülni kezdett. Ismét a felszínnel párhuzamosan repült, de most fékezve, lassulva. Morley hallotta, mikor lép működésbe a fékezőberendezés, és a rakéta remegő csattanással földet ért.
Felnyögött a fájdalomtól, ahogy a rakéta meglódult a leszálláskor, a hajótest remegett, majd hallatszott, hogy a kerekek csikorognak.
Megállt. Csönd. Nekidőlt a központi vezérlőberendezésnek, és fülelte a másik hajót. Várt. Semmi, csak az üres csönd.
– REP-INFO! – szólította hangosan, erőtlen mozdulattal felemelve fejét. – Leszállt?
– Továbbrepült.
– Miért?
– Nemmm tudommm. Egyre távolodik, a letapogatómmm már alig érzékeliiii. – Szünet. – Már túl vannn a hatósugaramonnnn.
– Szállj fel újra! – mondta Morley. – Repülj egyre nagyobb körökben. Egy települést keresek, amely ebben a körzetben van. – Találomra kiválasztott egy irányt. – Repülj északkeletnek.
– Igennn, urammm. – A rakéta újból megremegett, majd könnyedén, ügyesen a levegőbe emelkedett.
Morley megint pihent egy kicsit, de most úgy feküdt, hogy a képernyőt egy pillanatra se tévessze szem elől. Nem bízott benne igazán, hogy sikerrel jár; a telep kicsi volt, ez a rohadt vidék pedig óriási. De mi mást tehetett?
Visszamenjen az Épülethez? Most már határozottan, szinte fizikailag érezte a változást: korábbi szándéka, hogy belépjen az Épületbe, elpárolgott.
Nem borozó, mondta magában. De akkor mi az ördög lehet?
Nem tudta. És remélte, hogy sosem fogja megtudni.
Jobbra valami csillogott. Valami fémes. Támolyogva fölemelkedett. A műszerpult órájára nézett, látta, hogy már majdnem egy órája repülnek egyre táguló körökben. Elsodródtam volna? – gondolta. Hunyorogva kémlelte, mi csillog odalent. Kis épületek.
– Ez az! – kiáltott fel.
– Leszálljak?
– Igen! – előrehajolt, és erőltette a szemét. Még nem volt biztos benne.
A telep volt.

XIV. FEJEZET

Kicsiny – szívszorítóan kicsiny – csoport férfi és nő vánszorgott a parkoló rakéta felé, mikor Seth Morley bekapcsolta az elektronikus ajtónyitó szerkezetet. Komoran nézték, ahogy kitámolygott, és imbolyogva igyekezett úrrá lenni egyre fogyó erején.
Odaértek. Russell kemény arccal, felesége, Mary arca feszült a riadtságtól – majd megkönnyebbült, mikor megpillantotta. Wade Frazer nagyon fáradtnak látszott. Dr. Milton Babble, automatikusan, szórakozottan rágta pipáját. Ignatz Thugg nem volt köztük.
Glen Belsnor sem.
Seth Morley erőlködve megszólalt:
– Belsnor meghalt, ugye?
Bólintottak.
– Maga az első, aki visszajött – mondta Russell. Késő éjjel vettük észre, hogy Belsnor nem őriz minket. A rendelő ajtajában találtunk rá. Már nem élt.
– Áramütés – mondta dr. Babble.
– Te meg eltűntél – mondta Mary. Szemei, férje visszatérése ellenére, reménytelenséget tükröztek.
– Legjobb, ha visszamegy a rendelőbe, és lefekszik – ajánlotta Babble. – Nem is értem, hogy lehet, hogy még él. Nézze meg magát! Teljesen átázott a vértől.
Közösen besegítették a rendelőbe. Seth Morley támolyogva állt, majd hagyta, hogy lefektessék, és fejét párnákkal feltámasszák.
– Dolgozom még egy kicsit a vállán – mondta neki Babble. – Azt hiszem, az artéria...
– A Földön vagyunk – mondta Seth Morley.
Rámeredtek. Babble megdermedt; Seth felé fordult, majd mechanikusan folytatta munkáját, egy sebészi műszerekkel megrakott tálcán turkált.
– Mi az Épület? – kérdezte végül Wade Frazer.
– Nem tudom. De azt mondták, hogy régebben már voltam ott. – Tehát valahol a mélyben tudom, állapította meg. Lehet, hogy mind tudjuk. Lehet, hogy egykor mind voltunk ott. Együtt.
– Miért ölnek meg minket? – kérdezte Babble.
– Azt sem tudom – felelte Seth Morley.
– Honnét tudod, hogy a Földön vagyunk? – szólalt meg Mary.
– Londonban voltam, most nemrég. Láttam az ősi, elhagyott várost. Kihalt, pusztuló házak, gyárak és utcák ezreit. Nagyobb, mint bármelyik nem terrai város a Galaxisban. Ahol valaha hatmillió ember élt.
– De a Terrán nincs semmi a Madárházon kívül – mondta Wade Frazer. – És senki, csak a struccok.
– Meg a Nyugati Interplan laktanyái és kutatóbázisai – mondta Seth Morley halkan. Hangjából hiányzott a meggyőződés és a határozottság. – Kísérlet vagyunk – fűzte még hozzá –, ahogy múlt éjjel rájöttünk. Treaton tábornok irányítja. – De ő maga sem hitt ebben. – Melyik katonai alakulatnak van fekete bőr egyenruhája? – kérdezte. – És lovaglócsizmája?... azt hiszem, így nevezik.
Russell csendes, nyugodt hangon felelt:
– A madárházi őröknek. Kárpótlásként, hogy ott ne hagyják munkájukat. Nagyon lehangoló a struccok körül dolgozni. Az új egyenruha bevezetése, három vagy négy éve, nagyon sokat jelentett a személyzet morális színvonalának emelése szempontjából.
Mary Morley Russell felé fordult, és azt kérdezte: – Honnét tudja maga ezt?
– Onnét – mondta Russell hűvösen, mint eddig –, hogy közéjük tartozom. – Zubbonya zsebébe nyúlt, és egy kicsiny, fényes energiapisztolyt húzott elő. – Ezt a típusú fegyvert hordjuk. – A pisztolyt rájuk irányítva intett, hogy húzódjanak közelebb egymáshoz. Morley szökési esélye egy volt a millióhoz. – Russell a jobb fülére mutatott. – Rendszeresen tájékoztattak. Tudtam, hogy ide akar visszatérni, de sem én, sem a feletteseim nem hittük, hogy meg is érkezik, – Rájuk mosolygott. Kegyesen.
Éles dörrenés hallatszott. Egy pillanatra megsüketültek.
Russell leejtette az energiapisztolyt, megfordult a tengelye körül, és elvágódott. Mi ez? – kérdezte magában Seth Morley. Felült, és próbálta megállapítani, mi történt. Egy férfialakot látott a szobába lépni. A Földönjáró? – gondolta. A Földönjáró, aki megmentésünkre sietett? A férfi kezében pisztoly volt – régimódi, ólomgolyós pisztoly. Felismerte Belsnor pisztolyát. De az Ignatz Thuggnál van. Nem értette. A többiek sem; ide-oda forgolódtak. A férfi, kezében a pisztollyal hozzájuk lépett.
Ignatz Thugg volt.
Russell haldokolva feküdt a padlón. Thugg lehajolt, fölvette az energiapisztolyt, és azt a derékszíjába dugta.
– Visszajöttem – mondta mogorván.
– Hallotta? – kérdezte Seth Morley. – Hallotta, mikor Russell azt mondta...
– Hallottam – válaszolta Thugg. Habozott, majd kihúzta az energiapisztolyt, és átadta Seth Morleynak. – Valaki fogja a nyugtatópisztolyt is – mondta. Mindháromra szükségünk lesz. Van több is? A rakétában?
– A rakétában kettő – mondta Seth Morley átvéve Thuggtól az energiapisztolyt. – Nem akar megölni?
Csodálkozott. Thugg pszichopátiás arckifejezése elmúlt, arcán a feszültség kisimult. Ébernek, de higgadtnak látszott.
Egészségesen ébernek.
– Nem maguk az ellenségeim – mondta Thugg. Ők azok – intett Belsnor pisztolyával Russell felé. Tudtam, hogy közülünk valaki... azt hittem, Belsnor... de tévedtem. Sajnálom. – Egy ideig hallgatott.
A többiek is hallgattak. Várták, mi történik. Tudták, hogy hamarosan valami történni fog. Öt fegyver, mondta magában Seth Morley. Szánalmas. Azoknak nyolcvan milliméteres ágyúik és levegő-levegő rakétáik vannak – és az isten tudja, még mi. Érdemes felvenni a harcot?
– Érdemes – mondta Thugg, nyilván olvasott az arckifejezéséből.
– Azt hiszem, igaza van – mondta Seth Morley.

– Úgy vélem – mondta Wade Frazer –, tudom, milyen kísérletről van szó. – Várták, hogy folytassa, de elhallgatott.
– Mondja már! – sürgette Babble.
– Csak, ha biztosan tudom – mondta Frazer.
Azt hiszem, én is tudom, gondolta Seth Morley. És Frazernek igaza van, amíg nem tudjuk biztosan, amíg nincs tökéletes bizonyítékunk, jobb, ha nem is beszélünk róla.
– Tudtam, hogy a Terrán vagyunk — törte meg a hallgatást Mary Morley nyugodt hangja. – Felismertem a holdat. Láttam már a Lunát képeken... régen, még gyerekkoromban.
– És mire következtetett ebből? – kérdezte Wade Frazer.
– Én... – tétovázott Mary, és a férjére pillantott. Hát nem a Nyugati Interplan kísérlete? Ahogy valamennyien gyanítottuk?
– De igen – válaszolta Seth Morley.
– Van egy másik lehetőség is – mondta Wade Frazer.
– Ne mondja ki! – kiáltott rá Seth Morley.
– Szerintem jobb, ha kimondjuk – mondta Frazer. – Nézzünk vele nyíltan szembe, döntsük el, igaz-e, és azután határozzuk el, harcolunk-e ellenük.
– Mondja már! – Babble dadogott a túlfűtött izgalomtól.
– Büntetőjogilag nem vagyunk beszámíthatók – kezdte Wade Frazer. – És egykor, hosszú időn át, talán évekig, ott tartottak minket, amit Épületnek nevezünk. – Egy pillanat szünetet tartott. – Tehát az Épület egyszerre börtön és elmegyógyintézet. Börtön...
– És a telep? – szakította félbe Babble.
– Kísérlet – mondta Frazer –, de nem a katonáké, hanem a börtöné és az egészségügyi hatóságé. Látni akarják, tudunk-e létezni idekint... egy idegen bolygón, feltehetőleg távol a Terrától. És megbuktunk. Elkezdtük gyilkolni egymást. – A nyugtatópisztolyra mutatott: – Ez végzett Tallchieffel; ezzel kezdődött minden. Maga ölte meg, Babble, Maga ölte meg Tallchiefet! Susie Smartot is maga ütötte agyon?
– Nem – mondta Babble alig hallhatóan.
– De Tallchiefet megölte.
– Miért? – kérdezte Ignatz Thugg.
– Én... – mondta akadozva Babble – rájöttem, hogy mi történik velünk... és azt hittem, Tallchief az, akinek végül Russell bizonyult.
– Ki ölte meg Susie Smartot? – fordult Frazerhez Seth Morley.
– Nem tudom. Nincs bűnjel. Lehet, hogy Babble. Lehet, hogy maga, Morley. Maga tette? – Frazer Seth Morley arcát fürkészte. – Nem. Tudom, hogy maga nem. Jó, lehet, hogy Ignatz volt. De a véleményem az, hogy bármelyikünk lehetett. Mindannyian hajlamosak vagyunk rá. Ezért is kerültünk az Épületbe.
– Én öltem meg Susie-t – szólalt meg Mary.
– Miért? – fakadt ki Seth Morley. Nem tudta elhinni.
– Azért, amit Veled csinált – az asszony hangja teljesen nyugodt volt –, és azért, mert engem is meg akart ölni: betanította az Épület másolatát. Én önvédelemből tettem. Ő kitervelte.
– Krisztusom! – nyögte Seth Morley.
– Annyira szeretted – kérdezte Mary –, hogy nem tudod megérteni, miért tettem?
– Alig ismertem.
– Ahhoz elég jól ismerted.
– Jól van – szakította félbe Thugg –, most már mindegy. Frazer kifejtette: valamennyien megtehettük volna, mint ahogy minden esetben mi magunk voltunk a tettesek. – Arca görcsösen megrándult. – Azt hiszem, mégis téved. Egyszerűen nem hiszem. Nem lehetünk elmebeteg bűnözők.
– A gyilkosságok! – mondta Wade Frazer. – Régóta tudom, hogy itt mindenki potenciális gyilkos. Mindenkiben van egy nagy adag befelé fordulás, az adekvát érzelmi megnyilvánulások skizofréniás hiánya. Gúnyosan mutatott Mary Morleyra. – Nézzék, hogy adja elő Susie Smart megölését! Mintha mi sem történt volna. – Dr. Babble-re mutatott. – És az ő beszámolója Tallchief haláláról! Megölt valakit, akit nem is ismert... mert netán – netán! – hivatalos személy volt. Bármilyen hivatalos személy!
Rövid hallgatás, majd Babble szólalt meg:
– Arra nem tudok rájönni, ki ölte meg Mrs. Rockinghamet. Ezt a finom, méltóságteljes, művelt asszonyt... nem ártott soha senkinek.
– Lehet, hogy senki nem ölte meg – mondta Seth Morley. – Beteg volt, lehet, hogy eljöttek érte, ahogy értem is eljöttek, és elvitték. Azt mondták, hogy Babble nem jól kezelte a vállamat, és hamarosan meghalnék.
– Elhiszi? – kérdezte Ignatz Thugg.
– Nem tudom – mondta őszintén Morley. – Lehetett volna igaz is. Végül is lelőhettek volna itt, ahogy Belsnort. – Belsnor az egyetlen, akit ők öltek meg? – gondolta. És a többieket mi magunk? Ez Frazer elméletét támaszíja alá... és lehet, hogy nem is szándékosan ölték meg Belsnort, kapkodtak, és azt hitték, hogy az energiapisztolyuk kábításra van beállítva.
Az is lehet, hogy féltek tőlünk.
– Azt hiszem – mondta Mary Morley –, hogy csak a lehető legkisebb mértékben léptek velünk kapcsolatba. Végül is kísérletről van szó, azt akarták látni, hogy sül el. Azután látták, mi történik, «s ideküldték Russellt... és megölték Belsnort. De lehet, hogy Belsnor megölését jogosnak tartották: ő megölte Tonyt. Még ha meg is értjük a... – kereste a szót.
– Kiegyensúlyozatlanságát – segítette ki Frazer.
– Igen, a kiegyensúlyozatlanságát. Máshonnét is szerezhette a kardot. – Gyengéden férje sebesült vállára tette a kezét. – Ezért akarták megmenteni Sethet. Ő nem ölt meg senkit, ártatlan volt. És maga – vicsorgott Thuggra – belopózott volna, és megölte volna, ahogy itt fekszik sebesülten!
Thugg visszautasító mozdulatot tett.
– És Mrs. Rockingham – folytatta Mary –, ő sem ölt meg senkit. Ezért mentették meg őt is. Egy ilyen kísérlet kudarca esetén természetes lehetett számukra, hogy megmentik...
– Mindaz, amit mondott – vágott közbe Frazer –, úgy tűnik, az én álláspontomat támasztja alá. – Lenézően mosolygott, mintha nem lenne az ügyben személyesen érdekelve. Mint egy kívülálló.
– Valami másnak is lehetett itt szerepe – tűnődött Seth Morley. – Nem hagyták volna, hogy a gyilkolás idáig fajuljon. Tudniok kellett volna. Legalábbis, miután Russellt ideküldték. De szerintem akkor, már tudták.
– Talán nem figyeltek eléggé – mondta Babble. – Ha azokban a tévékamerákkal köröző műrovarokban bíztak...
– Bizonyos, hogy más eszközeik is vannak – mondta Seth Morley. Feleségéhez fordult. – Kutasd át Russell zsebeit, nézd meg, mi van bennük! Ruhacímkék, meg hogy milyen karórája van, vagy elrejtett papírok...
– Igen – felelte Mary, és óvatosan hozzáfogott, hogy lehúzza Russell vadonatúj zubbonyát.
– A tárcája! – kiáltott fel Babble, mikor Mary elővette. – Hadd nézzem, mi van benne. – Elvette tőle és kinyitotta. – Igazolvány. Ned W. Russell, lakóhely: Sirius–3, Kupolatelep. 29 éves. Haja barna. Magassága 5 láb, 11 és fél hüvelyk. B és C osztályú járművek vezetésére jogosult. – Mélyebben belenézett a tárcába. – Nős. Itt egy három D-s fotó egy fiatal nőről, biztos a felesége. – Tovább kutatott. – És ezek. Képek egy kisgyerekről.
Egy pillanatra mind elnémultak.
– Mindenesetre semmi értékes nincs nála – szólalt meg végül Babble. – Semmi, amitől okosabbak lehetnénk. Felhajtotta Russell bal karján az ing ujját. – Az órája automata Omega. Jó óra. – Még feljebb húzta a barna vászoninget. – Tetoválás – mondta – az alkar belső oldalán. Különös! Az én karomra is ugyanez van tetoválva, és pont ugyanarra a helyre! – Megérintette ujjával Russell karján a tetoválást. – Persus-9 – mormogta. Kigombolta mandzsettáját, és felhajtotta saját bal karján az inget. Jól láthatóan, ugyanazon a helyen, ugyanaz a tetoválás volt.
Seth Morley szólalt meg:
– Nekem is van a lábfejemen. – Furcsa, gondolta. Évek óta nem jutott eszembe ez a tetoválás.
– Hol szerezte a magáét? – kérdezte dr. Babble. – Én nem emlékszem, hol szereztem az enyémet, nagyon régen volt. Azt sem tudom, mit jelent... – ha ugyan valaha tudtam. Úgy néz ki, mint valami katonai azonosítójel. Helymeghatározás. Katonai helyőrség Persus-9-en.
Seth végighordozta tekintetét a csoporton. Minden arcon aggodalom és zavar ült.
– Magukon is ez a jel van – állapította meg Babble hosszú, hosszú hallgatás után.
– Emlékszik valaki, mikor jelölték meg? – kérdezte Seth Morley. – Vagy hogy miért? Vagy hogy mit jelent?
– Csecsemőkorom óta megvan – mondta Wade Frazer.
– Maga sose volt csecsemő – torkollta le Seth Morley.
– Milyen furcsákat mondasz – jegyezte meg Mary.
– Úgy értem – mondta Seth Morley –, nem tudom őt csecsemőként elképzelni.
– De nem így mondtad – makacskodott Mary,
– Hát nem mindegy, mit mondtam? – Dühbe gurult, – Van bennünk valami közös – ez a húsunkba sütött megjelölés. Valószínűleg azoknak is volt, akik meghaltak. Susie-nak meg a többinek. Nos, nézzünk szembe vele: ezen a ponton mindannyiunknak lyukas az emlékezete. Különben tudnánk, miért viseljük ezt a tetoválást, és mit jelent. Tudnánk, mi az a Persus-9 – vagy mi volt, amikor a tetoválás készült. Félek, hogy ez a bűnöző-elmebeteg elméletet támasztja alá; valószínűleg akkor jelöltek meg így, amikor az Épület foglyai voltunk. Arra sem emlékszünk, így hát a tetoválásra sem. – Sötét arccal magába mélyedt, és egy időre nem vett tudomást a többiekről. – Mint Dachau – mondta azután. Azt hiszem, rendkívül fontos lenne kitalálni, mit jelent a tetoválás. Ez az első valóban konkrét utalás arra nézve, hogy kik vagyunk, és mi ez a telep. Van valakinek ötlete, hogy állapítsuk meg, mit jelent ez a Persus-9?
– Talán a rakéta referensz-könyvtára – mondta Thugg.
– Talán – ismételte Morley. – Megpróbálhatjuk. De az a javaslatom, kérdezzük meg először a sárkányt. És én is ott akarok lenni. Be tudnak vinni a rakétába? Mert ha itt maradok, gondolta, megölnek, mint Belsnort.
– Jó, a fedélzetre visszük – mondta Babble –, egy kikötéssel. Először a rakéta könyvtárát kérdezzük meg. Ha nem mond semmit, akkor kimegyünk, és megkeressük a sárkányt. De ha a rakétától is megtudhatjuk, nem vállalhatunk ekkora...
– Rendben – szakította félbe Morley. De tudta, hogy a hajó tájékoztató könyvtára semmit sem fog tudni mondani.
Ignatz Thugg irányításával hozzáláttak, hogy – Morleyval együtt – beszálljanak a rakétába.

Újra a rakéta műszerpultjára támaszkodva, Morley bekapcsolta a TÁJÉKOZTATÁS-t.
– Igennn, urammm – hangzott fel a nyikorgás.
– Mit tudsz a Persus-9 megjelölésről?
Zúgás, majd megszólalt a vontatott hang:
– Persusss-9-rőlll nincs információmmm.
– Ha bolygó lenne, lenne róla feljegyzésed?
– Igennn, amennyibennn a Nyugati Interplan hatóságai ismerik...
– Köszönöm. – Seth Morley kikapcsolta a TÁJÉKOZTATÁS-t. – Volt egy érzésem, hogy nem fogja tudni. És még erősebb az érzésem, hogy a sárkány tudja... hogy tulajdonképpen a sárkány végső feladata ennek a kérdésnek a megválaszolása.
Hogy ezt miért gondolta, maga sem tudta.
– A rakétát én vezetem – mondta Thugg. – Maga sebesült, feküdjék le.
– Nincs helyem lefeküdni, annyian vagyunk – jegyezte meg Morley.
Helyet csináltak, és Morley jólesően kinyújtózkodott.
A hajó Ignatz Thugg irányításával a levegőbe süvített. Egy gyilkos pilóta, gondolta Seth Morley. És egy orvos, aki szintén gyilkos.
És a feleségem. Gyilkos. Lehunyta a szemét.
A rakéta a sárkányt keresve tovazúgott.
– Ott van! – kiáltotta Wade Frazer a képernyőt figyelve. – Szálljon le!
– Oké! – Thugg jókedvű volt. Megmozdította az irányítókart, és a hajó gyorsan süllyedni kezdett.
– Észreveszik, hogy itt vagyunk? – kérdezte idegesen Babble. – Úgy értem, az Épületből.
– Alighanem – felelte Thugg.
– Most még visszafordulhatunk – jegyezte meg Seth Morley.
– Persze! – csattant fel Thugg. – De ki beszélt erről? – Újra a műszerekhez fordult, és a hajó lágy, hosszú siklással leszállt, majd hangos zökkenéssel megállt.
– Rakjanak ki! – mondta Morley feltápászkodva. A feje megint zúgott. Mintha hatvan motor zúgna az agyamban, gondolta. A félelem, az teszi. Nem a seb.
Óvatosan kimásztak a rakétából a napégette és csonttá szikkadt földre. Gyenge szag csapta meg az orrukat, mintha valami égne. Mary elfordította fejét, és nekiállt orrot fújni.
– Hol a folyó? – kérdezte körülkémlelve Morley. A folyó eltűnt.
De az is lehet, hogy valahol máshol vagyunk, gondolta Morley. Aztán pillantotta meg a sárkányt egészen közel volt. Szinte tökéletesen beleolvadt a környezetbe. Mint egy döglött varangy, gondolta. Visszahúzódik a homokba.
Babble firkantott valamit egy kis darab papírra. Mikor, befejezte, átadta Seth Morleynak jóváhagyásra.
"Mi az a Persus-9?"
– Jó lesz – Seth Morley körbeadta a papírt. Mindenki némán bólintott. – Oké! – mondta olyan élénken, ahogy csak telt tőle. – Tegyék a sárkány elé!
A protoplazmaszerű pép hatalmas tömege enyhén hullámzott, mintha érzékelne őket. Majd, amikor a kérdést elétették, megremegett... mintha menekülni akarna, gondolta Morley. A sárkány előre-hátra ingott, olyan volt, mintha fájdalmai lennének. Egy része kezdett folyékonnyá válni.
Valami nincs rendben, állapította meg Seth Morley. Másként viselkedik, mint a múltkor.
– Vissza! – kiáltotta figyelmeztetően Babble. Megragadta Seth Morleyt az egészséges vállánál, és erőteljesen arrább taszította.
– Istenem – suttogta Mary –, szétesik! – Gyorsan megfordult, elfutott a sárkány közeléből, és visszamászott a rakétába.
– Igaza van! – kiáltotta Wade Frazer, és ő is visszahúzódott.
Babble is felkiáltott:
– Azt hiszem, szét fog... – Ekkor a sárkányból hangos nyögés hallatszott, és elnyomta a hangját. A sárkány rázkódott, és a színe is megváltozott; folyadék szivárgott belőle, és zavaros, szürke pocsolyává gyűlt a tövében. Azután döbbenten látták, hogy kettészakad. Két darabra esett, egy pillanattal később négyre; újra kettévált.
– Lehet, hogy szül! – kiáltotta túl a hátborzongató nyögést Seth Morley. A nyögés egyre erősebb és hangosabb lett.
– Nem szül ez – mondta aztán. – Szétesik. Megöltük a kérdésünkkel, nem tud rá válaszolni. És elpusztul örökre.
– Visszaveszem a kérdést – térdelt le Babble, és felkapta a papírlapot.
A sárkány felrobbant.

Egy darabig némán meredtek a romokra, ami még az előbb a sárkány volt. Mindenütt az a kocsonyás anyag... mindenfelé a sárkány maradványai körül. Seth Morley óvatosan közelebb ment néhány lépéssel. Mary és a többiek, akik elmenekültek, most óvatosan visszalopakodtak, körülállták és nézték. Nézték, mit tettek.
– De hát miért? – kérdezte Mary izgatottan. – Mi lehetett ebben a kérdésben...
– Ez egy számítógép – mondta Seth Morley. A kocsonya alatt meg tudta különböztetni az elektronikus alkatrészeket, amelyek a robbanás nyomán előkerültek; a rejtett mag – egy elektronikus számítógép láthatóvá vált. Vezetékek, tranzisztorok, nyomtatott áramkörök, szalagtároló dobok. Ki- és bemeneti kristályok, irmadiumcsövek ezrei hevertek szanaszét a földön, mint szétszóródott kínai durranócukorkák... Női süteménynek hívják, mondta magában Seth Morley. A roncsok minden irányban szétszóródtak. Nem maradt belőle annyi, hogy megjavíthassák. Ahogy előbb érezte; a sárkány örökre elpusztult.
– Tehát nem volt élőlény – mondta Babble, láthatólag elképedve. – Ezt nem tudta, ugye, Morley?
– Volt egy érzésem – felelte Seth Morley –, de tévedtem. Azt hittem, felelni fog, lévén az egyetlen élőlény, aki felelni tud a kérdésre.
Mennyire tévedett!
– Egy dologban igaza volt, Morley – mondta Wade Frazer. – Ez a kérdés a kulcskérdés, most már világos. De mi lesz most?
A sárkány körül most füstölni kezdett a föld, mintha a kocsonyás anyag és a komputer részei valamilyen hő- és láncreakcióba léptek volna. Nagyon furcsa füst volt. Seth Morley, maga sem tudta miért, veszélyt érzett. Igen, gondolta, elindítottunk egy láncreakciót, de megállítani nem tudjuk. Meddig fog terjedni? – gondolta komoran. A földben már hatalmas repedések támadtak a sárkány körül. A haldokló sárkányból folyadék lövellt ki, és belefolyt a repedésekbe... messziről, a mélyből halk, zümmögő hangot hallott, mintha a felszíni robbanás valami hatalmasat és gonoszat mozdított volna meg odalent.
Az ég elsötétült.
Wade Frazer hitetlenkedve felkiáltott:
– Jó isten, Morley! Mit művelt a kérdésével! – görcsös mozdulatot tett, mintha megragadna valamit.
– Az egész szétesik!
Igaza volt. Most már mindenfelé hasadékok nyíltak a földben; néhány pillanat, és nem lesz szilárd talaj a lábuk alatt. A rakéta, döbbent rá Seth Morley. Vissza kell jutnunk.
– Babble! – ordította. – Segítsen beszállni a rakétába! – De Babble eltűnt. Seth Morley körülnézett a kavargó homályban, de nyomát sem látta – a többiekét sem.
Már a rakétában vannak, gondolta. Amilyen gyorsan tudott, arrafelé indult. Még Mary is, állapította meg. A disznók. Botladozva elérte a rakétát, ajtaja nyitva állt.
Közvetlenül mellette a földön egy hat láb széles, gyorsan táguló repedés jelent meg, és egyre nőtt. Most belelátott a szakadékba. Mélyén valami hullámzott; óriási, nyálkás Valami úszott a bűzlő, sötét folyadékban, szeme nem volt, és ügyet sem vetett Morleyra.
– Babble! – üvöltötte, és sikerült fellépni a rakéta lépcsőjére. Beleláthatott; egészséges karját használva esetlenül felkapaszkodott.
A rakétában nem volt senki.
Tökegyedül vagyok, mondta magában. A rakéta megremegett és ugrált, ahogy alatta háborgott a föld. Eleredt az eső; Morley forró és sötét cseppeket érzett. Keserű eső, mintha nem víz, hanem valami sokkal kellemetlenebb anyag lenne. A cseppek égették a bőrét. Beküzdötte magát a rakétába, zihálva és fuldokolva megállt, és kétségbeesetten törte a fejét, hová tűntek a többiek. Semmi nyomuk. Odatántorgott a képernyőhöz... a rakéta rázkódott, törzse remegett és imbolygott. Húzzák lefelé – mondta magában. Fel kell szállnom, nincs idő megkeresni őket. Rácsapott egy gombra, bekapcsolta a rakétamotorokat. Megrántotta a vezérlőkart, és egyszál-egyedül felsüvített a csúf, sötét égbe... minden élő számára vészjósló égbe. Hallotta, hogy veri az eső a rakéta burkolatát. Miféle eső? Olyan, mint valami sav. Lehet, hogy áteszi magát a burkolaton, és szétmarja a rakétát velem együtt.
Leült, és a képernyőt a legerősebb nagyításra állította. Egyszerre, igazgatta a képernyőt és állította körpályára a rakétát.
A képernyőn feltűnt az Épület. Talapzatát dühödten nyaldosta a megáradt, sárszínű folyó. Az Épület, szembeszállva a végső veszéllyel, ideiglenes hidat vert a folyó fölé, és Seth Morley látta, hogy emberek kelnek át rajta, és az Épület felé haladnak.
Valamennyien öregek voltak. Törékenyek és szürkék, mint a sebesült egerek, összegörnyedtek, és lépésről lépésre közeledtek az Épülethez. Nem akarnak bemenni, döbbent rá. Kik ezek?
A képernyőre meredve felismerte feleségét. De ő is öreg, akár a többiek. Meggörnyedve, támolyogva, rémülten... azután megismerte Susie Smartot. És dr. Babble-t. Most már valamennyiüket felismerte. Russell, Ben Tallchief, Glen Belsnor, Wade Frazer, Betty Jo Berm, Tony Dunkelwelt, Ignatz Thugg, Maggie Walsh, Babble, Bert Kosler – ő nem változott, már eddig is öreg volt –, Roberta Rockingham és a sor végén Mary.
A Megsemmisítő kapta el őket, döbbent rá Seth Morley. És ezt művelte velük. Most mennek vissza, ahonnét jöttek. Végleg. Meghalni.
A rakéta remegett. Törzse újra és újra megrázkódott. Valami kemény és fémes csattogott a burkolaton. Mi ez? – kérdezte, és újra a képernyőre pillantott.
És most meglátta.
Az Épület elkezdett szétmállani. Darabjai – fém- és műanyag tömbök – repültek az ég felé, mintha viharos szél hajtaná. A folyó felett a karcsú híd összeomlott, és ahogy lezuhant, magával rántotta a halálba a rajta átkelőket; a híd roncsaival együtt belehulltak a sáros, tajtékozó vízbe, és eltűntek. De már mindegy volt: az Épület is haldokolt. Ott sem lettek volna biztonságban.
Csak én maradtam életben, mondta magában. A fájdalomtól nyögve elfordította a vezérlőkart, a rakéta lassan letért a körpályáról, és az érintő mentén a telep felé vette útját.
A motorok hirtelen elhallgattak.
Most nem hallott mást, csak az eső kopogását a burkolaton. A rakéta hatalmas ívet leírva egyre lejjebb ereszkedett.
Lehunyta szemét. Mindent elkövettem, mondta magában. Több lehetőségem nincs. Én megpróbáltam.
A rakéta földet ért, ugrott egyet, és kivetette Morleyt az ülésből a padlóra. A törzs felhasadt, darabok váltak le róla, és Morley érezte, hogy a maró, savas eső ömlik rá, és bőrig áztatja. A fájdalomtól ködösen kinyitotta szemét, és látta, hogy a felhőszakadás lyukakat éget a ruhájába, a testét marja. Mindezt egy másodperc törtrésze alatt érzékelte – mintha megállt volna az idő, mikor a rakéta a földre vágódott és többször megpördült... Nem érzett semmit, se félelmet, sem fájdalmat, sem kínt többé, csak figyelte a hajó halálát – és a sajátját –, mind egy kívülálló.
A hajó még egyszer megpördült, és végül megállt. Csönd, csak a savas eső csöpp-csöppje hallatszott. Félig eltemetve feküdt a roncsok és törmelékek között, körülötte a műszerfal és a képernyő szilánkjai. Jézus, gondolta. Semmi sem maradt, és a föld most elnyeli a rakétát – és engem is. De nem számít, gondolta, úgyis meghalok. Egyedül, céltalanul az ürességben. Mint a többiek valamennyien, a hajdani csoport tagjai. Közbenjáró, gondolta, lépj közbe értem! Lépj a helyembe, halj meg értem!
Várt, De csak az eső koppanását hallotta.

XV. FEJEZET

Glen Blesnor levette sajgó fejéről a polienkefalikus burát, óvatosan letette, és nehézkesen feltápászkodott. Megdörzsölte fájó homlokát; ez most nagyon rosszul sikerült – mondta magában. Rettentő rosszul csináltuk. Bizonytalan léptekkel kiment a hajó ebédlőjébe, és töltött magának egy pohár langyos palackozott vizet. Zsebében kutatott, míg megtalálta kedvenc fájdalomcsillapítóját, bekapta, és egy kis újrafeldolgozott vízzel leöblítette.
Most már a többiek is ébredezni kezdtek a fülkékben. Elsőként Wade Frazer, a nyakát és a fejét magába záró burát rángatta le, és úgy tűnt, Susie Smart is visszatér az aktív homoenkefalikus ébrenlétbe.
Mikor lesegítette Susie Smartról a nehéz burát, nyögést hallott, panaszos, nagy szenvedésről tanúskodó nyögést. Seth Morley volt, állapította meg Belsnor.
– Oké – mondta –, mindjárt megyek magához is. Lassan valamennyien magukhoz tértek. Ignatz Thugg vadul rángatta buráját, és végül az állára eresztette csavarozott tartójáról... dagadt szemmel ült, arcán ellenséges és elégedetlen arckifejezés.
– Segítsen! – mondta neki Belsnor. – Azt hiszem, Morley sokkot kapott. Keltse fel dr. Babble-t!
– Morley hamar rendbe jön – mondta rekedten Thugg. – Mindig rendbe jön.
– De most sokkos állapotban van... rossz halála lehetett.
Thugg felállt, és komoran bólintott.
– Ahogy parancsolja, kapitány.
– Csináljon meleget! – mondta Belsnor. – Állítsa erősebbre a tartalék fűtést! – A hason fekvő dr. Milton Babble fölé hajolt. – Jöjjön, Milt – mondta határozottan, miközben levette Babble buráját.
Közben a legénység többi tagja is feltápászkodott. Sóhajtoztak.
– Most már minden rendben – fordult feléjük Belsnor kapitány. – Most kudarcot vallottunk, de – mint mindig – minden rendben van. Mindannak ellenére, amin keresztülmentünk. Dr. Babble majd mindenkinek ad valamilyen injekciót, hogy megkönnyítse az átállást a polienkefalikus egyesülésből a normál homoenkefalikus működésbe. – Várt egy pillanatig, azután elismételte, amit mondott.
Seth Morley reszketve kérdezte:
– A Persus-9 fedélzetén vagyunk?
– Ismét itt vagyunk a hajón – nyugtatta Belsnor –, a Persus-9-en. Emlékszik, hogy halt meg, Morley?
– Valami szörnyű történt velem – nyögte ki Morley.
– Persze – mondta Belsnor –, volt az a vállsebe.
– Úgy értem, később. A sárkány után... emlékszem, repültem egy rakétában... a motorja leállt, és darabokra tört, szétesett a levegőben. Én is darabokra szakadtam vagy törtem. Végig ott voltam a fedélzetén, mikor a rakéta felszántotta a földet.
– Ne várja, hogy sajnáljam – tárta szét a kezét Belsnor. A polienkefalikus egyesülésben ő maga áramütéstől halt meg.
Sue Smart elég ziláltnak látszott, haja összekócolódott, egyik melle kissé kilátszott blúzának gombjai között. Óvatosan tarkójához nyúlt, és összerezzent.
– Egy kővel ütötték le – mondta Belsnor.
– De miért? – kérdezte Sue. – Mi rosszat tettem? Még nem tért magához az elképedéstől.
– Nem a maga hibája – felelte Belsnor. – Az egész rosszul sült el. A hosszú idő alatt felgyűlt agresszióinkat éltük ki, ez nyilvánvaló. – Bár csak homályosan, de emlékezett, hogyan lőtte le Tony Dunkelweltet, a legénység legfiatalabb tagját. Remélem, nem fog rám haragudni, mondta magában Belsnor kapitány. Nem haragudhat, hiszen ő is bosszúvágyát töltötté ki, mikor Bert Koslert, a Persus-9 raktárosát megölte.
Szabályosan kiirtottuk egymást, állapította meg magában Belsnor kapitány. Remélem – nagyon remélem! –, a következő nem lesz ilyen. Lehetséges, hogy a korábbiakhoz hasonlóan sikerült gonoszságunk terhétől megszabadulnunk ebben a – hogy is hívják? Delmak–O-epizódban.
Belsnor odafordult Babble-hez, aki zavartan igazgatta rendetlen öltözékét.
– Gyerünk, doktor! Nézze meg, kinek mire van szüksége. Fájdalomcsillapító, nyugtató, élénkítő... magára van szükségük. De – közel hajolt az orvoshoz – ne adjon nekik olyat, amiből kevés van. Ezt már többször is mondtam, de sose hallgatott rám.
Dr. Babble Betty Jo Bermhez fordult.
– Szüksége van gyógyszeres kezelésre, Miss Berm?
– Azt... azt hiszem, jól vagyok – igyekezett felülni Betty Jo Berm. – Ha ülve maradhatnék és pihenhetnék... – sikerült egy kicsit szomorúan elmosolyodnia. – Megfulladtam! – mondta. – Brrr! – Arcán fáradtság ült, de már kezdett megenyhülni.
Belsnor nyugodtan, de szilárdan eltökélve az egész társasághoz intézte szavait.
– Nem akarom feljegyezni ezt a különös konstrukciót, kellemetlen volt ahhoz, hogy újra megpróbáljuk.
– De nagyon hatásos – szólalt meg Wade Frazer, miközben remegő kézzel pipára gyújtott – pszichiátriai szempontból.
– Túl hatalmas méreteket öltött – jegyezte meg Sue Smart.
– Várható volt – mondta dr. Babble a többieket élesztgetve és azon igyekezve, hogy kitalálja, mire lehet szükségük. – Ezt nevezik totális katarzisnak. Most kevesebb szabadjára engedett rosszindulat hullámzik majd köztünk.
Ben Tallchief is megszólalt:
– Remélem, Babble, a maga irántam érzett rosszindulatának is vége. – Majd hozzáfűzte: – És miért tette velem? – Élesen nézett rá.
– A hajó – motyogta maga elé Morley.
– Igen, a hajó – mondta gúnyos mosollyal Belsnor kapitány. – Ezúttal mit felejtett el? Akarja, hogy elmeséljem? – Várt, de Morley nem válaszolt. Úgy látszott, még mindig révületben van.
– Adjon neki valami élénkítőt – mondta dr. Babblenek Belsnor –, hogy magához térjen.
Rendszerint így Volt Morleyval. Nagyon rosszul tudott alkalmazkodni a polienkefalikusan kialakított világ és a hajó élete közti hirtelen átálláshoz.
– Már jól vagyok – sóhajtotta Seth Morley, és lehunyta fáradt szemét.

Mary Morley talpra kászálódott, odament hozzá, leült mellé, és sovány kezét a vállára tette. Morley félre akart húzódni, emlékezve válla sebesülésére... aztán felfedezte, hogy a fájdalom különös módon eltűnt. Óvatosan megtapogatta a vállát. Nincs rajta semmiféle sebesülés, nincs meg a vérző seb. Hátborzongató, gondolta. De hiszen – mindig így megy. Mintha újra ott lennék.
– Kérsz valamit? – kérdezte a felesége.
– Te jól vagy? – kérdezett vissza Morley. Mary bólintott. – Miért ölted meg Sue Smartot? Hagyd el – mondta aztán, látva az asszony eltorzuló arcát.
– Nem tudom, miért – folytatta Mary –, ez az egy dolog izgatott engem igazán. A sok gyilkosság. Eddig még sosem volt ennyi. Szörnyű volt! A pszichoáramkör-megszakítónak ki kellett volna rántania belőle, rögtön az első gyilkosság után.
– Hallottad, mit mondott Frazer – mondta Mary. – Szükséges volt; túl sok feszültség halmozódott fel bennünk itt a hajón.
Most már tudom, miért robbant fel a sárkány, mikor megkérdeztük, mit jelent a Persus-9, gondolta Morley. Nem csoda, hogy szétesett... és vele együtt fokozatosan az egész konstrukció.
A hajó túlontúl is ismerős kabinját látva, Morleyban egyfajta szörnyű rémület ébredt. A hajó realitása sokkal kellemetlenebb volt számára, mint – hogy is hívták? – Delmak–O, jutott eszébe. Ez az. A szót találomra raktuk össze a hajó számítógépéből nyert betűkből... mi építettük fel, és ezzel az építménnyel döftek le minket. Egy izgalmas kaland durva gyilkolássá fajult. Mire véget ért, mindannyiunkkal végzett.
Megnézte naptáras karóráját. Tizenkét nap telt el. Tizenkét teljes, nagyon hosszú nap a valóságos időből; polienkefalikus időben alig volt több, mint 24 óra. Hacsak bele nem számolja a "nyolc évet" Tekel Ufarszinon, amit persze nem tehetett meg: mesterséges emlékidőtartam volt, az egyesülés idejére agyába ültetve, hogy a polienkefalikus kaland valószerűségét fokozza.
Mit építettünk? – kérdezte magában ködös elmével. A komplett vallást, állapította meg. Betáplálták a hajó számítógépébe a fő vallások valamennyi rendelkezésre álló adatát. A SÁRKÁNY 889B-be bekerültek a judaizmus, a kereszténység, a mohamedán vallás, a zoroaszteri tanok, a tibeti buddhizmus információinak bonyolult szövevénye, amelyből a SÁRKÁNY 889Bnek kellett egy összetett vallást felépíteni, mint a betáplált tényezők szintézisét. Mi alkottuk, gondolta Seth Morley elrémülve; Specktowsky könyvének emléke még mindig betöltötte tudatát. A Közbenjáró, a Létrehozó, a Földönjáró – még a Megsemmisítő gonoszsága is – a mi művünk. Az emberiség teljes istenélményének párlata – gigantikus logikai rendszer, bonyolult háló, amelyet a számítógép vezetett le a beletáplált posztulátumokból – elsősorban abból a posztulátumból, hogy Isten létezik.
És Specktowsky... lehunyta szemét, emlékezve.
Egon Specktowsky volt eredetileg a hajó kapitánya. Meghalt a baleset következtében, amely ide bezárta őket. Kedves gesztus a SÁRKÁNY 889B-től, hogy korábbi kedves kapitányukat megtette egy galaktikus méretű vallás szerzőjévé, amely legutóbbi világuk alapját jelentette. Az áhítat és az a már szinte imádatba hajló tisztelet, amit Egon Specktowsky iránt valamennyien éreztek, ügyesen került át a Delmak–O-epizódba, mert bizonyos értelemben Specktowsky isten volt számukra – életükben az isten szerepét töltötte be. Ez a fogás még hihetőbb légkört teremtett a kitalált világban: tökéletesen beleillett elképzeléseikbe.
A polienkefalikus tudat, gondolta. Eredetileg játék, menekülés a szórakozásba a húszéves út folyamán. De az út nem húsz évig tartott: most már folytatódni fog, addig, míg valamennyien meghalnak egy kiszámíthatatlanul távoli jövőben, és amelyet egyikük sem tudott elképzelni. Erre volt is okuk: lassanként minden, de különösei! az utazás végtelensége szörnyű lidércnyomássá vált számukra.
A húsz évet túléltük volna, mondta magában Seth Morley. Ha tudjuk, hogy véget ér, ez egészségben és életben tartott volna. De jött a baleset, és most örökre ott keringenek egy halott csillag körül. A szerencsétlenség következtében a rádióadójuk sem működött, és így az unaloműző játék, amelyet űrutazásokon használtak, ép elméjük megőrzésének eszközévé vált.
Ez aggaszt igazán minket, állapította meg Morley. A rettegés, hogy egyenként megbolondulunk, amitől a többiek még magányosabbak lesznek. Még elszigeteltebbek az emberiségtől és mindattól, ami az emberiséggel kapcsolatos.
Istenem, gondolta, bárcsak visszajuthatnánk az Alfa Centaurira! Bárcsak.
De nem volt értelme erről ábrándozni.
Ben Tallchief, a hajó karbantartó szerelője szólalt meg:
– Nem tudom elhinni, hogy Specktowsky teológiáját mi magunk hoztuk létre. Olyan reálisnak tűnt. Olyan kerek egésznek.
– Nagyrészt a komputer csinálta – mondta Belsnor. – Persze hogy kerek egész.
– De az alapötlet a miénk volt – mondta Tony Dunkelwelt, majd Belsnor kapitányhoz fordult. – Maga megölt benne engem.
– Gyűlöljük egymást – mondta Belsnor. – Én gyűlöllek téged, te engem. Legalábbis így volt a Delmak–O-epizód előtt. – Wade Frazerhez fordult. – Lehet, hogy igaza van: most nem érzem magam olyan ingerlékenynek. – Aztán komor arccal hozzátette: De nem adok egy hetet, és visszatér.
– Tényleg ennyire gyűlöljük egymást? – hitetlenkedett Sue Smart.
– Igen – válaszolta Wade Frazer.
Ignatz Thugg és dr. Babble talpra segítették az idős Mrs. Rockinghamet.
– Ó, kedveseim – pihegte, és aszott, öreg arca kipirult –, egyszerűen borzasztó volt! Micsoda szörnyű, szörnyű hely! Remélem, sose megyünk vissza. – Odalépett Belsnorhoz, és megfogta a kapitány karját. – Nem élnénk túl még egyszer, ugye? Megmondom őszintén, sokkal elviselhetőbb az élet itt a hajón, mint azon a gonosz, civilizálatlan helyen.
– Nem, nem megyünk többé Delmak–O-ra – jelentette ki Belsnor.
– Hála istennek! – Mrs. Rockingham ismét leült Thugg és dr. Babble segítségével. – Köszönöm, ez kedves maguktól. Kaphatnék egy kávét, Mr. Morley?
– Kávét? – csodálkozott Morley, azután eszébe jutott, hogy ő a hajószakács. Ő rendelkezett a teljes értékes élelmiszerkészlet felett, beleértve a kávét, teát és tejet. – Felteszek egyet – mondta: – Mindenkinek.
A konyhában púpozott leveseskanál-számra lapátolta a fekete kávé maradékát a főzőbe. Aztán megállapította, mint már annyiszor, hogy kávékészletük fogytán van. Még néhány hónap, és teljesen kifogy.
De ha valamikor, akkor most nagyon kell a kávé, döntötte el, és tovább kanalazta a főzőbe. Mindannyian feldúltak vagyunk, mondta magában. Jobban, mint eddig bármikor.
Mary lépett be a helyiségbe.
– Mi volt az Épület?
– Az Épület? – megtöltötte a kávéfőzőt újrafeldolgozott vízzel. – A repülőgépgyár a Proxima–10-en. Ott építették a hajót. Ahol beszálltunk, nem emlékszel? Tizenhat hónapot töltöttünk ott, hogy hozzászokjunk, és hogy megvizsgáljuk a hajót, mindent beraktározzunk és eligazítsunk. Hogy útrakésszé tegyük a Persus-9-et.
Mary megborzongott.
– Azok a fekete bőr egyenruhás emberek...
– Azt nem tudom – mondta Seth Morley.
Ned Russell, a hajó rendesze lépett be. – Én megmondhatom, kik voltak. A fekete egyenruhás őrök annak a próbálkozásunknak voltak a megnyilvánulásai, hogy az egészet félbeszakítsuk és újra kezdjük; azoknak a gondolatai irányították őket, akik "meghaltak".
– Maga tudja – mondta kurtán Mary.
– Nyugalom – tette a vállára Morley a kezét. Russell-lal a starttól kezdve rosszul jöttek ki, ami a foglalkozását figyelembe véve, érthető.
– Egy szép napon, Russell – mondta Mary –, maga megpróbálja hatalmába keríteni a hajót... átvenni az irányítást Belsnor kapitánytól.
– Nem – felelte szelíden Russell –, egyedüli célom, hogy békesség legyen. Ezért küldtek ide, ezt akarom elérni. Akár tetszik a többieknek, akár nem.
– Bárcsak tényleg létezne a Közbenjáró! – tűnődött Morley. Még mindig nehezen hitte el, hogy Specktowsky teológiáját ők alkották. – Olyan valóságos volt a Földönjáró, mikor Tekel Ufarszinon odajött hozzám. Még most is valóságosnak tűnik. Nem tudok szabadulni tőle.
– Ezért csináltuk – mondta Russell. – Mert akartuk. Nem létezett, és szükségünk volt, hogy legyen. De most újra a valóságban vagyunk, Morley, ismét úgy kell szembenézni a dolgokkal, amilyenek a valóságban. Nem valami jó érzés, mi?
– Nem – mondta Seth Morley.
– Szeretne újra Delmak-O-n lenni? – kérdezte Russell.
– Igen – felelte rövid hallgatás után.
– Én is – tette hozzá Mary.
– Attól félek – sóhajtott fel Russell –, egyet kell értenem magukkal. Rossz volt, gonoszul viselkedtünk... de legalább volt remény. És most újra itt lenni a hajón... – görcsösen suhintott a levegőbe. – Nincs remény. Semmi! Megöregszünk, mint Roberta Rockingham, és meghalunk.
– Mrs. Rockingham szerencsés – mondta keserűen Mary.
– Nagyon szerencsés! – mondta Russell, és arca kivörösödött a tehetetlen, hideg dühtől és a szenvedéstől.

XVI. FEJEZET

Ezen az "estén" vacsora után a hajó vezérlőfülkéjében gyűltek össze. Eljött az ideje, hogy másik polienkefalikus világot tervezzenek meg. Ahhoz, hogy működőképes jegyen, valamennyiük közös munkájára volt szükség, különben hamar szétesne, mint a Delmak–O világa a végső fázisban.
Tizenöt év alatt nagy gyakorlatot szereztek.
Különösen Tony Dunkelwelt. Tizennyolc évének nagy részét a Persus-9-en töltötte, számára a polienkefalikus világok birtoklása vált a normális életmóddá.
– Azért nem csináltuk olyan rosszul – jegyezte meg Belsnor kapitány. – Majdnem két hetet vészeltünk át.
– Mit szólnának most egy víz alatti világhoz? – vetette fel Maggie Walsh. – Delfinszerű emlősök lehetnénk, és meleg vízben lakhatnánk.
– Ilyen már volt – mondta Russell –, körülbelül nyolc hónapja. Nem emlékszik? Várjon csak... igen; Aquasoma–3-nak neveztük, és három hónap valóságos időt töltöttünk benne. Szerintem nagyon jól sikerült világ volt, és a legtartósabbak egyike. Persze akkor még nem voltunk ennyire agresszívek.
Seth Morley felállt.
– Elnézést – mondta, és kiment a kabinból a szűk folyosóra.
Ott állt egyedül, és a vállát dörzsölgette. Már csak tisztán pszichoszomatikus fájdalmat érzett. Delmak–O emléke, amely talán még egy hétig fog tartani. És ez minden, ami abból a különös világból marad, gondolta. Csak egy fájdalom és egy gyorsan halványuló emlék.
Milyen lenne egy olyan világ, ahol halottak vagyunk, és nyugton fekszünk a koporsóban? Valójában mind ezt akarjuk!
A legutóbbi négy évben nem történt öngyilkosság a hajón. A létszám stabilizálódott, legalábbis átmenetileg.
Míg Mrs. Rockingham meg nem hal, mondta magában.
Bárcsak vele tarthatnék, gondolta. Tényleg, meddig tarthatunk ki? Már nem sokáig. Thugg már nagyon zavaros, és Babble meg Frazer is. És én is, gondolta. Lehet, hogy lassan lerobbanok. Wade Frazernek igaza van; a Delmak–O-i gyilkosságok megmutatták, mennyi lelki defektus és rosszindulat van mindenkiben.
De ha így van, döbbent rá, minden újabb menekülésvilág kegyetlenebb lesz... Russellnak igaza van; így törvényszerű.
Roberta Rockingham hiányozni fog, ha meghal. Ő a legszilárdabb és a legjóindulatúbb közöttünk.
Mert tudja, hogy hamarosan meghal.
Egyedüli vigaszunk. A halál.
Kinyithatnék valahol egy nyílást, és akkor kiszökne a levegő. Kiszippantaná az űr. Akkor – többé-kevésbé fájdalommentesen – mind meghalhatnánk. Egyetlen rövid pillanat alatt.
Keze egy közeli ajtónyílás vészkapcsolóján nyugodott. Nem kell mást tennem, mint ezt a vackot elfordítanom az óramutató járásával ellentétes irányban.
Ott állt, fogta a kapcsolót, de nem csinált semmit. Megbénította, amire készült. Az idő mintha megállt volna, és körülötte minden kétdimenziósnak látszott.
A hajó tatja felől egy alak közeledett a folyosón.
Szakállas, egyenes tartású, fiatal férfi, tiszta, sugárzó arccal. Világos színű, lengő köntöst viselt.
– Földönjáró! – suttogta Seth Morley.
– Nem, nem a Földönjáró – mondta a férfi –, a Közbenjáró vagyok.
– De téged mi találtunk ki! Mi és a SÁRKÁNY 889B!
– Azért jöttem, hogy elvigyelek – mondta a Közbenjáró. – Hová szeretnél menni, Seth Morley? Mi szeretnél lenni?
– Úgy érted, illúzió? Mint a mi polienkefalikus világaink?
– Nem – mondta a Közbenjáró. – Szabad leszel; meghalsz és újjászületsz. Azzá teszlek, ami lenni akarsz, ami neked a legjobban megfelel, és az számodra valódi lesz. Mondd el, mi az!
– Nem akarod, hogy megöljem a többieket – értette meg hirtelen Seth Morley –, nem akarod, hogy kinyissam a nyílásokat.
Közbenjáró igenlően bólintott.
– Mindenkinek magának kell eldöntenie.
– Magányos növény akarok lenni – mondta Seth Morley –, amely mindig napfényben áll! Növekedni akarok! Talán kaktusz egy meleg világban, ahol nem zavar senki.
– Rendben.
– És aludni akarok – folytatta Seth Morley –, aludni, de érezni a napfényt és magamat!
– Ahogy a növények – bólintott a Közbenjáró. – Alszanak, és mégis tudják, hogy léteznek. Nagyon jó. Gyere! – kinyújtotta kezét Seth Morley felé.
Seth Morley megérintette a Közbenjáró kezét. Erős ujjak kapcsolódtak a kezére. Még sosem érzett ilyen örömet. Boldog volt.
– Élni fogsz és aludni, évezredekig – mondta a Közbenjáró, és elvezette Morleyt a csillagok közé.
Morley rémülten rohant Belsnorhoz.
– Kapitány, nem találom a férjemet! – Arcán könnyek folytak végig. – Eltűnt – mondta sírva.
– Úgy érti, nincs sehol a hajón? – kérdezte Belsnor. – Az ajtók kinyitása nélkül nem juthatott ki. Innen csak egy kiút van; és ha kinyitotta volna valamelyik ajtót, a belső levegő elszökött volna, és mind halottak lennénk.
– Tudom – mondta Mary.
– Akkor a hajón kell lennie. Megkeressük, ha megterveztük a következő polienkefalikus világot.
– Most! – kiáltotta hevesen Mary. – Keresse meg most!
– Nem tehetem – felelte Belsnor.
Mary megfordult és elindult,
– Jöjjön vissza! Segítenie kell!
– Nem megyek vissza! – Ment tovább, végig a keskeny folyosón, és belépett a konyhába. Azt hiszem, itt volt utoljára, mondta magában. Még mindig érzem itt őt, itt a konyhában, ahol olyan sok időt töltött.
A konyhába húzódva hallotta a többiek hangját, majd a zajok tompán, fokozatosan elhaltak. Ismét polienkefalikus egyesülésbe mennek, állapította meg. Ezúttal nélkülem. Nem mentem velük, gondolta, kimaradtam. Mit tegyek? – kérdezte magában. Hová menjek?
Rádöbbent, hogy egyedül van. Seth eltűnt. A többiek is. És egyedül nem tudom megcsinálni.
Lassan visszamászott a hajó vezérlőfülkéjébe.
Ott feküdtek, mindenki a saját fülkéjében, fejükön a sokvezetékes bura. Mindegyik bura használatban volt, kivéve az övét... és Sethét. Ott állt és remegett a határozatlanságtól. Vajon mit tápláltak most a komputerbe? – töprengett. Mik a premisszák, és mit alkotott belőlük a SÁRKÁNY 889B?
Milyen lesz a következő világ?
Megvizsgálta a halkan zümmögő számítógépet... de csak Glen Belsnor tudta közülük valójában, hogyan kell kezelni. Használták persze ők is, de Mary nem tudta megfejteni, melyik gomb mire való. A kódolt output-szalag rejtélyes volt számára. Ott állt a komputer mellett kezében a lyukszalaggal... azután elszánta magát. Jó helynek kell lennie, mondta magában. Annyira tapasztaltak vagyunk már, annyira rutinosak, nincsenek már olyan lidércnyomásos világok, mint amilyenekben kezdetben találtuk magunkat.
Igaz, a gyilkossági elem, az ellenségeskedés egyre nagyobb lett. De nem valóságos gyilkosságok.
És milyen könnyen megy. Milyen könnyű volt megölni Susie Smartot.
Lefeküdt a függőágyra, saját fülkéjében, bekapcsolta a létfenntartó berendezést, azután megnyugodva vállára és fejére helyezte a burát. Alig hallotta a halk zümmögést, ezt a megnyugtató zajt, amit már olyan sokszor hallott a hosszú és fárasztó évek alatt.
Sötétség telepedett rá; mohón elfogadta, belélegezte... a sötétség szétterjedt, és hirtelen Rájött, hogy éjszaka van. Napfény után vágyott, hogy feltáruljon az új világ – az új világ, amely még titok volt.
– Ki vagyok? – kérdezte magában. Agya már nem volt tiszta. A Persus-9, Seth elvesztése, üres, csapdába esett életük – úgy hullt le róla, mint egy eldobott teher. Csak a rá váró napfényre gondolt. Kezét az arcához emelte, és megpróbált az órára nézni. De az óra nem járt, és ő nem látott.
Csillagokat pillantott meg, fények villanását az éj ködfoszlányai között.
– Mrs. Morley! – szólalt meg egy fontoskodó férfihang.
Teljesen éberen kinyitotta a szemét. Fred Gossim, Tekel Ufarszin Kibuc főmérnöke közeledett, kezében hivatalos papírokkal. – Megkapta az áthelyezést – mondta, és nyújtotta a papírokat. Mary Morley átvette.
– Egy telepre szól, egy... – tétovázott – egy Delmar nevű bolygón.
– Delmak–O – javította ki Mary az áthelyezési utasítást nézegetve. – Igen. És csónakkal kell mennem.
Vajon miféle hely lehet az a Delmak–O? Sose hallott róla. De nagyon érdekesen hangzott, feltámadt benne a kíváncsiság.
– Seth is megkapta az áthelyezést? – érdeklődött.
– Seth? – húzta föl a szemöldökét Gossim. – Ki az a Seth?
Mary felnevetett.
– Jó kérdés! Mit tudom én. Azt hiszem, nem is fontos. Úgy örülök ennek az áthelyezésnek....
– Nekem ne beszéljen róla! – mondta Gossim szokott éles hangján. Rám csak az tartozik, hogy maga kibújik a Kibuc magával szemben támasztott felelőssége alól. – Megfordult és elment.
"Új élet! – mondta magában Mary Morley. – Lehetőségek, izgalom, kaland! Tetszik, majd Delmak–O? Igen, tudom, hogy igen."
Fürge léptekkel szaladt a Kibuc központi épülettömbjében levő szállása felé. Csomagolni.