KOZMOSZ FANTASZTIKUS KÖNYVEK
SZERKESZTI KUCZKA PÉTER

ASZKOLD JAKUBOVSZKIJ
A Galaktika kupolája

TUDOMÁNYOS FANTASZTIKUS ELBESZÉLÉSEK

KOZMOSZ KÖNYVEK

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Аскольд Якубовский
Курол Галактики
© Издательство Молодая Гвардия, 1976
Аргус-12
Западно-Сибирское Книжное издательство Новосибирск, 1972

FORDÍTOTTA SÁRKÖZY GYULA

A FEDÉL PANNER LÁSZLÓ MUNKÁJA

A TANULMÁNYT FÖLDEÁK IVÁN ÍRTA

© Sárközy Gyula, 1981
Hungarian translation

HU ISSN 0324-5225
ISBN 963 211 437 x

Kozmosz Könyvek, Budapest
Felelős kiadó: Szilvásy György igazgató
Alföldi Nyomda (407.66-15-2), Debrecen, 1981
Felelős vezető: Benkő István igazgató
Felelős szerkesztő: Futaki József
Szakmailag ellenőrizte: Fűnk Miklós
A szöveghűséget ellenőrizte: Hárs György
Műszaki vezető: Haas Pál
Képszerkesztő: Moldova Zsuzsa
Műszaki szerkesztő: Kellermann József
40 000 példány. Terjedelem: 18,2 (A/5) ív. IF 4092

TARTALOM

ELBESZÉLÉSEK

Az idő ráncai közt
Mefisztó
Hangok az éjszakában
Barát
Valami
Távoli bolygón
Szibirit
A szomszéd
Két hét szabadság
Közlemények a 333-as Ködrendszerbe
Grigorjev tíz perce
Az utolsó nagy vadászat
A kutató
A szerző első előszava
A feltaláló
A szerző második előszava
A szerző harmadik előszava
A Vadász
Családi ügy
A szerző utószava
Az áttetsző ember

ÁRGUS-12 (Kisregény)

Első rész
A Vörös Láda
Én, Árgus
Árgus második napja
Nyolcadik hó 21-én
Árgus
Második rész
A hollóarcú ember
Glenn naplója
Harmadik rész
A Lucifer hétköznapjai
T. Mohov naplója
Levél T. M. Mohovhoz
Egy tajgavadász űrkalandjai

ELBESZÉLÉSEK

AZ IDŐ RÁNCAI KÖZT

…A rakéta visszatérőben volt a Földre. Távolról olyannak tűnt, mint az éjszakai égbolton végigcikázó villám.
Borisz hátrapillantott: a reggeli öregember volt hozzá a legközelebb. Hosszú, meztelen lábát előredobálva futott. Szakálla kétoldalt a vállára simult, s úgy lengett, mint két kis zászló.
A többi öregember kiabált valamit Borisznak. De hogy mit, azt nem hallhatta, mert a halántéka hangosan dobolt. Borisz hátranézett: a csapatból egy újabb, kopasz, borotvált fejű öreg törtetőre. Milyen fürge! Futás közben akkorákat ugrott, mint a saját testmagassága.
Utolérik!
Borisz rákapcsolt. Keresztülfutott a réten, s nekivágott a dombnak. Félre kellene vezetni őket! Fusson be az erdőbe? Ott kipihenheti magát a csalitosban, és majd ha besötétedik, elinalhat a rakétatérre.
– Utolérünk! – üvöltöttek az öregek.
– Öreganyátokat… – morogta Borisz, és ledobta zakóját. – Öreganyátokat! Próbáljatok utolérni! – kioldotta és elhajította nyakkendőjét.
S ekkor elfogta az álmosság. Nem, ez nem valóság. Csak álmodja az öregembereket, csak álmodja!… Ő maga a rakétában ül, Alekszandr és Beng társaságában.
– Hm, fénysebesség… Hát… Akkor, fiúk…
Alekszandr elhallgatott. Elgondolkodott. Homlokára ráncok gyűrődtek. Ösztönösen simította el őket a tenyerével.
A kalkulációt be lehetett csúsztatni a gépbe, de Alekszandr szeretett fejben számolni. Önkritikus rohamaiban azt hajtogatta, hogy ez nála olyasmi, mint az atavisztikus, el nem távolított féregnyúlvány.
– Bizony, bizony… Hát igen… Ötszáz földi évig tartó út. A rakétában pedig más az időszámítás, mi még csak meg sem öregszünk.
– Ötszáz földi év! – képedt el Borisz. – Jókora idő. Tudod, hogy ők hová jutnak el? Eh… – Idegesen felkacagott, és felvette az álarcot, aztán az arcához illesztette, és a gumiszalagot a tarkóján a haja alá húzta. Hirtelen elengedte, és bosszús fintort vágott: a gumiszalag összesodródott, és kitépett a hajából néhány szálat. – És mi történik majd a Földön? – kérdezte. Az álarcon keresztül ez így hangzott: "Si… tő… maa… föö…"
Alekszandr nem felelt. Hallgat? Váljék egészségére. Dolgoznia kellene, de ehelyett lefekszik aludni.
Borisz tapogatózva megkereste az érdes gumikörtét és megnyomkodta. Májusi kert illata érződött – altató gáz! Most aztán a saját életét éli, csupán saját érzésvilágában ringatózik: Borisz kertet, sűrű orgonabokrokat és rajtuk dús virágokat látott. Apja pedig kerti ollóval vagdosta az orgonafürtöket. Ő ott áll mellette, és egymás után veszi át apjától őket. S hallja ám, hogy a gumiálarcon túl fellángolt az ősi vita, amely végtelen, mint a hiperbolikus röppálya.
Alekszandr szinte bombázta szavaival Benget. Beng pedig röviden és szárazon nyeste az érveit:
– Na és aztán, gépek… na és aztán, termékek… Végtelen "na és aztánjai" csak úgy kattogtak az ember fülében, agyában.
– Ne bosszants! – szólt rá Alekszandr. – Persze, lesznek óriási városok, amelyekben csak úgy forr, lüktet az értelem. Egyetértek azzal, hogy az őstermészet ideje lejárt, kimúlt, parkok és vadaskertek lesznek. Az emberi agy…
Kellemes illatot árasztott az altató gáz… "Csak nem vitatkozni, nem vitázni – győzködte magát Borisz. – Nem, nem bírom tovább."
Félrehúzta az álarcot, és rájuk rivallt:
– Pokolba a jövővel, ha miatta vadállatokat kell leöldösni! Visszaengedte az álarcot, és gyorsan nyomkodni kezdte a gumikörtét. S az álom végre hatalmába kerítette.
– M-m-m – nyújtózkodott Borisz. – M-m-m… Ötszáz év… jövő… fénysebesség… Fenevadak… M-m-m. Aludni, aludni…
Megpróbálta kinyitni a szemét, de a szemhéja olyan ragadós volt, mint a mézga. Méghozzá rózsaszínű mézga – nevetséges…
És ezen a rózsaszínű valamin ezüstös vonások futkároztak. Mint a madarak.
– Föld… kis madárkák – motyogta. Nyelve akadozott. A zöld fűben labdaként gurult Alekszandr feje. Borisz felvette, megfogta pufók arcát. Közben altatódalt dúdolt.
– Az ördögbe veled… – motyogta gyengéden. De a zöld eltűnt. Alekszandr pedig ép és sértetlen volt megint. Egy oxigénpalackon lovagolt, és ezt mondta:
– Fénysebesség. Ötszáz év. Nézd csak a sebességmérőt…mutatott a műszerre.
Borisz arrafelé fordította a fejét, hogy lássa a műszert. A mutató oly könnyedén, mintha a levegőben járna, áthaladt a vonalon. Ki hazudta, hogy a fénysebesség elérhetetlen?
A zöld mutató farkincája remeg. A hegye lassan közeledik, bár minduntalan ijedten vissza-visszaugrik a számlap utolsó számjegyéhez, amely a másodpercenkénti 300 ezer kilométert jelzi.
Ez ám a sebesség!
Beng a kormánynál áll. Borisz látta ormótlan, fekete tarkóját. Alekszandr karja vállig belemerült az akvárium vizébe: egymás után halássza ki a csigákat. Nyilván ragulevest akar kotyvasztani.
Borisz újra a műszer számlapjára sandított, és értetlenül dörmögte:
– Mi és a Föld. És más-más időben… Hogyan egyeztethető ez össze?
– Pofon egyszerű – felelte Alekszandr, aki most hátulról előrejött, és súlyos vállával nekidőlt. – Vegyél egy ív papírt. Mondjuk, ezt. Hajtsd felébe. Ide tégy egy pontot. Vedd úgy, hogy ez a földi idő. A másik oldalára is tégy egy pontot. Ez lesz a mi időszámításunk. Most pedig hajtsd össze a papírt úgy, hogy a két pont fedje egymást. Érted már?
Alekszandr eldobta az összehajtogatott papírt, és felnevetett.
– Menj a… az aszteroidára! – gurult dühbe Borisz. – Én emberi nyelven kérdeztelek. Ötszáz esztendő a különbség? Elképesztően sok! Mindenki meghalt: a rokonok, a barátok. Leányismerőseink sokszoros ükanyákká váltak.
– Barátunk meg van döbbenve – hahotázott Alekszandr.
– Magány – szólalt meg Borisz. – Hogyan bírjuk elviselni? Nem várt választ: ezek a navigátorok, matematikusok, fizikusok mind aszalt szívűek.
– Készüljetek a leszálláshoz, szószátyárok! – szólt rájuk Beng.
Ebben a pillanatban elfedve a fél égboltot, feltűnt a Föld. A gép kikapcsolta a vezérlőpultot. Működésbe léptek a fékek, a plazmaoszlopok lefelé zúdultak. A rakétatér mágneses mezeje megragadta a rakétát. Zúgott, hullámzott, tombolt a tömeg.
Vállukra emelték őket, és úgy vitték.
Borisz tágra meredt szemekkel bámult: körülötte emberek, de mind csupa ismeretlen arc.

Borisz összegörnyedve ült az ágyon, és hegyes álla a térdén pihent: a két pont a papíron fedte egymást.
A nyitott ablakon beáramlott a köd és az orgonaillat, az ablakpárkányon egy ódivatú szürke kandúr mosakodott. Valahol kakasok kukorékoltak, mint az ötszáz év előtti falun. Alekszandr horkolt, csámcsogott álmában, a fejére húzott takaró alatt. Sárgás lába kilátszott alóla. Fázhatott, mert a lábujjait mozgatta. A kandúr odasettenkedett, és játszadozni kezdett velük: mellső lábaival oda-odakapott. Alekszandr mindannyiszor megrándult, felmordult, de nem ébredt fel. Pedig itt volna az ideje, hogy Benggel együtt a rakétatérre induljon, leadni a rakétát és a jelentését. Borisz az ablakpárkányon keresztül kilépett a kertbe, a szürke pázsitra. Ó, ó, pásztortáska! Borisz letépett egy szálat, és rágcsálni kezdte keserű szárát. Vajon hogyan hívják most? De úgy általában minden nagyon ismerős volt, még a szúnyogok is! Bizony!
Még az illatok is: a földnek gomba- és fagyalbogyószaga volt.
Fűz illatozott a pataknál, izgatóan, mint a vadkacsavadászaton. A patak a domb aljában kígyózott, mint egy fűbe hajított alumínium drót.
Vajon vannak-e még vadkacsák?… Nincsenek?…
Feljebb a dombon, a fekete fenyők között rózsaszínű, pufók házak gömbölyödtek, távolról színes szappanbuborékra emlékeztettek.
A tisztáson valamiféle tarka és bő ruhákban emberek ugrándoztak. Egyszerre csak nagy robaj hallatszott, majd tűzcsóva tűnt fel az égen: igen, ez már ismerős, ez rakéta.
Borisz az ösvényen ballagott, s lábával rugdosta szét a pöfeteggombákat. A ritkás nyíresben egy borzot pillantott meg. Az éjjeli vad szuszogva, fújtatva tartott hazafelé, valószínűleg a pataktól jött. Boriszra rá se hederített, amitől hősünk megbántva érezte magát.
Hirtelen szárnysuhogás, csattogás hallatszott: egy csóka, halálra rémisztve Boriszt, letelepedett a vállára.
Borisz megborzongott, mert a csóka nedves lábacskáival járkálni kezdett rajta. Aztán barátságosan belecsípett a fülcimpájába, és tovaszállt. Borisz lesimította a haját. Fölényesen mosolygott. De jó volna most leülni egy tuskóra, rágyújtani, és komótosan a helyére rakni mindent az agyában a kandúrt, a pufók házakat, az aggasztó személyeket, a borzot, a csókát…
De nem volt dohánya, tilos is volt tartania.
Megállt és csak állt, nagy szívhatnékja volt. Sokáig állt egy helyben, míg fülét gyermekzsivaj és vascsörgés hangja ütötte meg.
A fejét tette volna rá, hogy lapátok csörrentek össze. És ha nem repült volna el fölötte ötszáz év, még azt hihette volna, hogy gyerekek mennek földet ásni. De az ötszáz esztendő elsuhant fölötte, s így nem tudta, hogy mit gondoljon.

A bozótosból tíz-tizenkét éves fiúcskák menete bukkant ki. Valamennyien serdülőkorúak és nagy csontúak, laposak; mindahányan magasabbak Borisznál.
Frissen lépkedtek. Ketten lapátokat cipeltek, s valahányszor hátrafordultak, a lapátok csörömpölve összeütköztek. Leghátul egy szakállas vénember haladt. Ő is könnyedén volt öltözve: trikó, sort, szandál. Csupa életerő.
A gyerekek köszöntek, Borisz az öreghez lépett.
– Apóka! Van-e dohánya? – kérdezte tőle, s tekintetét a magasba, a szürke szakállra szegezte. Kárörömmel állapította meg magában, hogy mintegy négyszázötven évvel idősebb ennél az égimeszelőnél, jóllehet egy fél méterrel alacsonyabb nála. Furcsa önhittség kerítette hatalmába. Legszívesebben ezt mondta volna: "E-e-ej, fiatalember!"
– Dohány? – lepődött meg az öregapó. Megragadta a szakállát, és minden szónál rántott egyet rajta, közben ezt dörmögte: – Dohány… dohányozni… füstölni… Megvan: "A dohányzás a szervezet önmérgezése." Hát persze, négyszáz évvel ezelőtt meghalt az utolsó dohányos. Meg sem érte a száz esztendőt. Nevetséges, mi? A dohányzás emlékét a történelmi évkönyvek őrzik. Tehát magának megvan az a természetellenes szokása, hogy füstöt szívjon.
A fiúcskák hallgatták az öreget.
Az apóka pedig Boriszt bámulta.
"Próbálnál csak ötszáz évig nem dohányozni, te seprűszakállú" – gondolta Borisz bosszúsan.
– Maga az, aki a múltból jött – csapott fényes, tar koponyájára az öreg. – A három közül az egyik… Azért nézem én, milyen alacsony. A múltból jött ember – dörmögte mintegy önfeledten. – Persze, tele van atavisztikus szokásokkal. Ez az ember afféle ásatag őslény, de élő. Majdnemhogy múmia. Múmia?… Hol is találták a múmiákat?
– A piramisokban! – felelték a gyerekek.
– De ez az ember él, ki lehet kérdezni, el kell vele beszélgetni, tisztázni a dolgokat, magyarázatokat kérni tőle. Én majd vállalom, és senki sem fogja azt mondani, hogy ez afféle öreguras szószátyárkodás, és nem küld ki engem a játszótérre. Nem meri megtenni! Kérdezzen, kérdezzen csak, ember a múltból, kérdezzen mindenféléről! Persze, most mindenen ámul, bámul, nagyokat csodálkozik. Kérdezzen csak!
Az öreg esdeklően nézett rá.
"Még a végén belebetegszik – gondolta Borisz. – Mit kellene kérdezni tőle?" Annyira bosszantotta, hogy nincs mit szívnia, hogy hülyeséget kérdezett:
– Nem fél, hogy reumát szed össze, apóka? Az öreg megvakarta a hónalját, és arra kérte Boriszt, hogy magyarázza meg neki, hogy mit jelent az, hogy "szed össze".
– Hülyeség – motyogta Borisz. – Atavizmus.
– Részvétem! – Az öreg megragadta Borisz kezét, és megrázta. – Őszinte részvétem… A "szed össze" alkalmasint azt jelenti, hogy "megbetegszem". Nem, én nem félek a reumától.
Beszélgetés közben kiértek a tóhoz. A srácok bementek a vízbe fürödni. És – megkezdődött… Borisz a szürke vizet nézte, és beleborzongott.
– Br-r-r-r! Szánja meg a gyerekeket, ne engedjen nekik túl sokat! Ostobaságból mennek a vízbe, de maga legyen az okosabb – mondta.
– Egészséges dolog – felelte az öreg. – Jómagam is szoktam, így ni!… Br-r-r, de hideg!… No de, hát ez semmi, semmi, sőt még kellemes is, nagyon kellemes. Br-r-r!
Az öreg alábukott a vízbe, kétszer is kifújta magát, s a feje búbján egy elodea-ágacskával kijött a partra. Tenyerével leseperte magáról a vizet, nedves bőre csak úgy sercegett; rugózott vagy ötszázat, hogy felmelegedjen, aztán kis ideig fél lábon ugrándozott.
Borisz, aki együtt érzett vele, körbejárta.
Az öreg a szakállából facsargatta a vizet, s közben ezt mondta:
– Én, brrr! – megint felugrott – gyermekkorom óta folytatom ezt az életmódot, és a százhuszonhárom év alatt mindössze egyszer voltam beteg, akkor is csak szénalázam volt.
"Hm, pedig ötvennek sem nézel ki, öregem" – gondolta Borisz.
– Mindenki a korának megfelelően éljen. Ideje nyugalomba vonulnia, papa – mondta keményen. Az öreg megrémült.
– Nem akarok a játszótérre menni! Én dolgozom! – sipákolt a vénember. – A gyerekek mindig magukkal szoktak vinni! Amellett költő is vagyok… persze, nem az óriások közül való, de… kh… hm… írogatok – tette hozzá, és lassan lecsillapodott.
– Á, értem – mondta Borisz fáradtan. – "Apóka nagy kópé, földet szánt, verset ír."
– Ez az! – örvendezett az öreg. – Szánt, ír… Tudja, tegnap fejeztem be egy kétszázötvenezer soros költeményt. A címe: Pókháló és világűr, így kezdődik:

Az örökkévalóságot
hullámverésem csapkodja,
átöleltem, béklyóba vertem
az idegen világokat.

Nos, milyen?… Hozzá még kertészkedem is, ezeket a füzeket ültetgetem át.
A srácok nekibuzdulva kezdték kiásogatni a füzeket, és körülültetni velük a tópartot. "Okos gondolat – így Borisz magában. – Csak vizet kell adni nekik, és már meg is fogantak. De mi vajon miért hanyagoltuk el az efféle semmiségeket?"
A munka jól haladt. Egy széles homlokú fiú parancsokat osztogatott:
– Ne ide! Itt tönkremegy a víztől, ültessétek feljebb!
Az öreg a srácokhoz rohant, és kikapta kezükből a lapátot.
– Hát én?… Rólam megfeledkeztetek? – Kissé lihegve tért vissza. A srácokra mutogatott, és a következőképpen jellemezte őket; – Ez az ív óriási, plasztikus tehetség. Micsoda mozdulatok! Ez már nem is munka, valóságos tánc. Amaz, Alekszej, matematikus. A többiek egyszerűen csak remek kis emberkék. Ez a kék ruhás Grisa pedig bölcselő. Micsoda pompás koponya! Nem igaz? Ej, ha kedve szottyanna elbeszélgetni magával. Nagyszerű koponya!
– Pompás! – bólintott Borisz. – Na és, aztán csak ül és bölcselkedik. Tehát csak ülj, és bölcselkedj, bölcselkedj, bölcselkedj!
– Ásatag fogalmai vannak – mosolyodott el az öregember. – Ma minden fiúnak öt-hat szakmája van. Vegyük csak a kötelezőket: tudniuk kell építeni, növényeket ültetni, állatokat tenyészteni, elkészíteni saját ruhájukat, lábbelijüket.
– Remek, remek – mondta Borisz. – Csak egyvalami nem tetszik nekem: túl komolyak. Nagyokat hallgatnak, töprengenek, dolgoznak, de hol a gyerekkoruk?
– Majd százhúsz év múlva! Amikor már az ember alaposan kidolgozta magát! Mi a következőképpen élünk: egy nap huszonnégy órából áll – hadarta az öreg. – Nyolc óra alvás, négy óra alkotómunka, négy óra a családé és a barátainké, négy az embereké, négy a természeté. Maguk elhatárolták magukat a természettől, mesterségesen kialakított életet éltek, megfeledkeztek a természetes kapcsolatokról. Az ember a világegyetem sejtje. Befolyást gyakorolnak rá a ciklonok, az apály és a dagály, a napfoltok, az új csillagok születése. Az ember a kozmikus erők hálójában vergődik.
– Bizony! Bizony! Bizony! – bólogatott Borisz bőszen: tudta, az apjának nyaki radikulitise volt, amely a meteorológiai műholdnál is pontosabban jósolta meg a rossz időt.
Az öreg már kiabált:
– Mindenkit tanulmányoznak, születéskor előírják számára a Föld ama pontját, ahol frissen és bátran élhet! A satnyábbakat manapság a meleg tengerek mellé költöztetik, a heves vérmérsékletű emberek a Holdon, a Marson élnek, hidegben, küzdelmek közepette. Ezek is, azok is boldogok, s annak szentelik az életüket, ami a legfontosabb: az Alkotásnak és kisöccsének, a Tettnek, mert ők… Ne így! Ne így!
Az öreg a fiúkhoz rohant, akik a dugványt tövével felfelé helyezték a földbe, és lesték a hatást. Az öreg megfordította a dugványt, felegyenesedett, aztán ujjával megfenyegette Boriszt.
– Pedig hát a természet!… Maguk azt hitték, hogy létrehoztak egy különleges világot. Legyőzni! Meghódítani! Térdre kényszerítem! Harcoltak. Közben pedig nem tanulmányozták a legfinomabb és legszilárdabb összefüggéseket, megbontották az egyensúlyt. De igen, igen, ne tiltakozzék! Kiirtották az erdőket, kiitták a folyókat. És mi lett az állatokkal, a madarakkal, a rovarokkal?
Ne forduljon el tőlem, elmondok én magának töviről hegyire mindent. Felhasználom az alkalmat, elvégre az ősapámmal nem veszekedhetek akármikor, most pedig a kezembe került. Biztosan maga is rongálta a fákat, irtotta a verebeket?! Vagy vadászott, puskával a kezében hajszolta az állatokat? Ugye? Rájött már, hogy a világegyetemben semmi sincs elszakítva egymástól?
– Értem! – kiáltott fel Borisz, és csettintett az ujjaival. Azért olyan egyszerű minden, mert bonyolult. Borisz kuncogott: okos az öreg, itt mindenki okos. Az öreg arca eltorzult.
– Jönnek – morogta. – Elkapják magát.
"Rajtam verik el a port minden bűnünkért: a vadászatokért és a folyókért?"
Egy csapat öregember futva közeledett feléjük; közben kiabáltak és integettek.
– Érjetek utol! – kiáltotta Borisz huncutul.
Túl a dombon egy remek, lábak döngölte ösvényre lelt. Borisz leült a földre, és lehúzta a cipőjét, majd behajította a sűrű rózsaszínű és fehér lóherésbe. Színpompás látvány! Állj meg és gyönyörködj, ne fuss!
– Itt szerettem volna sétálni! – sóhajtotta Borisz. Ült egy kis ideig, megpihent, mert az öregek, hosszú láncba fejlődve, mégiscsak lemaradtak.
Borisz mintegy százméternyire engedte közel magához az élen futó öreget. Aztán felugrott. Éljen a pihenés! (Nagyon frissnek érezte magát.) Most újból sokáig és gyorsan képes futni. Már bánta, hogy első felindultságában elkerülte a rakétateret. Pedig arrafelé kellett volna futnia, mert ott van Alekszandr és Beng. Ők megmentenék.
Borisz még közelebb engedte magához az öreget, leguggolt, majd hirtelen előreszökkent, s ezzel még jobban felgyorsította a futását. Sárga talpa sűrűn villogott. Csak úgy röpködtek utána az ösvényre, a lába alól felhajló fűszálak.
Most meg ez a szél.
Az erdő felől fújt, és fenyőillatot hozott magával. A zöld erdő sincs már olyan messze. Nem kék, tehát sűrű, lombos erdő, tele van rejtett zugokkal. Valószínűleg szakadékok és sűrűn benőtt szurdokok is vannak ott. Ha itt nem, akkor azok közt a távoli fenyők között.
Borisz felfutott a következő dombra, és kifújta magát.
A táj szélesen terült el előtte: villogtak a házgömbök, kéklettek a kerek víztárolók. Ide-oda röpködtek a nyüzsgő, sietős kacsák. A látóhatár szélén bömböltek a rakéták fúvókás hajtóművei. Hangjuk közeledő viharra emlékeztetett.
Hm, hm, tehát csak nem tudták legyőzni a gravitációt…
A kutyák (amelyek a fűből ugrottak elő, és némán üldözték Boriszt) most letelepedtek a közelébe. Nyelvüket csüngetve, kedveskedve csóválták a farkukat. Barátságosan nézegettek Boriszra, sárga szempillájukkal nagyokat pislogva.
A kutyák bajuszára pókhálódarabkák ragadtak, és Borisz ebből tudta, hogy a kutyák éjjeli vadra, borzra vadásztak.
Bedugdosták orrukat a borz odújába, és ugattak, ekkor ragadt rájuk a pókháló. Aztán hazafelé indultak, és amikor a szaladó Borisz került az útjukba, a nyomába eredtek, előre örülve a vidám hancúrozásnak.
Zavarja el őket, hogy ne lábatlankodjanak itt?
A kutyák az erdőből futottak ki. Ez azt jelenti, hogy az erdőben borzodúk és rejtett zugok vannak. Bármennyire pimasz és bátor is a reggeli borz, nem él a szabadban, nem ez a természete.
A rakétateret már nem éri el, ez világos. Hiszen legalább ötven kilométernyire van ide. Tehát irány az erdő!…
Borisz leszaladt a dombról, a túloldalán most futottak felfelé az öregek. Borisz erőltetetten mosolygott: ezek a csodabogarak az ő nyomában szaladnak. Pedig hát szembe is szaladhatnának és bekeríthetnék.
A kutyák csaholni kezdtek, és gyengéden Borisz lába után kapdostak. Borisz rájuk rivallt:
– Adok én nektek!…
A kutyák szűkölve menekültek vissza a fűbe. Eltűntek. Ha ő úgy tudna futni, mint ezek…
"Még jó, hogy nem a hosszú lábú, komoly gyerekek üldöznek – gondolta Borisz –, hanem a kapkodva lélegző öregek."
… Az erdő égbe törően magasodott előtte. Boriszt már nem vitték a lábai, már nem futott, csak ballagott. No de az öregek is lemaradtak. Élénk, tarka tömegük lefelé hömbörödött az erdő előtti utolsó dombról. Két-háromszáz méternyire lehettek, de Borisz már nem félt tőlük. Most jól elrejtőzik előlük, és ott meghúzódik. Az éj leple alatt pedig elindul a rakétatérre, vagy visszafordul, ott majd meglátja.
Borisz még egyszer körülnézett és összerezzent: az öregek már nem futottak, hanem repültek. Csapatuk egyre ritkult. Egymás után emelkedtek a magasba, és szálltak feléje.
Ez nem létezik!… De igenis repülnek, a feléje áramló furcsa, forró levegő jelzi a közeledésüket.
Elfogta a rémület, és tántorogva bement az erdőbe.
– Vinné el az ördög! – mondta. – Vinné el valamennyit az ördög!
Az erdő ápolt és tiszta volt. Az, ami messziről sűrű vadonnak látszott, csak egy ritkás, tágas, bozótmentes erdőültetvény volt.
Próbálj itt elrejtőzni… Borisz keresett, de nem talált egy félreeső zugot, csak felriasztotta a vadakat: egy őz ugrott el előle, egy vaddisznókoca röffent rá mérgesen, mert éppen a csíkos hátú malacait sétáltatta az erdőn.
Már nem tud elrejtőzni – az a vörös ruhájú, kampós orrú kígyózva szállt tova a fák között, de aztán megpillantotta Boriszt, és nyomban feléje vette az irányt. Ereszkedni kezdett lefelé.
Nyomában a többi öreg is siklórepülésbe ment át. Egyesek könnyű trikót, mások lobogó tógát viseltek.
"Átkozott vénemberek!… Mit vétettem én ellenük? … Vagy talán megbolondultak? Avagy megszegtem valamilyen íratlan tilalmat? Hiszen az öregek azok, akik természetszerűleg betartják a tilalmakat."
Na és ha egész fiatalságukat faültetéssel töltötték el… Elvégre nemcsak ő irtotta a fákat…
Mi az, hogy nemcsak ő?! Az igaz, ő nem is harcolt, csak nagyokat hallgatott, mindent leszedett, amit ért, vadászott, tépdeste a vadvirágokat… Fuss! Minél messzebbre tőlük!

Borisz hátával egy nyírfának támaszkodva ült. Hangya mászott a gallérja alá, de már ereje sincs ahhoz, hogy leseperje magáról.
A hangya csiklandozta; egy burunduk nézett le rá az alsó ágról, a napfényben ezüstösen csillogott a kis állat minden egyes szőrszála.
Kitárt karokkal szállva közeledtek feléje az öregek, egymás után ereszkedtek le a földre, és letelepedtek melléje, de egyetlen szót sem szóltak hozzá.
Nincs ereje… De az öregek is kimerültek: verejtékben fürödnek, nehezen lélegeznek… ó, bárcsak álom lenne mindez! (Borisz magában hajtogatta: "… álom… álom…")
Az öregek száma nőttön-nőtt. Csapatostul érkeztek, mint a madarak, és ott tolongtak körülötte. Borisz hunyorított, és hallotta közös nyüzsgésüket. Aztán kinyitotta szemét: az öregek most álltak, elfedték előle a világosságot, és őt nézték.
Hová tűnt a haragjuk? Kedvesen mosolyogtak rá ezek a pokolian érthetetlen öregek. A kampós orrú és a reggeli öreg odajött hozzá. Most aztán elintézik. De ő nem hagyja magát, pedig ereje sincs már hozzá…
– Nos – szólalt meg –, végezzetek velem. Minél előbb…
– Állj fel – parancsolt rá a reggeli öreg. Segítettek neki felállni.
Most állt, és egy fába kapaszkodott. A fa érdes és meleg volt.
– Nos! – mondta Borisz.
A vörös ruhás öreg megfogta a jobb kezét. Borisz nem hagyta magát. A másik húzni kezdte maga felé. Aztán a magasba emelte Boriszt. Valamennyi öreg, az egész tömeg háromszor elordította magát:
– Győztes! Győztes! Győztes!
Rekedtes kiáltásuk tovaszállt, majd a távoli hegyek visszhangzottak.
– Aztán miben? – kérdezte Borisz suttogva.
– A versenyben. Te azt állítottad, hogy nem érünk utol. Mivel nem értünk utol, repülnünk kellett.
– Hurrá! Hurrá! Hurrá! – kiáltozták az öregek.
– Megkoszorúzni!
Borisz ekkor döbbent rá, hogy csak most jön majd a haddelhadd.
– Ünnepi felvonulást rendezünk – mondta a kampós orrú öregember Borisznak.
– Gyújtsunk tábortüzet!
– Játsszunk indiánosdit!
– És beszélgetünk, beszélgetünk, beszélgetünk. Elmeséljük, hogy miért játszunk most, túl a százhúsz éves korunkon: mert amikor gyerekek voltunk, szívósan dolgoztunk.
– Eldaloljuk nótáinkat…
És Borisz kezdett kétségbeesni… Mi lehet ennél szörnyűbb? Ő négyszáz évvel idősebb a hosszú és gyors lábú öregek mindegyikénél. Milyen bolond volt, amikor megrémült tőlük, és futásnak eredt. Nem vágyik ő a bolondok dicsőségére!
Összeszorította a száját. Szíve sajgott a kimerültségtől és a szégyentől. Elrepülni, elrepülni innen. Azon nyomban! Hát a filozófus és matematikus srácok? Azok okosabbak és idősebbek nála. Ó, micsoda szégyen!
– Köszönöm – mondta leszegett fejjel, hogy elrejtse arcát. Az öregek örvendeztek, ujjongtak és vállon veregették.

– Ébredj, álomszuszék! – keltegette Alekszandr. – Teát vagy kávét kérsz?
– Kávét – felelte Borisz, és félrehúzta arcáról az álarcot. Aztán levette és így folytatta: – Sok kávét és erőset! Nagyot aludtam…
– Összesítek – tagolta a szót Beng, s eközben karját lengette.
– Évezredes kimerítő izommunka, veríték, kérges tenyerek… Most aztán minden munkát gépek végezzenek, az ember pedig csak gondolkodjék. Ám az agymunkához nyugalomra és csendre van szükség. Valamint városokra, ahol gondolatok csapnak össze, és gondolatok cseréje folyik.
Alekszandr a fejét rázta.
– Nem, nem, nem, csak ünneplő tömegek és vidám találkozások. Legyen mindig öröm, kiérdemeltük, minden ember kiérdemelte…
– A henyélést prédikálod?
– Vitatkoztok? No, no – mondta Borisz. Feketét töltött a csészébe, és inni kezdte. Körül-körülnézett, mint aki nem hisz a saját szemének, annyira plasztikus volt az álma. Itt minden a régi, a szokásos: az akvárium, a sűrített oxigént tartalmazó palackok. Barátai is megállás nélkül vitatkoznak, latolgatják a jövőt. Csodabogarak…
– Primitív elképzeléseitek vannak a jövőről, barátaim – mondta Borisz.
– Hamarosan itt a Föld.
Beng teljes hangerőre állította a rádiót. A rakétát betöltötte a vaskos, súlyos hang:
– Itt Plutó, itt Plutó – ismételgette. – Jeanette, jelentkezz. (A keresőállomás hangja volt.)
– Közeledünk!
Alekszandr elsápadt az örömtől, és begombolta az ing nyakát.
– Itt Jeanette, itt Jeanette – válaszolta Beng. – A B-1927-es szektorban haladunk, második sebességgel.
– Itt Plutó, itt Plutó, a belépést engedélyezem. Megkezdem a visszaszámlálást, Jeanette, megkezdem a visszaszámlálást. Jeanette, elkészültél?
– Itt Jeanette, a visszaszámlálást megkezdhetitek.
– …A jövő, a jövő…
– És aztán?
– Kevés a fantáziánk hozzá, agyunknak meg túlságosan sok ez… – somolygott Borisz.
Beng egy pillantást vetett rá, felhúzta szépen ívelő szemöldökét. Alekszandr a fejét csóválta, majd így szólt:
– Ez a szigva.
– Erről jut eszembe, hogy érzi ott magát? – kérdezte Borisz. – Eszetekbe sem jutott, hogy megetessétek, igaz?
Borisznak sokáig tartott, amíg belebújt a fokozott védelmet nyújtó öltözékbe. Erősen kapaszkodva mindenbe, átmászott a ciklotronterembe.
A szigva most az uránbrikett ládán ült, és unalmában egy vasrudat rágcsált.
Amint megpillantotta Boriszt, örömében csapkodni kezdett szárnyaival, és sárga színe sötétlilává változott. Borisz a fejét rázta, hogy az álom utolsó szikrája is kiszálljon a szeméből, majd a szigvához lépett. Leguggolt, és megsimogatta három sorban elhelyezkedő füleit. Simogatta, és közben így beszélt hozzá:
– Aranyos, remek kis jószág vagy…
A szigva csipogott, és szárnyaival az oldalát csapkodta. Élvezte a simogatást, és lehunyta három szemét, a negyedik, a csökevény szeme kis lámpaként világított a farkincája végén. S ebben a pillanatban a számlálóműszer, vinné el az ördög, a gamma-sugarak növekvő aktivitását jelezte.
Borisz elkáromkodta magát, kivett a zsebéből egy marék kovakövet, és odadobta a szigvának. Az vidám csipogás közepette bekapta és rágni kezdte, a kövek csak úgy csikorogtak a fogai között. Borisz kiment.
– Féktelen, ragyogó magánélet, mely összeforrott a technikával – mormogta Alekszandr. Fáradtnak látszott. Alighanem teljesen kimerült.
– Válts fel! – mondta Beng. Kimászott a kormány mellől, kinyújtózott, megigazította magán az inget. Borisz elfoglalta még meleg helyét, belesüppedt a fotelbe. A számokra pillantott: minden rendben.
A galaktika kupolája alatt a rakéta visszatérőben volt a Földre.

MEFISZTÓ

– Már megint a Nagy Kalmár!
Összehajtogatta az újságot, aztán behajította a vízbe. Az úszott, mint egy kis papírhajó, aztán egyszer csak eltűnt: a tenger örvénye pörgött egyet és beszippantotta.
Most lefelé ereszkedik a fenékre, és ott marad fekve, széttárva fehér szárnyait… Nagy a tenger, és a Kalmár is nagy.
A tenger… Morajlása mindenfelől hallatszik. Ott száll a csillogó, nedves kövek fölött, bolyong a sziklakiszögellések között, és apró kis morajokra oszlik. Ezek végiggurulnak a barna galambfészekcsomókon, a gyíkok zöld csíkjain.
Ha jól odafigyelünk, kétféle morajt különböztethetünk meg, mind a kettő lassú és kimért: széles, mint az idő bronzingájának lengése.
A moraj mindig ugyanazt ismétli: "Aludj, aludj, aludj… Térj nyugovóra, válj mozdulatlanná!"
…A napfény csilingelve gurul a vízen. Az inga lassan leng, és hullámprizmák csapnak a partra (hínárok nyúlnak ki a sziklákhoz, s bíborpöttyökként csillognak, szikráznak). Újabb lengés: az inga elindult az ellenkező irányba. Odalent a mélyben pedig föltárul a fehér kő.
Újságírók… Vajon miért csalták őt ide? Mintha ő nem látta volna a felborított szkúnereket és a kajütökben vízbe fulladt legénységet?
Vagy talán mégis sejtik? Badarság.
"Ez a Nagy Kalmár műve?" – kérdezték tőle. Így is látni, hogy az övé: leszaggatva a vitorlázat, felforgatva a fedélzet egy része.
Valószínűleg kihajította csápjait, megragadta az árbocokat, aztán felborította a hajót.
…Dél van. A pad meleg, simogató, mint a nap! Ez a rengeteg víz sem tudja kiegyenlíteni a forróságot. Hideg és meleg – két szélsőség. Az ember a szélsőségek között húzza meg a saját vonalát, de az a képessége, hogy középütt álljon, csak az öregséggel jön meg. Ez volna a bölcsesség? Az erő lankadása?
… Nagyszerű kilátás: zöld öböl és egy darab tenger, amelyet a part állkapcsai haraptak körül. A pillangók árnyéka is kék. Az árnyékok gömbölyűek, mint a nap. Ezek napárnyékok. Együtt szállnak a pillangókkal, és halvány délibábok sétálnak a forró kőfalon. Ezen egy kandúr szunyókál, orrából halk sziszegés tör elő. Olykor felborzolódik a szőre, felkapja fejét, összehúzza a szemét, mert bántja a nappali fény. Szeme éles, tekintete hideg.
"Éjfélkor itt leszek. Mefisztó."
– Ide figyelj, kandúr, te bölcs lélek! Nem alszol éjszakákon át, mindent látsz, mindenről tudsz. Mi lesz? Eljön? Hogyan veszem majd észre az éj sötétjében? Ja, persze, telihold lesz… Végre-valahára megpillantom őt, amennyiben ez a távirat nem egyszerűen a vezetékben eltévedt fenékközeli elektromos szikrák játéka. A kérdés: hol végződik a mindentudás szomja, és kezdődik a mindenhatóság vágya? De íme itt közeledik felénk a jóízű hideg tea, öreg Henry barátom merev lábai hozzák. Köszönöm, öregfiú, köszönöm. Hiszel a sorsban? … Megmutatták nekem a Mariannát. Szorgalmas kis szkúner volt: kezdetben teherárut szállított Pápuára, majd a Nagy-Barrier-zátony tengeriuborka-termését hordta.
Onnan már látszik az ausztráliai part.
A hajót a sekély vízben borította fel. Tehát neki valahol itt kell lennie.
Sajátos vonása: az éjszaka, az alvó legénység, az őrszem kiáltása, amikor megpillantja a Nagy Kalmár csillogó tömegét. Kezeivel az árbocok után kap, a fedélzet fölött csüng: eleven, dühöngő teher!
Mindig ugyanaz: éjszaka és kisebb szkúnerek. Vagy jachtok.
Az éjszakai támadásoknak ez a lánca körülveszi a földgolyót, és elért ide is. A rikkancsok meg ezt kiabálják: "Figyelem, figyelem, megjelent a Nagy Kalmár!"
No és nekem mi a dolgom? A mélytengeri fauna 1115 új fajtája végül is a legfontosabb.
…Könyvtár. Csend, bőr- és kézszag.
A minden résbe behatoló tengertől, az állandó sűrű nedvességtől a papír megdagad, a könyvek felpuffadnak.
Hát Milton? "Inkább legyek úr a pokolban, mint szolga a mennyben." Mondhatná Mefisztó. Mérhetetlen sátáni büszkeség csendül ki e szavakból. Érdekes, vajon mi az Architeutis (kalmárpolip) nagyságának a határa? Van-e egyáltalán mércéje? Vagy talán a mérhetetlen fenékközeli mélységek szolgáltatják a mércét? S ez olyasmi, mint a tudás utáni hajsza: minél nagyobb, minél tökéletesebb ez a tudás, annál agresszívabb és könyörtelenebb?
A tudásért pedig fizetni kell: ez a sátáni feltétel. Ők mind a ketten megfizettek érte. Ő fájdalommal, Joe pedig a kínjaival.
De hátha bosszú? Miért kellett ilyen sokáig várni?… Ő mindig, régóta készen állt.
…A nap keresztültűz az évszázados cifra üvegen. Színei élénkséget visznek a szobába. Tarkák, mint a papagájhalak a koralltörésekben. Íme, a jachtok és szkúnerek idei listája.
Indiai-óceán: Saga, Shipshire, Bátor, Szépia.
Csendes-óceán: Gemini, Pearle, Indus, Flór, Mariposa.
Atlanti-óceán: Mogoi, Arthur, Davy Crockett, Pigghi, Bosszúálló.
…Időrágta papírok, megsárgult lapok kötege, sok száz, sok ezer távirat – Mefisztó élete. Mennyire összefogják a gondolatokat, ismereteket, cselekedeteket. Milyen szerencse, hogy a kis Joe katonai távírász volt. Aztán a baj, amely úgy érte, mint a döfés vagy az égés: szarkóma. A fiú csonttá soványodott: hatalmas csontváz, óriási kezekkel és lábakkal, apró, aszott fejjel. Ezt mondta: még így is jobb élni.
Mefisztó nagyszerűen kezeli a távíróbillentyűt, íme, az első porladó távirat. Vonás és pontok, vonás és pontok, és ennek az egész zagyvaságnak a megfejtése:
"…Gyenge vagyok, atyám, alig állok a lábamon. Még mindig tart a kábítószer hatása. Barlangban ücsörgők. Egész éjjel valaki hosszasan bámult rám izzó szemeivel. Foszforos csillogásuk oly erős volt, hogy a fény fura, hajmeresztő kontúrokat rajzolt ki. Félek. Mefisztó." (Ezt az álnevet ő maga választotta.)
Aztán egy ceruzával írt megjegyzés: "Kezdődik az adaptáció."
Én is félek, fiacskám, ám engem a félsz csak most fogott el. Íme, a táviratok hosszú sora, amely a félelem láncszemeiből kovácsolódott össze.
Július 6. "…oly kicsi és gyenge vagyok. Mit követtem el azzal az izzó tekintetűvel szemben?"
Július 7. "…kiderült, hogy egy tükör, amelyet önmegfigyelés céljából állítottak ide, s az idegen test állandóan rémülettel tölt el. Összepréselt, meg sem moccanhatok, bele vagyok falazva, tapasztva, préselve, de idegen, idegen, idegen tőlem! Megfulladok benne."
Július 8. "…semmi vész, ne búsulj, atyám, én akartam így, majd csak beleszokom. Ellenben micsoda világ vesz körül! Éjszakánként fekete és forró, nappal fénnyel és mozgással telített."
Július 10. "…Halak, halak, halak. Mindnyájan rám vadásznak. Becserkésznek, mert fel akarnak falni. Súlyos az itteni helyzetem, még gyenge és bágyadt vagyok."
Július 21. "…Ma jó napom van. Tűrhető a közérzetem, és csodálatosak a korallszövevények színhatásai. Sétálgatok."
Augusztus 18. "…Csodával határos módon menekültem meg. Még most is magam előtt látom az undorító falánk pofákat, a hosszú, csillogó, előremeredező fogakat, a kerek és gonosz szemeket. Vigyél vissza magadhoz. Rettegek."
Augusztus 19. "…Vigyél vissza, atyám!"
Ráeszmélt, hogy a tudományban elért siker kiszikkasztotta. Egyenes, logikus és kegyetlen lett másokhoz és önmagához.
A megismerés kiszikkasztotta a szívét, csak kérdő agya maradt meg.
Az a nap az emlékezetébe vésődött. Leült egy kőre, azon a helyen, ahol a vastag kábel a tengerbe merült. Azon tűnődött, vajon mivel fedhetné be. A hullám bugyborékolva csapkodta a köveket, és egyszer csak megpillantotta Mefisztót. Rákiáltott: "Hogy merészeltél!"
Mefisztó feléje kúszott, vonszolta csápjait, és csak nézett fekete, kidülledt szemeivel, amelyek a nagy izgalomtól egymástól ellenkező irányban forogtak. Fejét hosszúkás sebhelyek borították.
Ez a nyálkás, hosszúkás test, amelyben Joe lelke és agya lakozott, gyűlöletes volt, és csak rettegést váltott ki belőle. Hátrálni kezdett, távolodott, míg csak meg nem botlott egy kőben, és el nem esett… S ekkor támadt fel a lila színű szörnyeteg dühe.
Augusztus 20. "Megértettelek, atyám, és ez elkeserített.
Azelőtt sohasem értettelek meg, és büszke voltam rád. Sokáig nem foglak háborgatni, sokáig!"
Ekkor kezdődött az első – hosszú – hallgatásuk.
Szeptember 20. "…Beteg voltam, és emiatt nem ettem két hétig. A böjt hasznosnak bizonyult – visszaadta erőmet. Nem járok ki. A napszakok váltakozását a víz árnyalatainak játékán észlelem. Nappal zöldes színű, estére megfeketedik, végighalad a zöld, kék és bíbor tónusok összes árnyalatain."
Szeptember 21. "…Henry egy nagy és ízletes tőkehalat eresztett le nekem zsinóron. Láttam lefelé hajló jóságos arcát. Legszívesebben felúsztam volna hozzá. Lehoztam magammal a halat, és megettem az egészet, maradék nélkül. Már hozzászoktam a nyersen evéshez, és már csak gépiesen futott át az agyamon: »De miért nincs megsütve?« Jóllaktam és elaludtam (most már szívesen alszom és sokat, de ez az alvás inkább csak afféle szunyókálás). Gyanús vízmozgást észleltem. Murénákat pillantottam meg. Uszonyaikat mozgatva néztek. Szerettem volna felugrani és elmenekülni, de visszatartottam magam. A murának nyálkásak és vaskosak, fogaik mint a kutyáké, szaguk kellemetlen. Egész éjjel róluk álmodtam."
Szeptember 22. "…Földi álmaim nincsenek. Azt hiszem, az ismeretlen dolgok megszokása annyira kimerítette agyamat, hogy csupán rövid emlékezettel operál. Ne feledd el, hogy szeretlek."
Hogy mit látott ő akkor benne? Nemcsak az atyját, hanem saját büszkeségét is? "Apa, ha minden jól megy, én leszek a te tengeri szemed." Meggyőztem magam, hogy még mindig jobb, ha így él, mintha meghal.
Semmi sem bizonyította a műtét sikerét, nem tudhattam, hogy a tengervíz és a tengeri táplálék az idegen nemű szövetek összenövésének tényezőjét tartalmazza.
Szeptember 25. "…Tudom, hogy ki nem állhattad anyát. Nőiessége és igényessége összeütközésbe került a te tudásvágyaddal. Hiányzott nekem, és felidéztem magamban emlékét. Megpróbáltam elképzelni magam rövidnadrágos kisfiúnak, karikával és kutyával. Nehezen ment, mert apró medúzák törtek felém (tanulmányoztad őket a mi vizeinkben). Nyüzsögtek. Végre feltűnt előttem anyu arca, de zöldre volt festve."
Szeptember 30. "… Feltaláltam a halak elleni védőeszközt. Tegnap tengeri szegfűket találtam, hasonlítottak az ágyasunkban virágzó vörös szegfűkre. Elültettem őket a barlang szájánál heverő kövek között, a két legnagyobbat meg a kezemben tartom. Ma reggel a murénák ismét felkerestek. A tengeri szegfűkkel pontosan a szemükbe döftem, hátraugrottak és elmenekültek. Lehet élni."
Április 11. "…Megfigyelés: itt mindenki felfalja a másikat. A legkisebbeket a náluk nagyobbak falják fel (a kis rákok és a halak), ezeket meg a még nagyobbak, a nagyokat meg az óriások. Az jut táplálékhoz, akinek nagy a szája és harapós."
Április 18. "…Láttam egy cápát, csak úgy nyeldeste a kis rákokat és a planktonokat. Szembetalálkoztunk, de én nem ijedtem meg tőle. A kis szájú nagy halaknak itt nincs tekintélye."
Szegény fiú! Még tréfálkozni is volt kedve. Napi zsákmányát én preparáltam (bójára akasztott drótzsákba rakta a fogást).
Május 29. "…Dobd le nekem a színtáblázatot, mert még belegabalyodok a fenékközeli apró halak színárnyalatainak a leírásába. Ma délben odafentről zsineget bocsátottak le hozzám. Makrélát kötöztek rá. Azt hittem, az enyém, és rácsaptam. Abban a pillanatban odafent megrántották a zsineget, és a nagy horog belém akadt. Megfogtak. Fájdalmas dolog. Minden erőmmel ellenálltam, amibe csak tudtam, belekapaszkodtam, de hiába, mert már húztak is felfelé. Nem jöttem rá rögtön, mit kell tennem, de aztán összegubancoltam a horogzsineget a köveken, és kitéptem a horgot egy darab hússal. Sok vért veszítettem. Amikor megpillantottam a sebet, természetellenes érzésem támadt: ráéheztem saját magamra. A halászok az okai. Egyszer még eszükbe juttatom. Mefisztó."
Május 30. "…Egész nap a barlangban hevertem, és az életen töprengtem. Úgy láttam, hogy erősnek és ravasznak kell lenni. Az erősek és ravaszok sokat és jóízű falatokat esznek, és a legkényelmesebb barlangokban alusznak. Alkalmazkodnom kell. El kell sajátítanom az összes játékszabályt."
Július 1. "…azt a megbízatásodat, hogy fogjak egy félszegúszót, teljesítettem, de megszúrtam magam, és majdnem meghaltam. Könyörtelen vagy velem szemben, atyám. Netalán meg akarsz szabadulni tőlem? Felelj: a műtét alatt mellettem feküdt a régi testem. Mit csináltál vele? Néha az az érzésem, hogy valahol itt van a közelemben, és még találkozom vele."
Július 7. "…Ma képtelen látomások gyötörnek, agyamban rézként csengő szavak zúgnak, szavak, amelyeket soha nem fogok kiejteni."
Július 17. "…Tegnap kis híján felfaltak. Kitértem előle, összezsugorodtam, a kövek közé zuhantam, fölöttem pedig elzúgott egy tátott pofájú valami. Nem cápa volt. Ilyet életedben nem fogsz látni. Rendelj egy filmkamerát a nyolckarú polip számára. Ha-ha!"
Július 18. "…oly magányos vagyok, apa. Vigyél vissza innen, és tartsál inkább egy kádban. Szerencsétlen és szánalomra méltó vagyok."

"…Erősnek érzem magam, kora reggel úsztam, egyre fokoztam sebességem. Keresztülhatoltam a mélyvízi sűrűségen, és kiúsztam a felszíni rétegbe. Tovább fokoztam a sebességem. Makrélák és sárgának húztak el mellettem ezüstös sávként. Kivetődtem, felszálltam a te fojtó világodba, majd visszahullottam.
Vízpermet szóródott a testemre. Végtelenül örültem. De nem sokáig. Visszatértem a barlangba, töprengtem és szerencsétlennek éreztem magam…"
"…Fogtam egy makrahalat és megettem. Jóízű, de sokkal ízletesebbek a tarisznyarákok. A tarisznyarákoknál csak az osztrigák jobb ízűek. A következőképpen vadászok rájuk: fogok egy kavicsot, a közelükbe lopózkodom, és belehelyezem a szétnyílt kagylóhéj közé. Aztán kis darabokat csipegetek belőle, és megeszem. Közben szüntelenül körülvizslatok." Ki gondolta volna, hogy tizenöt év múlva az újságírók nevezik majd el Nagy Kalmárnak. Ezért féltettem én az újságíróktól. Ma kinevetem őket.

"…Ma egy kilométernyi mélységbe szálltam alá. Kibírhatatlan és félelmetes itt. Elképzelhetetlenül mély a sötétség, amelyben sok ezer fény csillog, és én azt gondoltam: »Akárcsak egy város.« Láttam egy mélyből felfelé igyekvő óriási ámbrás cetet. Egy krák tapadt rá. Az ámbrás cet tompa orrán mozgó koszorúnak tűnt. Az iszonyatos, de gyönyörű pár körül forrt, fénylett a víz, és behálózta valami, kidomborítva és kiélezve körvonalaikat. A krák győzelmét kívántam.
Leereszkedtem hát a fenékre, és sokáig ültem néhány csillag és pár tengeri uborka közelében. Sokáig vártam, s akkor megpillantottam egy pikkelyes, lapos gyíkot. A fenéken haladt, lomhán és súlyosan forgatva a fejét, mancsai vastagabbak voltak a testénél. A sötétség ellenére jól láttam határozottan lassú mozgását, amint a fenéken termő növényeket legelte, láttam komótos kérődzését és vörös szemét a tarkóján. Rájöttem, hogy ezt az infravörös látásmódomnak köszönhetem. A gyík nem vett észre, jóllehet a közvetlen közelemben ment el. Említsd meg Bartonnak, hogy a fenéken készült mélytengeri felvételei hitelesek." (Megemlítettem Bartonnak, de nem hitt nekem. Aztán a jachtja, amelyet annyira irigyeltem tőle, eltűnt.)

"…Elkaptam egy delfint. Ki akarta szakítani magát a kezeim közül, s eközben egy sorozat különböző hangot bocsátott ki magából. A csapat többi tagja elrejtőzött. Ezalatt a következőket figyeltem meg: az elején másféle hangon rikoltozott, és a csapat feléje rohant, de amikor kissé lazítottam a szorításomon, megint más hangon szólalt meg, és a csapat elvonult. Figyelmeztette őket. Mivel e tény megállapításán túlmenően közömbös számomra, hogy tud-e beszélni vagy sem, átharaptam a koponyáját. Jóllakottan hazatértem, és sokáig elméláztam a delfinek életén. Sok mindent el tudnak érni. Okosak, nyelvük van és társas lények. A delfinek alighanem a tenger eljövendő urai."
"…Nem, a tenger urai erősek kell hogy legyenek, márpedig a delfinek gyengék. A tenger urai a krákok. Néha látom őket, olyankor nagyon megrémülök, és gyorsan eltűnök a közelükből. Aztán elbújok a barlangomban, és órákon át ülök ott."
"…Néhanapján embereket látok. Mozdulatlanok, és csak a hajukat libegteti halványan az áramlás. Lassan ereszkednek lefelé a mélybe. Annyira hasonlítanak rád, atyám, hogy rémületemben elmenekülök. Rájöttem: attól félek, hogy én is ilyen mozdulatlanná válók. De nagyon kíváncsi vagyok, és ezért egy félreeső zugból kísérem figyelemmel őket. Azok meg csak úsznak, mozdulatlanok, titokzatosak. De mindig azt hiszem, hogy rám vetik magukat, elkapnak, és valami olyasmit tesznek velem, ami fáj, márpedig én nem szeretem a fájdalmat."
"…Hogy mit szeretek? Szeretek sokat enni, másokat elkapni és megölni.
Mit nem szeretek? Azt, ha fel akarnak falni. Nem szeretem az embereket, nem szeretem a forrásvizet, amely a kövek közül bugyog elő. A korábban oly vonzó elvont tudományokat most felváltotta nálam az a tudomány, hogyan óvhatom meg az életem, és lehetek jóllakott."
"…Furcsa halakat láttam: feketék és nagy a fejük. Szájukból görbe, vékony fogak meredeztek elő. A halak kék fényben csillogtak. Lecsaptam rájuk. Egész lényem ordítva tiltakozott: nem szabad megennem őket, nem szabad. Agyam azt dobolta, hogy csak azt tudhatjuk biztosan, amit kitapasztaltunk.
Nyolc darabot fogtam. Hatot átadtam neked, kettőt pedig megettem. Most aztán az egész belsőm ég. Félek. Meghalok és mozdulatlanná válók. Segíts rajtam, atyám!"
(Ezután homályos értelmű, fájdalmas szavak következnek.)
"…Túléltem. Ti soha semmiben nem segíttek rajtam. Csak saját magamra számíthatok. Mindnyájan az ellenségeim vagytok. Egész nap a barlangban ücsörögtem, és a hatalomra gondoltam. Vajon mitől függ? Az erőtől, a fogaktól vagy az uszonyoktól? Okosabb vagyok a tarisznyaráknál, a halaknál, okosabb a nyolckarú polipnál. Én emberi ésszel rendelkezem. Ez jelenti az erőt."
"…Úgy döntöttem, hogy nem szükséges hinnem nektek, atyám."
"…Ma láttam a krákot. Lassan úszott el mellettem, és teste szinte végtelennek látszott. Milyen csillogók a szemei, milyen erős a csőre, hosszúak és vastagok a csápjai. Iszonyúan szép volt. Nagyszerű dolog kráknak lenni."
"…Kérésedre leszálltam a mélybe. Sokáig és lassan szálltam lefelé, s közben teljes erőmből dolgoztam a kezeimmel, és csak úgy lövelltem magamból a vizet. Egyik kilométert a másik után tettem meg. A gránátgarnélák csillogó nedvüket fecskendezték rám.
Egyre mélyebbre merültem. Fénypontok vágtak a szemeimbe, aztán szikraesőként hullottak szerteszét. Lélegzésem egyre nehezebbé vált, karjaim gyengültek, testem egyre összébb lapult, s időnként úgy tűnt, hogy egy nagy, fogatlan hal rágcsál.
Egész belsőm azt ordította: fordulj vissza! Elpusztulsz! De az eszem meg ezt súgta: tarts ki, új dolgokat ismersz meg, amelyek jól jönnek majd neked. Végre leereszkedtem a fenékre. Élettelen volt, csaknem élettelen, csak egyvalami mocorgott ott, ami olyan volt, mint egy nagy takaró. Lapos és fekete, halványzöld fénypontok borítják.
Átható, gonosz erő áradt felőle.
A közelben megpillantottam egy furcsa, kilencágú csillagot, megfogtam, és felfelé kezdtem emelkedni, az a fekete valami pedig üldözőbe vett, s közben himbálódzott.
Nekilódultam és kiúsztam a felszínre. Sokáig feküdtem ott erőtlenül, a hullámok ringattak. Senki sem támadott meg.
Miután kipihentem magam, elúsztam hozzátok. Kérdésem: érdemes-e kockáztatni holmi ehetetlen vackok miatt?"

"…Ma olyan hidegek a gondolataim, mint a víz alatti forrás. Inkább nem beszélek róluk. Töprengtem, s közben elfelejtettem eltorlaszolni a barlang száját, és három muréna sétált be hozzám. Szétzúztam a fejüket, és megettem őket."

Két év múlva: "…Új barlangot keresek. Miután félnek tőlem, bárhol elalhatnék, de én ezt felesleges kockázatnak tartom. Mindig akad bolond, akinek a szája nagyobb, mint az agya. A barlang viszont kényelmet és biztonságot nyújt. Jóformán mindenkit felfalok. Rendszerint csak evésen jár az eszem. Ja, azokat a halakat, amelyeket neked szántam, útközben megettem. Várd meg a következő alkalmat, ízük tűrhető. Apropó, te miért nem fürdesz a tengerben? A partok közelében sok embert szoktam látni, de téged soha."

"…Ma találtam egy megfelelő barlangot. Egy nyolckarú poliptársaság lakott benne. Az istennek sem akartak távozni: felfúvódtak, és tágra nyílt szemekkel bámultak rám. Fogtam egy tőkehalat, mutogattam nekik, kicsaltam és széttéptem őket."

"…Hoztam egy megfelelő követ, és ajtót eszkábáltam belőle. Érdeklődtél a logerhead-teknősbékák felől. A válaszom: nem jó ízűek, de azért ehetőek. Ma csalit bocsátottak le hozzám. Egy horogra két halat fűztek fel: egy kis tonhalat és egy repülőhalat. Dühbe gurultam, felúsztam a felszínre, megragadtam a csónak oldalát és felborítottam. Most ez az ember itt fekszik mellettem. Hogy az áramlás el ne sodorja, egy követ helyeztem rá. Mit kezdjek vele? Egyem meg?"
"…Hogy merészelsz kioktatni engem! Szándékosan ettem meg, jóllehet rágós és ízetlen. Kis híján megfulladtam a gombjától, de amint látod, érvényre juttattam az akaratomat. Mi lenne, ha felöltenéd az álarcot, és benéznél hozzám? Meghívlak. Mefisztó."

Újabb három év telt el.
"Hatalmas és könyörtelen vagyok, okosabb mindenkinél. Csak ész és semmi érzelem. El sem tudod képzelni, mekkora bolondok élnek itt! Egy példa: négy Architeutis megtámadott egy ámbrás cetet. Az egyik belecsimpaszkodott a fejébe, a többiek pedig hajba kaptak a még mindig élő ceten. Az ámbrás cet kibukkant a vízből, felfalta a támadóját, aztán a verekedő trió ellen fordult. És megint egy belecsimpaszkodott a cetbe, azok ketten pedig ismét egymásnak estek. Csak úgy röpködtek csápjaik darabkái. Hülyék! Ne félj, nem eszem az emberkéket, delfinekkel és fiatal ámbrás cetekkel táplálkozom."

"…Cserét ajánlasz nekem: fogjak neked új halfajtákat, te meg ellátsz táplálékkal. Ugyan már, nem vagyok bolond. Most szükséged van rám. De ki tudja, mit hoz a jövő? Te irigyelsz engem, az eszemet, az erőmet, te meg akarsz mérgezni. Nem bízom benned, senkiben sem bízom. Magányos vagyok. A magány – erő."

"…Tegnap megöltem az első felnőtt ámbrás cetet. Kivártam, amikor az Architeutis belecsimpaszkodik ebbe a húshegybe, odalopódzkodtam hozzá, és átharaptam a koponyáját. Az Architeutis rám vetette magát, meg kellett ölnöm."

"…Ezekben a vizekben én vagyok a legnagyobb és a legerősebb. Senkitől sem félek. Rajtatok, embereken próbálgatom az erőmet. Tegnap megpillantottam egy jachtot. Számot vetettem mindennel. Megragadtam a jacht jobb oldalát, teljes súlyommal rácsimpaszkodtam és felborítottam. Ezek után leheveredtem a fenéken, és figyeltem, hogy a cápák hogyan falják fel az embereket. Legalább húszan futottak össze. Hosszú árnyakként cikáztak, én, a hatalmas, a kegyetlen, aki szebb vagyok mindenkinél, pedig a sziklán hevertem, és őket figyeltem. Legközelebb megpróbálok egy gőzöst felborítani."
"…Sikerült a gőzhajót is. A neve: Szent Anna. Tudom, hogy hosszú éveken keresztül csak nőni, nőni, nőni fogok. Tudom, hogy krák vagyok. Erős leszek. Okos vagyok. Én vagyok a józan ész az óceán mélyén. Én leszek a hideg és hatalmas birodalmam ura. Örökké élni fogok. Mindenütt a félelmet terjesztem. Közömbös leszek az alázatosak iránt, kegyetlen az ellenségeimmel. Rémületet keltek. Az ész, az erő és a ravaszság jogán uralkodók majd az óceánokban. Enni jó, de rémületet kelteni még jobb."

"…Találkoztam egy hatalmas, nyolckarú polippal, volt vagy két tonna. Amikor észrevett, elsápadt, és halottnak tettette magát. Meghagytam az életét: elvégre rá kell őket szoktatni az engedelmességre! Egy halászokkal teli bárka mellett bukkantam ki a vízből. Mindnek elzöldült, megnyúlt a képe! Meghagytam az életüket."

"…Ma láttam egy rendkívül hosszú és mérhetetlen erejű krákot. Buta volt. Azt mondtam, hogy »volt«, mert már nincs: odalopózkodtam hozzá, és átharaptam a koponyáját. Most itt ülök a sziklák között, az ő helyén, és csak növök, növök."

"…Én vagyok a rettegés, én vagyok a tengerek réme. Ha felúszom a felszínre, az óceán háborogni kezd, és minden élőlény elrejtőzik előlem. Még ti, emberek, is kitértek az utamból."

"…Elindulok a saját birodalmamba, a magányba, a némaságba. Eltávozom mindörökre. Ég veled, te kétlábú senki. Mefisztó."

"…Kihunyt az alkony: az arányló csík. Az öbölben a tengervilágítók miriádja tűnt fel. A víz fénylik. Mélyébe kábel fut lefelé. Úgy csusszan bele a vízbe, mint valami gumitömlő. Sok titkot szivattyúzott ki a tengerből" a csillogó mélységekből. Csupán egyet nem: Mefisztót.
Bizonyára óriási. Senki nem tudja, mekkorák az Architeutisek ebben a korban.
Mondjuk így: Mefisztó – az ő tenger mélyébe süllyesztett egoizmusa. Nem, ő a tudomány egoizmusa.
Mefisztó – az ő mohó, tengerbe vetett szeme, a legtávolabbi tengerfenékig leérő, matató keze. S mindjárt jön Joe, az ő kedves fia, aki holtában kétfelé vált, aki egyidejűleg a kerti hant alatt, és az óriási kalmárpolip testében nyugszik. "Nagy Kalmár, és én vagyok az ő atyja. Fura dolog! Mintha a fiamat látnám mint rakétát, gépet, hajót, villámot."
– Henry, kávét!
Íme, a forró, zamatos kávé! A boldogság kellemes illata a szomorúság kissé kesernyés ízével, virágok illata a hervadó levelek fanyar ízével.
– Megyek, Mefisztó.
…Milyen nedvesek az ösvények, milyen lágyan simogatják a levelek az arcomat: hűvösek és nyirkosak, így érintkeznek a hideg kezek, a mélységek összefonódó áramlataival. Békésen feküsznek a fenék homokján, a lágy, arányló homokon. Itt a lefelé vezető lépcső is, a korlát is, amelyek feleslegesek egy gyakorlott ember számára.
Világít a hold, és látni mindent. Gondoltam-e valaha arra, hogy Mefisztó szörnyeteggé fejlődik? És Wright gondolt-e a Liberator bombázókra?
Koch a bacilusbombákra?
Bacon a géppuskára? Gondolt-e Sir Rutherford a hidrogénbombára?
…A víz fekete, lágyan hullámzik, visszatükrözi a holdat, fényesen csillog. Mennyi, de mennyi titkot rejteget még. Fel sem érjük ésszel.
És minden telítve van várakozással és rettegéssel. Remeg a kéz, remeg a szív. Körös-körül minden reszket. Ég veled, finom kávé, Henry kávéja!
Ég veled, gazdagságom és nagyszerű szabadságom, amit ajándékba kaptam. Köszönet érte neked, atyám! Jó voltál, jól intézted az üzleti ügyeket.
– Mefisztó, én vár-o-o-ok!

A hang elszállt, visszaverődött és a vízbe merült. A víz hallgatott. Az öreg meggörnyedve bámult a vízbe. Úgy rémlett neki, hogy semmi nincs, és nem is lesz. Ásított – a feszültségtől, és arra gondolt, hogy holnap meleg lesz. Emiatt nem vette észre rögtön a változást, de amint felfedezte, megdermedt, és tenyerét a szívére szorította.
A víz még mindig hallgatott, de benne, a tovasikló holdcsillámok, a szétszaggatott holdtest között valamiféle munka folyt. Most megmoccant valami. A hold visszfényei himbálódzni kezdtek.
A visszfények gyorsabban siklottak tova, aranyló csíkokként röppentek a magasba a repülőhalak, eltűnt a halászbárka fehér csíkja.
Egyszer csak feltámadt a tenger, forrt, tajtékzott. Villogtak a gyorsan forgó kerekek, és elindultak a part felé. Kiegyenesedtek, erdőként meredtek a magasba a kéz-csápok.
A csápok ráhullottak a fenyőfákra, beléjük csimpaszkodtak. Recsegtek, ropogtak a fatörzsek, dübörögve görögtek a kövek, bömbölt az összefutó vízáradat. A sötétségből lassan kibukkant a krák hatalmas, fekete teste, mint egy elsüllyedt hajó. Mefisztó megérkezett.
Foszforeszkálva villogtak a szemei, mint a kerekek, és Mefisztó visszafordult a vízbe. Teste lassacskán eltűnt, de gonosz szemei még mindig csillogtak. A partra kidobott csápok visszahúzódtak.
Az öreg még mindig ott állt, mindkét kezét a szívére szorítva. Hegyes tárgy állt ki belőle. Átdöfte mellkasát, és beleszorította a lélegzetét. Az öreg meg sem tudott moccanni, és még akkor sem mozdult meg, amikor a Mefisztó fekete és vastag, a fenyőtörzsnél vastagabb csápja mellette siklott el. Útközben vaktában szippantotta be szívószájával a köveket, deszkákat, ladikokat, mindent, ami útjába akadt. És mintha csak egy újabb apró kő lenne, oda sem figyelve, beszippantotta az apát. Még egyszer megcsillantak a szemek, aztán fodrozódni kezdett a víz: Mefisztó távozott az óceánba.
…A parton fények vibráltak, és apró emberi árnyak imbolyogtak. Fel-felhangzottak halk kiáltásaik.

HANGOK AZ ÉJSZAKÁBAN

Látta, amint az égő kapszula lefelé zuhan az óceánba.
Látta, amint tűzcsóvája végighasítja a fellegeket, és beleszalad a látóhatár alkonyati sárga csíkjába.
Aztán megállt a víz tetején, s úgy lebegett ott, mint egy fehér kereszt.
Messze, nagyon messze, túl a lenyugvó és vízbe merülő nap vakító sárga csíkján terült el a rakétabázis. Lokátorai puhatolták ki őt (és a kapszulát).
– Vinné el az ördög az egészet! – bődült el Szelgin, és tenyerével eltakarta szemét. Aztán nyomkodni kezdte, de így is tóttá a szárnyaival a vízre támaszkodó kapszulát.
Nem süllyed el, mert úszótalpai fenntartják. Ő korán ugrott ki.
De a Szinugola parancsolta így. "Szegény kis hajócskám!" gondolta Szelgin.
– Vinné él az ördög az egészet! – mérgelődött tovább hangosan, és maga alá húzta lábát: az ejtőernyő már nem vihette tovább. Szelgin lefelé zuhant az óceánba, a vízbe. Már csak két-három méternyire volt fortyogó, kavargó felszínétől.
A tajtékzó hullámtarajok fel-felcsapódtak, és a lába után kapdostak.
Megragadta a kötélzetet, felborította, megmutatva neki a másfajta horizontok sötétségét.
Szelgin undorítóan sűrűnek látta a vizet. Ezek a buborékok… Közepükben csillogó sárga pont: mintha halszemek merednének rá. Szelgin ekkor ráeszmélt: az óceán félelmetesen, veszélyesen eleven. Hirtelen elfogta a vágy a kozmosz egyszerűsége iránt. A kozmosz határtalanul világos. Olyan képlet, amelyet krétával írtak fel a fekete táblára. Szelgin nagyon szerette volna már látni, ott élni, röpködni. Okvetlenül. (Itt meg mit látott: a fellegek sürgés-forgását, fenyegető fekete-rozsdás színárnyalatukat, a hullámokon álló, égő rakétakapszulát, amelyet az automaták által felfújt úszótalpak tartottak fenn.)
Ám a hullámok Szelgin fölé tornyosultak, és magukkal ragadták. Nagy rántás! Nekicsapódás! Szelgin visszatartotta lélegzetét, aztán megrántotta a mentőruha fogantyúját. A ruha kezdett lassacskán felfúvódni: a merev gumi szinte satuba fogta a testét, a torkát, és préselte össze. Magasan a víz fölé emelte Szelgin fejét.
Aztán úszni kezdett: ruhája most kisebbfajta gumitutajként terült el körülötte. Szelgin ráfeküdt, és gonosz szemekkel méregette a vizet. Nagy és kis hullámok közeledtek feléje, hogy vízbe fullasszák. Ám a kis hullámokon másfajta, még kisebb hullámok ültek, ezekén meg egészen aprócskák. De mind gonoszak…
Most Szelgin arcába csapódtak.
Szelgin összeszorította száját.
– Nyugalom – recsegte a mentőruha. – Teljes nyugalom, én vigyázok önre.
Ez olyan váratlanul érte, hogy Szelgin felfelé tartott szájjal felkacagott. És nyomban egy adag vizet nyelt. Kiköpte.
– …Nevetését az idegesség jelének tartom. Mindenekelőtt teljes nyugalom – krákogta a robot náthás hangja. – Bízza rám magát, én két napig úsztatom a vízen. Ivóvízkészlettel rendelkezem. Ne felejtse el: a pánik növeli fehérje- és vitaminfogyasztását. Legyen nyugodt. Én gondoskodom önről, én, az SzK sorozat 10381. számú mentőöltönye.
Szelgin ebben a pillanatban észrevett két kis csövet, amelyek a szája elé nyomultak. Az egyik vörös, a másik sötétkék színű volt.
– Víz – szólalt meg az automata, és kék csövével Szelgin orrát birizgálta. Aztán megismételte: – Víz.
– Hát az ennivaló? – kérdezte Szelgin.
– Táplálék… – Most a másik cső koppintott az orrára.
És szinte ezzel egy időben recsegve-ropogva megszólalt a Szinugola bázis. Azért nem küldtek ki helikoptereket, mert erős vihar tombol.
– Várd meg Rufust, öregfiú – hangzott az utasítás. – Várd meg.

A hullámok még nagyobbra dagadtak. Közeledett az a vihar, amely leverte Szelgint, és gömbvillámokat, vagyis négy villamos labdacsot varázsolt a kapszula farkszárnyaira.
Szelgin úgy szerzett tudomást róluk, hogy a műszerek mutatói hirtelen megbolondultak. Pedig eleinte olyan jól ment minden: elszakadt a Framtól, letért a röppályáról, és kezdett lefelé süllyedni a levegőrétegbe. Valósággal belecsapódott, majd vissza-visszapattant róla, végül körbeszáguldotta a földgolyót, egyre lejjebb ereszkedő pályán. Elsuhant Afrika és az Atlanti-óceán fölött… Azok pedig már ott a Kordillerák, a Csendes-óceán… az Indiai-óceán! (Pontosan itt húzódott a viharfront. Szelgin áthaladt a front hóhegyein.)
A műszerek váratlan megbolondulása arra késztette, hogy körülnézzen, s ekkor pillantotta meg a villamos labdacsokat. A jobb oldali síkfelületen, a szegecssor körül helyezkedtek el.
– Átkozottak! – szidta őket Szelgin. De ijedtségnek nyoma sem volt benne. Dühe elpárolgott.
Tekintetét a másik síkfelületre szegezte, és észrevette a másik gömbvillámcsaládot. Csendben, békésen ücsörögtek egymás mellett, mint két sárga pihés csibe.
– Vinne el az ördög, én leseperlek benneteket! – szólt rájuk, és a gépet meredeken a magasba irányította. A felgyorsulás a vállára nehezedett. Majd a fejét kapta el, és a szemét kezdte befelé préselni a koponyájába.
– Juuuuuj… – nyögött fel Szelgin, és visszafordult a magasságos égen trónoló, élesen tűző, loboncos nap felé.
Nagyon megharagudott a villámokra: letért a pályáról, megszakította az útvonalat. Villanyördögök!… Eltűntek? Dehogy, ott ülnek. És Szelgin nyomban lefelé, az óceán felé irányította gépét. Hosszúkás testét dörzspapírként súrolták a légáramlatok, még szikrák is pattogtak róla. Erre nyomban felrobbantak a villámok, mégpedig egyszerre!
– Ugorjon! – bömbölte a Szinugola. – Ugorjon! Szelgin megnyomta a kilökő szerkezet gombját.
– …Hiába – szidta most saját magát. – Eh, hiába. Hiába.

A vihar elvonult, eső zuhogott. A mentőöltöny szorosan összepréselte, meg sem tudott moccanni. Légi segítséget nem várhatott a bolondul háborgó tenger és a fellegek miatt. Hajó?…
És ha nem találja őt meg?
– Ne nyugtalankodjék! – szólt hozzá a mentőöltöny. – Felvettem a kapcsolatot. A hajó pontban nulla órakor érkezik. Ne ijedjen meg a korai sötétedéstől, a földrajzi szélesség alacsony fokán vagyunk. Nem akar zenét hallgatni?
– Hallgass, öltöny! – kérlelte Szelgin. Az égen újabb változások: a fellegek gyorsan széledtek széjjel. Az ég, miután kitisztult, igen erős fényű, csiszolt rézszínt öltött.
Lehet, hogy mégis küldenek egy helikoptert?
Meg-megvillant a hold maradványa, ide-oda futkosott, ugrándozott, majd elmerült a mélyben a hullámokkal együtt.
– Javaslom, hogy fogyassza el az élelmiszeradag felét – nógatta a mentőöltöny. – Az élelmet lassacskán nyeldesse.
– Nem kell! Elegem van már mindenből! Túl sok itt a víz és a felhő. Át tudnál juttatni egy másik helyre?
– Nem lehet, már közöltem a koordinátáinkat.
Gyorsan sötétedett. A hold a fellegek között úszott. Arcának horpadásai mintha Szelginre mosolyogtak volna, akit bosszantott, hogy össze van préselve. Legszívesebben törtzúzott volna, mindent ledobált volna magáról és félrehajított volna: az ostoba öltönyt, a vizet, a nagyon sűrű és nyirkos levegőt!
…A hold jelentőségteljesen és fölényesen mosolygott. Valamiféle hajó úszott el Szelgin mellett. Váratlanul tűnt fel: fekete volt, fénytelen és nem dohogtak gépei.
Szelgin némán figyelte az előtte elúszó fekete, hosszú testet. Nem akarja a kapcsolatot felvenni vele, nem akar segítséget nyújtani neki. Vajon miért? Kapcsolatba lépek a Szinugolával.
A hajó némán úszott a holdfényes hullámok között. Az oldala… Fekete repedés húzódott végig rajta. A víz beomlott a repedésen, majd visszafelé folyt. Azok a hatalmas és fekete valamik, amik a fedélzeten nyüzsögtek, sietve egy széles testben egyesültek. Ez a test most loccsanva csapódott a vízbe, és egyenesen Szelgin felé iramodott. Tajtékzott a víz, körös-körül fekete, vastag kötegek kezdtek forogni, és csapódtak a magasba. Ebben a pillanatban a mentőkészülék hosszú sistergés közepette sűrű, fekete ködfelhőt bocsátott ki magából. Teljesen elfedte a holdat. Szelginnek elállt a lélegzete.
– Kalmárpolip… Kérem, ne vegyen lélegzetet másfél percig, másfél percig! – mormogta a mentőöltöny. – Egy kalmárpolip támadt ránk. Számoljon kilencvenig, számoljon.
Szelgin a fejét rázta: a csípős gőz az arcát marta.
…Amikor a gáz eloszlott, a hajótest már messze járt. Úgy csillogott, mintha a holdmaradék zuhant volna a vízbe. És körös-körül senki, csak a víz, a víz… Az átkozott kalmárpolip meglépett.
A mentőöltöny zümmögött, villamos jelzéseket adott le, valamiféle Tikit hívott.
"Hiába" – gondolta Szelgin. A víznek, a csomós levegőnek és a félelmetes tengernek ebben a zagyvalékában megtalálni őt szinte lehetetlen. De milyen bősz és kegyetlen őserő! Öröm birokra kelni vele! Igazi harc!
– Nagyon jó! – kiáltott fel. – Mentőöltöny, itt nagyon jó!
– Megzavarodott, könyörgök, Tiki, Tiki, hívom Tikit! – beszélt a mentőöltöny. – Ajánlom, hogy nyugodjék meg. Nekem sem könnyű, az 1 001 882. számú ellenállásom felmondta a szolgálatot. Vegye a szájába a fénylő réteggel bevont csövet! Vegye a szájába a fénylő réteget! Azonnal! Én máris hívom a Tikit, áttelepítenek minket… – Az öltöny dörmögött és sóhajtozott. Szelgin előrenyújtotta a nyakát, szájába kapta a csövet, keserű ízt érzett.
Ezzel egy időben ködös; zöldes-fekete zűrzavar támadt a fejében, és rájött az álmosság. Nem, először foltok kezdtek gyűrűzni, majd vibrálni a szeme előtt. Vagy talán sötét, élő testek voltak?
Fel-felugráltak, fel-felcsapódtak. Ezek hullámtöredékek. "Álom… Álom…" A rázuhanó kellemes bódulatban különböző érzetek és hangok kavarogtak: lökések, átható füttyögések, gyors dörmögések. Szelgin homályosan valami mozgást észlelt. "Álom" – gondolta.
Egyszer csak vízhártya vonta be az arcát. Prüszkölt, és felkapta a fejét: körülötte testek sűrű gomolyaga kavargott. A fülhallgatókban hallotta furcsa beszélgetésüket.
"Álom." Szelgin lehajtotta a fejét, behunyta a szemét, s úgy hallgatta a fura hangokat.
– …Embert viszünk, viszünk, a magasban tartjuk. ("Álom, én alszom, de a kozmoszban nem szoktak ilyen álmok lenni.")
Ismét odanézett: fekete hátak forogtak a vízben. Vidám tolongás, őt most viszik… Nagyszerű álom!
– Mentők – dörmögte álmában az ismerős hang. ("Á, igen, a mentőöltöny.") – Itt dolgoznak ebben a zónában, ők, Rufus segítőtársai. Hallgassa az elektronikus tolmácsot! ("Ez is álom – vélte Szelgin. – Álom, álom.") Ám az éneklés továbbra is hallatszott a fülhallgatóban, a hangok szavakká formálódtak.
– Sarti, mit csináltál a Szinugola sziklái között?
– Gyöngykagylópuhányok után kutattam… Mi úszunk, úszunk, úszunk…
– Találtál?
– Jamamoto kért rá, hogy felfrissítse velük az osztrigaállomány vérét.
– Mit láttál a part menti sziklák vizében?
– Sok mindent… Úszunk, úszunk…
– Hogyan úsztad meg a manuezaveszélyt?
– Nem bántottak, és nem is zavartak a munkámban. Láttam Ewant, a felnőtt fiadat, ott él.
– …Mi úszunk, úszunk, úszunk…
– Mit mondtál neki?
– Nem akartam idegesíteni a te összeharapdált hátuszonyoddal…
– Mi úszunk, mi embert viszünk…
– De hát ez mégsem álom! – kiáltott fel Szelgin.
Felkapta a fejét. Körülötte gyorsan sikló fekete árnyak… Cápák? A rémülettől elállt a lélegzete. Á, ezek delfinek! Kiáltásaik fordítását hallja értelmes beszédként. Csodálatos az óceán. Társak, mentőöltöny, delfinek, víz, ewanok. Nagyszerű. A kozmosz az óceán mellett csak egy egyszerű fekete tábla, a képletek krétavonalaival. Üresség! Élet az itt van.
– Beszéljetek csak, beszéljetek csak! – kérlelte a delfineket.
– …Zsigo, hová tűntél el tegnap? Mi egész nap játszottunk.
– A fekete tengerszorosokban jártam.
– Mit csináltál ott?
– Nagy gépeket kísértem, és nem hagytam, hogy a kövekre üljenek. Játszottam velük. Az emberek finom ízű szardíniákat dobáltak nekem.
– Jól érezted magad, de én is, de én is.
– Hát te mit csináltál?
– Fel-felugráltam, nekifutottam és kivetődtem a magasba, szinte már emberi légkörben éltem.
– Hasztalan, mindenkinek megadatott a magáé. Elhagytuk a földet, és a meleg, tápdús tengerbe merültünk, emlékezz legendáinkra. Ha új barátunk köztünk élne, nagyszerűen erezné magát. Nem vágyna a zúgó repülésre, hanem a kék lagúnákban úszkálna, és megismerné a bölcsességünket…
– Minden lénynek megvan a saját bölcsessége.
– Van egy általános bölcsesség.
– Tudom: segíteni és adni. "Gyorsabban!" Hallom Rufus hívását. Hallom, hallom a hangját, ő már szinte köztünk él, mi vigyázunk rá.
– Közel van?
– Közel, száz meg kétszáz, meg még ötven, aztán még ezer uszonycsapásra van tőlünk. Barátunk, aki ebben a hideg és zárt öltönyben fekszik, mindjárt felbocsát egy élénk csillagot, és Jerry kapitány rögtön észreveszi.
– …Mi úszunk, mi embert viszünk…

Amikor Szelgin meghallotta a vascsörgést, és a fényszóró sugara az arcába vágott, felkapta a fejét. Hatalmas, fénylő tömeg közeledett feléje: a Jerry Rufus parancsnoksága alatt álló Tiki nevű hajó.
Olyan hírek keringenek, hogy Jerry Rufus volt az, aki rábeszélte Szelgint, hogy óceanuta legyen, ez azonban nem igaz. Szelginben akkor született meg az elhatározás, amikor megpillantotta a sötét testek játékát, meghallotta a delfinek hangját.
De az igaz, hogy ezt közölte Jerry Rufusszal (aki épp egy pohár szíverősítő konyakot szolgált fel neki a kajütjében).
Ezt mondta:
– Ördög vinné, de nagyon szeretnék köztetek, köztük lenni, a vízben élni!

BARÁT

Éjszaka van: feketébb a cigány szeménél, és sűrű, mert zuhog az eső, és sok a szúnyog.
A két jó barát nem alszik. Nyíl még a tavasszal jókora adag nedvet sajtolt ki a nyírfákból, és házi sört erjesztett belőle.
A sör az állástól nagyon erős lett, így mindenféle hűléses nyavalya ellen használható. De ha egy rongyot áztatunk bele, s azt borogatásként használjuk, lehúzza a toroklázat is.
De fel is lehet hajtani annak örömére, hogy Ilneaut életben maradt, mert a Baráttal közösen meggyógyították a vadászt.
Nyíl ugyan megfogadta, hogy többé nem iszik, de örömében csak ihat az ember. Azért, hogy a mai napig, hál' istennek, él és egészséges!… Aztán a megboldogult földesúr emlékére meg a katonák egészségére. Azokat persze elsőnek agyabugyálták el Nyíl szökése miatt.
És miért ne ihatna egyet a Baráttal? Eleget kínlódtak a tajgában!
Nyíl evett pár falat havasi hagymát, és lefeküdt a szétterített medvebőrre. Ilneaut feleségétől kapta ajándékba.
Nagyszerű bőr, köszönet érte az asszonynak!
Arra gondolt, hogy véget ért a régi élete, és megszületett az új. Ezt az új életet Nyíl az événeknek és a Barátnak köszönheti.
A Barát és az evének…
Jóllehet Nyíl alaposan bekente magát kátránnyal (amelyet az itteni silány nyírfakéregből főzött), de azért csak kimaradt néhány hely a testén. A szeme, a füle… Azt be nem lehet kenni.
A tajgában szúnyog gyötri az embert.
– Szúnyogo-o-ok! – ordít Nyíl. – Egyiptomi csapás…
– Szúnyogo-o-ok! – szajkózza utána a Barát.
– Hát téged mi lelt? – mérgelődik Nyíl. – Hisz neked tested is alig van.
– Én is érzem azt, amit te.
– Rakj füstölő tüzet. Legalább tél lenne már!
Nyíl jól tudja, hogy a Barátnak semmibe sem kerül tüzet rakni: csak pislant egyet, és máris füstölni kezdenek a zsarátnokok. Ám a szél visszakergeti a füstöt, a sátorban pedig megfullad az ember.
– Oltsd el! – kéri Nyíl a Barátot. A tűz kialszik.
– Elintézhetnéd a szúnyogokat – kéri a Barátot a gyötrődő Nyíl.
– Ó, ezt nem tehetem, számomra tilos a beavatkozás… A f-főnökség tiltja!
– Eredj már a beavatkozásoddal! – dühöng Nyíl. – Intézd el őket!… Barátnak hívnak… Tégy egy újabb csodát!
– Nem tehete-e-em! – üvölt fel a Barát, és idegesen rángatózni kezd.
– Ez: az – bólogat Nyíl. – A szúnyogok is isten teremtményei, ha már megteremtettek, táplálkozniuk kell. Isten megtűri őket, mi meg… Hol vagy, té-é-él?
– Té-é-él… – nyögi a Barát, és mocorogni kezd Nyíl hóna alatt.
Nyíl most legszívesebben elaludna, vagy azon nyomban Bikovka faluba csöppenne, a méhesbe. Hogy méhek döngicséljék körül, s tehenek legeljenek körülötte a fűben. Micsoda mennyország! Már érik a bogyó, az uborka.
De jól esne egy kis tej! Mert ez a rénszarvastej émelyítő, ihatatlan… Ó, pedig de nagyszerű ország Oroszhon, csak éppen út nem vezet oda! Gyötrelem! A Barát meg vele gyötrődik. Barát… Nehéz őt ezen a néven szólítani, nem jön az ember szájára. Pedig jószívű. Ezért hívja Nyíl Barátnak.
Egyik teste vasból van, és egy ládában fekszik. A láda el van ásva annál a vasvödörnél, amelyet semmiféle kővel nem lehet behorpasztani, bármennyit is döngesse az ember. Maga a Barát pedig hol olyan, mint a füst, hol macskakölyök, hol meg az ördög tudja, micsoda. De lehet, hogy ketten vannak, véli Nyíl… Egyikőjük a ládában alszik, a másik meg itt van, s vele együtt szenvedi az emberi kínokat?
– Szúnyogo-o-ok… – nyögi a Barát.
– Legalább elaludni tudnék! – szólal meg bágyadtán a kátrányszagú Nyíl. – Mélyebb álmot bocsáss rám!
És a Barát máris vetíteni kezdi neki az álmot. Van ebben az álomban egy gömb, amely olyan, mint a pitypang feje, de ez egy ház, amelyben számtalan gonosz fajzat lakik. Talán ördögök?… Ezeket biz az isten nem teremtette a saját képmására. Ám a Barát is közéjük tartozik, de ő oly jóságos, jószívű. Sokkal jobb, mint a bikovkai pap, Ignatyij atya.
Nyíl elalszik. Furcsa álmokat lát, amelyeket nem hisz el. Még álmában sem. A Barát meg föléje hajlik, a szemét meresztgeti, forgatja, forgatja! Még világít is. A szúnyogok pedig e fény felé szállnak dünnyögve.
Aztán Nyíl barátja a bolygójára gondol, űrhajójának katasztrófájára meg arra, amit a mai napon megtudott (és az emlékezetébe vésett).
Összehasonlítgatta magában a gyógymódokat: a sajátját, a tajgait, a Nyíl-félét… Emlékezetébe véste a Hollóról szóló legendát, kiismerte az evének igen bonyolult családi kapcsolatait. Persze, csak titokban.
– …Mit végzett még a mai napon, mire tellett az idejéből? Megmosdatta barátait, az événeket. Mivel önszántukból nem voltak erre hajlandók, hát záport zúdított rájuk, mégiscsak megtisztultak.
Mi történt még? Kettesben gyógykezelték a vadászt. Nyíl járta a rituális táncot, ő meg Ilneautot kúrálgatta, jól ki is kúrálta.
Aztán Nyíl valamiféle kotyvalékot ivott.
– Koty-valék… De mi-nek? – kérdezgette Nyíltól.
– Életben, életben marad a kis vadász – örvendezett Nyíl. – Igyál te is! Barát… A földesúr emlékére meg a katonákéra.
– Koty-valék…
– Micsoda méheim voltak! Itt meg még a dongó is ritkaságszámba megy.
Mind a ketten különböző módon csöppentek a tajgába, de egy időben. Nyíl Krotov méhész (aki egyúttal kuruzsló is) megmérgezte a földesurat. Miután maga is ivott abból a gyógyfűfőzetből, amit Maneihu hideglelés ellen használt, megitatta Kirill Nyefjodovics földesúrral. (A földesurat orbáncfűteával kezelte Maneihu, abból akár korsószámra ihat az ember. A másik párlatot meg csak cseppenként szabad szedni.)
Amikor Nyíl felébredt, és újfent felöltötte kiálló pofacsontú arcára a megszokott ravaszkás kifejezést, eszébe jutott, hogy mit tett, és futásnak eredt. Mégpedig igencsak sebesen!
Hű de futott, pedig a lábai már alig engedelmeskedtek neki… Berontott a földesúr udvarára, egyenesen az ablakokhoz futott, amelyek akkorák voltak, mint az ő kapuja.
Nyíl ordított:
– Állj!… Állj! Nem szabad inni belőle!
Ha Nyíl nincs magánkívül, aligha ordított volna. No és persze nem is küldött volna a földesúrnak abból az átkozott főzetből.
Futott és óbégatott: meghalt a földesúr, elpatkolt… Érthető hát, hogy Nyílt bíróság elé állították… És jogosan, mert részegen nem szabad gyógyítani. Történt pedig a következő: jól sikerült a mézsör, és nekiláttak inni a komával. Aztán a koma elszaladt egy pint vodkáért, s addig-addig kapacitálta Nyílt, míg…
Nyíl a bíróságon a színtiszta igazat vallotta: elmondta a mézsört, a pint vodkát, és nagyon helyesen mutatott rá, hogy Miska főkomornyiknak nem kellett volna venni a főzetből, amikor ő kihozta az edényben.
Kényszermunkára ítélték. Nyíl nem haragudott, ha egyszer menni kell, hát megy!…
Toloncként hajszolták el. Eleinte vasra volt verve, nagyon nehéz és fájdalmas volt így menni. Lábát állandóan feltörte a vas. Aztán Makarin kísérő tiszt fogait kezelte, ezért felvették a szekérre. Majd gyógyítani kezdte mindenki baját ugyanazzal a főzettel. Felforralta a teafőzőben, s ennek csövéből szívatta velük a gőzt. Segített. Levették róla a béklyókat, hogy útközben gyógyfüveket szedhessen. Ekkor rontott be Nyíl az erdőbe. Szerencséjére lába már begyógyult, a katona meg elbámészkodott.
Nyíl bevette magát a tajgába. A vadonba! Ősz volt, akkortájt már a Léna folyó közelében jártak. Erdőrengeteg! Nyíl imádsággal az ajkán szaladt, s azzal táplálkozott, amit szerzett. De hát mit szerezhet az ember a puszta kezével? Nyíl sokat éhezett, végül elvesztette eszméletét. Amikor magához tért, ott ült mellette a Barát. Szította a tüzet. Együtt mentek tovább, Nyíl a hóna alatt cipelte a Barátot. Egy medvebarlangban teleltek át, tavasszal pedig rájuk bukkantak a vad tunguzok, az evének, így nevezték magukat, és azt akarták velük elhitetni, hogy őseik kutyák voltak.
Nyíl pedig a Baráttal együtt ott maradt az evének között… Nyíl nyíltan élt, de a Barát rejtőzködött, nehogy megrémüljenek tőle az emberek.

A járőrhajó összeütközött egy antianyag-alvadékkal, egyedül csak Szvaritakakszisz menekült meg. Észrevette, hogy lángra lobban az elöl repülő an. De túlságosan közel volt! Pedig mennyit vitatkozott és bizonygatta az omandónak, hogy távolabbra kell vinni. Nem engedelmeskedett… És csupán őt, aki egész úton nevetség tárgyaként ült a mentőkatapultban, lökte ki magából a hajó. Szerencséjére…
A katapult mentette meg. Szerencséjére?… Balszerencséjére?… És megkezdődött a bolyongása: a Nap, a sárga törpe vonzerejének a fogságába került, egyik bolygójáról a másik bolygójára röpdösött, míg csak nem talált egy élő bolygót. Ezt! Aztán bizonyos mértékben át kellett alakítani az érzékszerveket, sőt még a fehérjerendszereket is. Ezt az időt a katapultban töltötte el. Amikor pedig kiszállt belőle, és belélegezte az itteni könnyű levegőt, örömében a karjait mozgatta, nyújtóztatta, annyira jól érezte magát itt.
Igazi, élő bolygó, a bioerők tombolása… De nagyon kínozta a magány. Aztán hamarosan összetalálkozott Nyíllal. Ki tudja, hogy zajlott volna le a találkozásuk. Lehet, hogy Nyíl halálra rémül és nekitámad, és akkor Szvaritakakszisz, megszegve az utasítást, működésbe hozza az anopaxot.
Ám az ember kúszott és nyögött… Barát a tajgában bolyongott, amikor rábukkant Nyílra, és felmelegítette őt. Az örömében majdnem megbolondult Nyíl azt ajánlotta, hogy maradjanak együtt. Állandóan ezt hajtogatta: Barát, Barát…
Szvaritakakszisz ápolta Nyílt… Amikor Nyíl egyszer felébredt még mindig fájó, de már tiszta fejjel, megpillantotta a Barátot. (Az egész út mély álomnak tűnt a számára, amelyben az ember rugdalódzik, és torka szakadtából ordít.) Felemelte ravaszkás, kiálló pofacsontú arcát. Előtte állt az álombéli teremtmény. Ezért gondolta Nyíl, hogy álmodik.
De ez nem álom, mert itt az erdő, a hó, meg ez… ("Barát… Barát… " – dobolta Nyíl agya.)
– Ki vagy? – kérdezte az eszelős Nyíl. A lény madárnyelven válaszolt:
– Szviri… szisz…
– Uram, irgalmazz! – és Nyíl három ujjal keresztet vetett.
Semmi nem történt: a furcsa teremtmény továbbra is őt nézegette. Nyíl a botja után nyúlt, hogy odasózzon vele, de oly gyenge volt, hogy nem bírta felemelni.
– A bűneim miatt – nyögött fel Nyíl: a teremtmény egyidejűleg hasonlított a zöld békára és a fehérnép kedvenc likacsos szűrőjére. Övet viselt, amin valamiféle csillogó holmik voltak.
– Ördög vagy? – kérdezte Nyíl.
– Ne-e-em, Nyí-íl – felelte emberi nyelven a másik. – Én Barát vagyok…
Nyíl megnyalta szája szélét. Mit is kellene tennie? Tegye próbára?
– Vessél keresztet! – parancsolt rá a teremtményre.
– Ho-gyan?
– Hát így – felelte Nyíl, s keresztet vetett abban a hitben, hogy elűzi az ördögöt, s így veszélytelenné válik.
A lény megismételte Nyíl mozdulatait összes mancsával, de semmi sem változott. Tehát nem ördög, hanem egy csodálatos isteni teremtmény, aki oroszul beszél.
– Ba-rát, se-gít – mondta a lény Nyílnak. És pontosan így van, segít: a közeli tábortüzein áttetsző edényben madárhús fő. Mellette pedig egy másik edény, benne olyasmi fő, ami mindennél fenségesebb: kása. A teremtmény tehát emberi értelemmel rendelkezik.
– Ba-rát – szólalt meg a teremtmény. – É-é-én…
– Barát – felelte Nyíl, és furcsa boldogságot érzett.
Együtt vészelték át a telet is: Nyíl vadászni járt a Baráttal. Az közvetlenül Nyíl hóna alól lövöldözött a vadakra. Tűzzel. A medvebarlangban teleltek át, tavasszal meg rájuk bukkantak a tunguzok.

Nyíl megrémült: micsoda vad népség! Rénszarvasokon ültek, úgy rohanták meg őket, csupa agancserdő…
Aztán fel voltak még szerelve hosszú, fanyelű késekkel, íjakkal és lándzsákkal. Egyszóval, harcosok. Kutyáik harapósak, de ők maguk is megérik a pénzüket, mert amint egy kissé hajba kapnak, nyomban nyilakat lövöldöznek egymásba. Akárcsak a földesúr, aki. Nyíl jóvoltából elpatkolt. Az szörnyű pisztolypárbajt vívott a szomszédjával. De a nyíl sem valami kellemes, ha az ember hasába fúródik. Nyíl… Itt minden olyan fura az orosz ember számára.
Az életmódjuk is furcsa ezeknek az embereknek: bőrsátrak, kóborlás, nyers hallal táplálkoznak, a csecsemőket agyagedényben cipelik, behintik korhadt famorzsalékkal. Szopni meg nem rongycuclit adnak nekik, hanem egy darab nyers húst.
Ám Nyíl félelme elpárolgott, mert kedvére valók voltak az erdei emberek. Événeknek hívják magukat, és a kutyákat tisztelik. Helyes emberek, hallgatnak az öregekre. Remek a ruházatuk, prémből készült. Könnyű és kényelmes, melegben, hidegben egyaránt. Ha megszokja az ember, a nyers hal íze – ha fagyott is – a marhahúséra emlékeztet.
Nyíl hozzászokott: ette a nyers és a szárított húst is.
Ette az erdei sóskát és a bogyókat, gombákat, amelyek e vidéken teremtek, s tiszták, mint a gyerekek, nincs bennük egy fia pondró sem. Az evének nem eszik. A Barát sem. Nyíl csupán egymaga számára főzte őket.
De mit ér az evés, ha az ember magában kénytelen enni?… Sótlanul…
Ha nem lenne a Barát, Nyíl közeli kapcsolatba került volna a sámánnal, aki nagyon okos kis emberke. Sűrűn járt Nyílhoz, és a gyógyfüvekről beszélgetett vele. De leginkább csak ijesztéssel űzte el a bajokat!
Nyíl kuncogott: nem így, máshogy kell azt csinálni. De irigykedett is: munka jóformán semmi, fizetni meg jól fizetnek: rénszarvasokat, bőröket hoznak.
Meg aztán Nyíl gyógyítani is szeretett volna, megszokta már… Erről beszélgetett a Baráttal. Kapóra jött neki egy baleset. A sámán, aki éppen egy lánykát gyógykezelt, felmászott a füstelvezető szellőzőlyukba, hogy a gonosz szellemet utánozza, és lezuhant. Eltörte a lábát, összezúzta a máját. Nyíl kezelésbe vette, és a haldokló sámán megparancsolta a véneknek, hogy tekintsék Nyílt sámánnak.
Barát is ezt sugdosta.
Most Nyíl csörgette a csörgődobot, és táncolt, utána pedig gyógyfüvekből készült főzeteket itatott a betegekkel. Amikor az evének azt követelték Nyíltól, hogy repdessen a szellemek után, és másszon a kürtőbe, Nyíl beszélt a Baráttal. Ezután is Nyíl csörgette a csörgődobot, de a Barát volt az, aki táncolt és bolondította az embereket.
Hordták a rénszarvasokat, harminc darabot. Vállalnia kellett a felelősséget, így hát megnősült, gazdasága lett! Egy vénasszonyt vett el, hogy mindenhez értsen. De ő maga továbbra is a Baráttal élt együtt egy külön sátorban.
Egész pompás lenne az élet, ha nem lennének szúnyogok.
A táborhely nőttön-nőtt, a gyerekek egészségesek voltak.
A pompás élet megkívánná, hogy a Baráttal nótákat danásszanak. (A Barát nagyon okos, hamar megtanul énekelni.) Ám Nyíl kesergett: a sámánság ördögi mesterség!
Mondjon le? De a sámán arra kérte, hogy táncoljon! Igaz is, miért ne táncolna, ha egyszer a jó emberek kérik rá? Ámde csalárd dolog ez… No de miért is ne csapná be az embereket, ha egyszer szívesen teszi? Barát azt bizonygatta, hogy így mindenki jobban jár.
A sámán… Maga hitt is, meg nem is a csörgődobban. Egyszer Nyíl megkérdezte tőle ezt, ő meg így felelt neki:
– Mi nem hiszünk, mi félünk.
– Mitől?
– A tajgától, az amikántól,* a rossz emberektől félünk.
[* Szibériai medvefajta.]
Érthető. Félelmetes a tajga! Még akkor is rettenetes, ha nem kényszermunkán van itt az ember. De ha jól meggondoljuk, időnként nem is olyan rossz itt az élet: érlelem van, Barát van. Méghozzá milyen!
Nyíl tanulta a vonítást, a csörgődob verését. A Barát kedvet kapott a munkához: röpködött, táncolt, és még csodákat is művelt. Csak néhány apróság: hol valakinek vasfogat csinál, hol üveget tesz a szembe, és mindent látni rajta.
Ment a dolog. Nyílnak cobolyprém ruhát készítettek, a szerszámait üveggyöngyökkel díszítették. De a legfontosabb, hogy egy hordozható fürdőt eszkábáltak össze neki. A Barát eszelte ki, hogy szétszedhető legyen. A vizet agyagedényben forralták. Nyíl fürdött, sőt gőzben is ült.
Mégiscsak szörnyű dolog ez a varázslás, különösen a legutóbbi eset. Nagy sátor, benne tűzhely és minden, aminek lennie kell. Urke, bejárat.
A füstjárat is széles, akkora, mint egy ablak. Meghozták a beteg Hneautot, aki télidőben a vízbe esett. Egyre fogyott, csupa csont és bőr volt már. Pedig kiváló vadász. Jóllehet nem kell aggódnia a feleség és a gyerekek miatt: a többiek ellátják őket élelemmel, de akkor is kár a vadászért. Felesége szépen kihímezte az ingét, ápolta, áfonyával etette. Nem segített, a gyógyfüvek sem.
Nyíl sűrűn felkereste és érdeklődött, mije, hol fáj. Barát utasította, hogy a fülét helyezze a mellére, úgy hallgassa meg. És Nyíl meghallgatta: sípolt a mellkasa. Tüdővész!
Táncolni kell.
Összegyűlt az egész nemzetség: ülnek a rozzant vének, fekszik a beteg. Reszket, szörnyen fél.
Bizony még a jó varázslat esetében is előfordult, hogy meghaltak az emberek, a sámán idejében is megtörtént nemegyszer. És veri Nyíl a csörgődobot, Barát meg veszettül táncol, csupa tűz a tánca!
Nyíl veri a feszes dobot, csapkodja, ugrándozik. Barát hol szikrákat, hol füstöt ereget. Hol medvévé változik, hol meg korommal ken be mindenkit sorjában.
Alaposan kidolgozták magukat mind a ketten. Nyíl azonban jól tudja, hogy itt már a varázslat és a gyógyfüvek nem segítenek, másban a remény: a Barát egyenesen beleugrik a betegbe, eltűnik benne, és a betegséget kezdi kifelé ráncigálni belőle. Nem lehet megérteni, hogy hogyan, de ráncigálja kifelé. És végül csak kirángatta belőle a hűlést. Nagy-nagy csoda ez.
Nyíl úgy tesz, mintha a Barát Gonosz Szellem volna. Most kiűzi majd a Barátot. Egy, két, három órán át veri a csörgődobot… A beteg kifordítja a szemét: testében a Barát jár-kel és gyógyít, jár-kel és gyógyít.
Harmadik órája folyik a munka… Nyíl már teljesen kimerült, lélegzete is akadozik. Végre, kifelé jön a Barát, vele pedig a betegség. Jóllehet az ember még nem tudja ezt. A Barát nagyon kimerült. Amint kiszáll, csinál egy kört, füstöt ereszt, és kisurran a kürtőn. Volt, nincs Barát! Eltűnt a Gonosz Szellem. "És ha végleg?" – rémüldözik Nyíl.
Ám a Barát már a sátorban várja. Mind a ketten fáradtak.
– Meggyógyul? – kérdi Nyíl, és a Barát azt feleli, hogy biztosan. – Életben marad? – idegeskedik Nyíl.
– I-gen… i-gen… – biztosítja őt a Barát.
– Igazat beszélsz?
Barátnak hinni kell, csodákra képes. Ez zavarba hozza Nyílt, és kissé meg is ijeszti. Pedig a csoda már megtörtént, a Barát műve volt, mindenki látta. Nemhiába van a tajgában egy olyan terület, ahová az evének be nem teszik a lábukat. Hogy miért?… Szörnyen érthetetlen hely, mondják ők. Asszongyák, szellemek bolyonganak ott, de nem lehet tudni: jók vagy gonosz szellemek-e. Így történt hát: az evének nem is olyan rég fogadták be maguk közé őket. Közvetlenül a közelükben tanyáztak a hukocsárok, ami oroszul azt jelenti, hogy "szekercések". Hogy miért hívják így őket? Hát a kereskedőnél sok-sok szekercét cseréltek, szoning harcosaik pedig megtanultak harcolni velük.
A szoningot már gyermekkorában megtanítják a fegyveres harcra, jobb nem összeakaszkodni vele. A hukocsárok hozzá még haragos természetű emberek, aztán egyszer valaki közülük gyors halállal halt meg. Kiderült, hogy ráolvasással ölték meg, mert így döntöttek a hukocsár vének.
Nyíl egyszer a folyó környékén csatangolt, és ki-kivetette a vízbe csonthorgát. Már kirántott egypár fürge halat, amilyeneket még sohasem látott. Ekkor kiáltások ütötték meg fülét.
Nyíl eltátotta a száját, amikor észrevette, hogy sok-sok rénszarvas tódul ki az erdőből a partra, s rajtuk szoningok ülnek, íjakkal, lándzsákkal felfegyverkezve. Mások meg a szekercéjükkel hadonásznak és ordítoznak.
Mindnyájan ünnepi díszben, mintha csak ünnepségre gyülekeznének. Vezérük meg odarúgtat egészen közel, és öklével Nyíl sátrát fenyegeti. (Kőhajításnyira van hozzá, csak gázlót kell keresnie.)
– Itt baj lesz – suttogta Nyíl. Megszámolta a hukocsárokat, kétszer annyian voltak, mint gondolta, és Nyíl módosított: – Nagy-nagy baj lesz.
Már nyilak is röpködnek egyik partról a másikra.
Nagy vérfürdő lesz! És Nyíl, a méhész és gyógyász szíve elszorult. Szaladni kezdett a sátra felé, úgy futott, mint annak idején a földesúrhoz.
– Ba-aj va-a-an!… Ba-a-aj va-a-n… Barát, segíts!
Nyíl szinte berepült a sátrába. És látja, hogy a Barát nagyon elégedetlen: hintázik a kis nyírfakéreg dobozban. Felakasztotta a dobozt, és hintázik. Nem volt hajlandó beavatkozni. Nyíl kérlelte, térdre ereszkedett. (Mennyire ordítoztak a hukocsárok, mert végre ráleltek a gázlóra…) Ekkor Nyíl felkapott a földről egy kis karót, és ki akart szaladni vele.
– Szétverem őket!
Ekkor a Barát elhajított valami csillogó holmit, előbb azonban megnyomta és úgy dobta el. Körös-körül csak úgy rengett minden. Nyíl elesett, és a kijárat felé kezdett kúszni. Rezgett és szinte dalolt a levegő, mint egy óriási méhraj.
Nyíl kijutott a sátorból, és meghűlt benne a vér: a Barát befedte őket valamiféle szivárványszerű dologgal. Felülről borította be őket, mint ahogy a földesúr fedte be azt a különleges órát. Bizonyára valamilyen erős üvegfajta lehetett. Elkerítette vele az ellenséges érzületű szoningokat (és egyúttal a rénszarvasokat is). A hukocsárok futásnak eredtek rénszarvasaikon, csak a vezérük csapkodta dühösen a szivárványfalat, lóbálta szekercéjét: szegénykém, a sátorba szeretett volna bejutni.
De aztán észbe kapott, és futásnak eredt, közben érthetetlen szavakat óbégatott. Nyíl evenjei elrejtőztek sátraikban, és még a tábortüzeket is eloltották. S az egyik oldalon ott maradt Nyíl, a szerencsétlen rénszarvasok meg a csaholó kutyák. Az éj leple alatt pedig nyomtalanul eltűnt a bura.
…Jó munkát végeztek. Nyíl barátja a hóna alá bújik. Nyílt kellemes érzés tölti el.
– A szúnyogok, a szúnyogok… – suttogja a Barát.
– Aludj, aludj – szól rá Nyíl. Aztán hangosan arról ábrándozik, hogy földesura, Kirill Nyefjodovics egyáltalán nem halt meg, Nyíl pedig visszatérhet a méhesbe.
Aztán a Baráttal elindul Oroszországba, végleg abbahagyva az ördögi és eszelős forgásokat. Ott is együtt élnek a méhesben, gondozzák a méheket, főzik a gyógyfüvekből a párlatokat. Nagyszerű. A Barát örül.
…Esténként asztal mellett ülnek, előttük egy csobolyó finom mézsör. Nyíl korsóból issza, a Barát meg a csészealjból lefetyeli. És beszélgetnek erről, arról…
A Barát jó tanácsokkal látja el.
Nagyszerű: a fehérnép zöldesszínű vadkacsatojásokat hozott, nyírfakéreg kosárban pedig sűrű rénszarvastejet.
Ördögbe velük! Tyúktojások az igaziak.
És amikor besötétedik, a Barát mutogatni kezdi neki azt a csodálatos földet, ahol a hozzá hasonló lények élnek és ugrándoznak.
Nyíl bemutatja a Barátnak az öreg földesurat, aki egészen rendes ember lett, miután megöregedett, és nyugton hagyja a falusi lányokat.
…Elalvás előtt Nyíl kimegy az udvarra, levegőzik, és a csillagok vibrálásából megállapítja a holnapi időjárást. Alusznak a kaptárakban a méhek, a levegő fű- és hársillattól terhes, zúgva röpdösnek ide-oda a cserebogarak.
A lányok danásznak, a legények harmonikáznak. Dalok, melódiák úsznak a levegőben… De jó így élni!
Ó, Oroszhon, Oroszhon, te csodálatos ország!…
…A Barát sem tud aludni. Nyíl hóna alatt hever, és habár melege van, igyekszik nem mocorogni.
Hallgatja Nyíl szívdobogását, s arra gondol, hogy egyszer megérkezik érte a mentőhajó. Addig még harminc földi év van hátra. Szúnyogokkal, muslincákkal… De nem szívesen repül el innen. Aztán megjelenik a Barát szeme előtt bolygójának a képe.
A kiálló napelemek miatt annak a virágnak a gömbfejére emlékeztet, amelyet Nyíl pitypangnak nevez.
A Barát Nyílon töpreng, sajnálja itt hagyni. Ám harminc földi év alatt sok minden történhet. Nyíllal is… Akkor majd magányosnak érzi magát. Nyílra vigyázni kell.
– A szúnyogok, a szúnyogok – suttogja a Barát. Nyíl meg ezt feleli:
– Aludj, aludj!…

VALAMI

Minden örömöm: barátaim levelei. Miközben olvasgatom jóságos szavaikat, szipogok, öklömmel dörzsölgetem a szemem: a gyengeségtől hamar könnyekre fakadok. De Kapun levelei egészen másfajta örömet okoznak.
Felzaklatnak.
Elátkozok mindent: a szívemet, az ágyat, a hosszú fekvéstől teljesen elzsibbadt derekamat.
És haragszom saját magamra, az orvosokra. Szeretnék lármázni, káromkodni, panaszleveleket írni, és öklömmel a falat döngetni.
Ideje, rég ideje volna már megtanulni a szívemet működésre késztetni! Micsoda ostoba elrendezés! Egy szív a test terjedelmes mechanizmusára…
Miután belefáradok a háborgásba, megnyugszom. Mérgemmel együtt száll el a levegő: rosszul érzem magam, nem kapok levegőt, fájdalmaim vannak… Ekkor hívom az ügyeletes orvost, Zinocska nővért, injekciókat kapok, és a békaszínű oxigénpárnát. A fájdalom szűnni kezd, hunyorgok és magamba zárkózom.
Félek, halálosan félek. Ezek a fájdalmak… Rettenetesek, s velük együtt rohannak meg az Emlékek.
Apropó, hány tagú is volt a Ptak-féle expedíció? Elfelejtettem. Mostanában mindent elfelejtek: valamiféle függöny ereszkedik az agyamra. Súlyos, fekete függöny. Elválasztja azt, amit már tud az agyam, amit tudnia és amire emlékeznie kell az agyamnak. Pedig hát milyen jó memóriám volt!
Hányan is voltak?… Meg kell kérdeznem.
Ptak expedíciója furcsamód eltűnt. Képzeljék el, két tucat üres szkafander. Jártam a tengernél, ott hevertek a kráterben, mint a tarisznyarákok üres páncéljai.
Testek meg nincsenek bennük! Pokoli dolog!…
Átkutattuk, átfésültük a vulkánt. A vén betyár már rég megszelídült, ötszáz vagy ezer évvel ezelőtt kipréselte magából a lávát, és lecsendesedett.
Még a kihűlt kráterbe sem kellemes dolog lemászni.
De Kaplinnal kettesben újra lemásztunk, lerögzítettük a kötél végét, majd lefelé gombolyítva azt, lassan elindultunk a mélység felé.

A kráter torkában sűrű sötétség vágta ketté a külső világosságot. Bekapcsoltuk a lámpáinkat, és a sárga fénysugarak végigsuhantak a megolvadt falakon. A lámpafény foltokat alkotott, amelyek aztán gyűrűkké alakultak, s ezek közepén a lejárat sötétlett.
Lángra gyúltak, meg-megtörték a fényt az üvegszerű lerakódások, és nyomban kialudtak. Az üledékekről visszaverődő fény tompa árnyalatú homoksárga volt.
Félelmetes volt a mászás az ide-oda kígyózó, keskeny járatokban. Úgy tűnt, mintha az ember egy titán iszonyatosan óriási emésztőcsatornájában, belső szervein keresztül haladna.
Miután Kaplinnal együtt elhagytuk a nyelőcsövet, bejutottunk a gyomorba, egy horgas hajlatú, tízméteres terembe. Aztán keskeny, tekervényes járatok következtek, amelyek úgy tekeregtek, mint a bélcsatornák.
Előfordultak féregnyúlvány alakú vak vágatok. Mindenesetre ilyennek képzelem el magamban.
Az ember megy, és a fény előtte szalad. Körülöleli a kerek járatot, majd a megüvegesedett kövön gurul tova. Emiatt tűnik úgy, mintha minden lüktetne, zsugorodna, mozogna.
Egyszóval él…
A jó humorú Kaplin nyomban kifejtette a feltevését: a Föld a szervezet, a vulkánkráterek pedig a természetes nyílásai: pórusai, fülei, orrlikai és egyebek, alakjuktól és méretüktől függően.
– Szervezet… szervezet… – hajtogatta Kaplin, és valaminek nagyon örült.
– Ennek a szervezetnek magas a láza – jegyeztem meg, miután pillantást vetettem a karhőmérőmre.
Ez igaz is volt, mert minden egyes megtett méter után tovább emelkedett a hőmérséklet ebben a "kihűlt" kráterben. Most már hallottuk a föld alatti hangokat: ide hallatszott a láva tompa bugyborékolása. Néha elhalkult, s olyankor sistergett, mocorgott, szuszogott valami, mint a tészta a dagasztóteknőben.
Ami azt jelentette, hogy a vulkán csupán szendereg. Vissza kellene fordulni… Kaplin aggódni kezdett.
– Itt ők nem jártak – mondta. – A szkafanderek odafent vannak.
– Bóklásszunk tovább! – erősködtem.
Aztán újra vibrálni kezdett a fény, bugyborékolás, sistergés, sóhajtozás hallatszott, s az embernek olyan érzése támadt, hogy behatolt valami hatalmasba és elevenbe, amely úgy tesz, mintha megdermedt volna, hogy beléje hatolj. Átfutott az agyamon, hogy vajon sikerül-e kijutnom ebből, ugyanakkor meg már indultam is volna tovább, hogy megnézzem…
Odalent a mélyben tűzpiros visszfények kezdtek imbolyogni.
A bugyborékolás erősödött, halk csattanások, cuppogások hallatszottak.
A láva fortyogott.
Már félholt voltam a kimerültségtől. Fájt a bal oldalam, nehezen lélegeztem. Halántékom a pulzusom ütemére lüktetett.
Kaplin is elfáradt.
– Elég volt! Kifulladtam!
És leheveredett. Én nagy nehezen leültem melléje, és kinyújtottam a lábam. Csak ekkor sikerült hátammal nekitámaszkodnom a falnak, annyira gúzsba kötött a szkafander.
"Uf-f!" – mondtam. Már bántam, hogy olyan konokul ragaszkodtam a lejövetelhez. Kaplinnak igaza van, ide nem jöhettek emberek, s nekünk sem kellett volna lejönnünk. Egyébként, gyakorlatilag semmi veszély nem fenyeget bennünket.
Kaplin szokás szerint beszélt, de én nem figyeltem a szavaira, mert Fedoszeicsen járt az eszem. Piákkal érkezett ide, és szintén eltűnt, az én kedves, jóságos Fedoszeicsem. Nélküle minden oly zavaros, unalmas, s nem tudom mivel agyonütni az estéimet. Csak a töprengések maradnak, emiatt agyam nem tud pihenni, szívemet meg örökös aggodalom gyötri. Csakis Fedoszeics miatt történt, hogy olyan makacsul ragaszkodtam a lejövetelhez…
Kaplin meg tovább fecsegett, hogy a többi világok hasznosak lesznek a számunkra, hogy a Földön már nem léteznek olyan életformák, melyek meg nem valósultak volna, s igaza volt.
Én udvariasan, de teljesen automatikusan helyeseltem neki, biztosan azért, mert Kaplin sokat jelent a számomra. Az ő társaságában vidám az ember. Esetlen langaléta, esetlen és hosszadalmas még a gondolkodásmódjában és végtelen feltételezéseiben is.
Kevés olyan emberrel találkoztam, aki úgy szerette volna a feltevéseket és a problémákat, mint ő. Kaplin esze egy olyan posztónadrágra emlékeztet engem, amelyet egy szeptemberi vagy októberi kietlen mezőn tett sétán viseltek.
Annyi mindenféle fészkes fene meg gizgaz ragad rá az érdes posztóra!
Meglep, hogy néha világosan is tud gondolkodni, ilyen elgazosodottnak képzelem agyát.
Ám az is lehet, hogy ez csupán szellemi pihenésének egyik formája.
Pihenek és közben szunyókálok: Kaplin meg fecseg a csillagok születéséről és a nyolckarú polipok civilizációjáról, megkérdezve, miért ne keletkezhetne a tengerben… Ha jól emlékszem, valahol a Jupiteren szenderedtem el.
Kaplin hirtelen hatalmassá nőtt, én meg kicsi és gömbölyű lettem, mint a piros hollandi sajt.
Miután hollandi sajttá váltam, gurulni kezdtem valahová a mélybe, és sokáig gurultam, ami kellemes érzéssel töltött el. Aztán mély álomba merültem. De ugyanezt nem mondhatom el a felébredésemről: kellemetlen, sőt fájdalmas volt.
Először is hirtelen, nagyot rándulva ébredtem fel, és az orromat belevertem a sisakom üvegébe. Másodszor: elfogott a félelem, így érzi magát az ember egy erdőben, sötét és csillagtalan éjszaka.
Kutatni kezdtem félelmem okát.
A kráter torka világított, most is fortyogott a láva, árnyékok feküdtek a földön, a lámpafény vörös és sárga csíkjaival váltakozva.
Az árnyékok rezegnek, mozognak, élnek. Ebben nincs semmi különös, optikai csalódás, fény csuszamlik az üledékeken. Ideje volna visszafordulni: jól kipihentem magam. Kinyújtózkodtam, ásítottam.
– Indulhatunk – mondtam.
– Csend. Mi ez? – recsegett Kaplin hangja a telefonban. Ujjával mutogatott valamit.
Lassan elfordítottam a fejem (megszorult a szkafander csatlakozása, de aztán roppant egyet és kiengedett), és akkor megpillantottam egy árnyékcsomót. Elrugaszkodott a kövektől, és úszni kezdett, mindig a középen tartva magát. Lassan úszott felénk:
– Fura egy jószág – motyogtam és megdermedtem: egy másik, egyre növekvő árny közeledett felém.
Lélegzet-visszafojtva meredtem a mozgó árnyra. Már csak alig háromméternyire imbolyog tőlem, aztán egészen a közelembe ért, s elfedte előlem a vöröses visszfényeket, majd maga is világítani kezdett…
Felordítottam: ez az áttetszően fekete valami elúszott fölöttem, és beleveszett a teljesen közönséges árnyékokba.
Megragadtam Kaplin kemény karját: újabb árnyak közeledtek. Meg–megvillantak a megolvadt kövek között, hol füstgomolyagokként úsztak, hol emberi körvonalakra, hol meg minden más egyébre emlékeztettek.
Most madár repül, aztán krokodil siklik, macska… Végül egy görnyedt hátú öregember tűnik tova.
De fő alakjuk a gömb.
Kik ezek a kísértetek?… Ezek a fekete, elmosódó, homályos alakok?
(Fekete Kísértetek – ekkor találtam ki ezt a nevet a számukra.)
Egyes kísértetek repülés közben eltűntek, mások a kövekhez tapadtak. Miután elszakadtak onnan, újra elfoglalták helyüket a sorban, és repültek, repültek…
Mi ez?… Célzás valamire?… Játék?…
Az árnyak körülzártak bennünket, közelednek, egyre közelednek, már itt vannak. Szkafanderem fokozott védelmet nyújt, de a furcsa áramok keresztülhatoltak rajta.
Elbágyadtam, szédültem… No de hányan vannak?… Egy, kettő, három… Föld alatti mennydörgés hangzott fel, bugyborékolni kezdett a láva. Az árnyak hirtelen elhagytak minket. Egymás után tűntek el a kráterfenéken, a lávába távoztak.
Ott, a tűzvörös visszfényekben pedig valami sötét, soklábú tömeg forgott, bugyborékolt és morajlott.

Mellettünk csupán egy árny, egy kisebbfajta, fürge, játékos Fekete Kísértet maradt. Szemügyre vettem. Úgy tűnt… Nem, teljesen élethűen észleltem szubsztanciájának szabályos mozgását. Úgy láttam… Úgy rémlett, hogy áramok fonódnak össze benne, mint a spirál csillagködben. És ekkor valami azt súgta nekem, hogy szubsztanciája a Fekete Tűz. Belém hatolt, és égette a mellemet. Senki nem látta a Fekete Tüzet.
– Én láttam az imént – dörmögtem és felkeltem. – Elkapom, add ide a műanyag zsákot.
– Nem kell – recsegte a fülhallgatóban Kaplin hangja. – Nem kell.
Két kezével összeszorította a sisakját, és úgy rázta a fejét: nem kell, nem kell, nem kell!
Itt van mellettem. Elkaptam és erősen tartottam. A Valamit. Amint elkaptam, felkiáltottam:
– Ohó! Megvagy!
De nyomban keresztülfutott az agyamon: "Mit tettem?… Kit fogtam meg?…"
Tartottam a Valamit. Nem volt nagy, csak amolyan párnanagyságú, tapintásra meg olyan, mint a bozontos szőrű macska.
De hát ez nagyon furcsa, mert a kezemen fémkesztyűt viselek. Kezem mégis érezte, tapintotta finom, selymes és megmagyarázhatatlan bolyhosságát.
A Valami összelapult és kezdett szétfolyni rajtam. Gomolyogva tapadt rá a mellkasomra, a nyakamra.
Érintése égető és gyengéd, erős és átható volt. El-elakadt a lélegzetem, aztán megállt a szívem. Mellkasomban teljes nyugalmat és némaságot éreztem.
Szívem nem vert, egyáltalán nem volt szívem.
Semmi sincs, csak a fekete sötétség…
Egyszer csak felharsant egy hang. De hát ki üvölt?
– Gyerünk! Gyerünk! Gyerünk! – ordította a hang. Egy erős valaki ütögette a kezemet és a vállamat. "Kaplin, a csodabogár Kaplin – eszméltem fel. – Vajon miért? Jól érzem magam, az agyam egyre dagad… én tágu… tágu…"
Kaplin hozott fel.
Szegény fiú! Kilencven kiló vagyok, ehhez jön még a szkafander súlya. Amott a terepjáró, rázkódom a köves úton, a helyi kórházban vagyok… Felélesztettek ("reanimáltak" mondja Kaplin), de félholt vagyok. Fájdalmak, fulladás: rosszul áll a szénám. És nemcsak a szívem az oka, elektródák meredeznek ki a bőrömből s állapítják meg a diagnózist.
Különben semmiség, nem érdekes az egész. Ellenben a Fekete Kísértetek, azok igen. Vajon kicsodák?
Ez az aranyos Kaplin, az isten tudja, mit írt össze a legutóbbi levelében. Aggódom miatta, hiszen Kaplin mégsem tudományos munkatárs, hanem csodabogár, locsi-fecsi, fantaszta, íme, mit ír:
"Én nem hiszem hogy az ember a természet legutolsó és legmagasabb rendű teremtménye." (Mindig ilyen háborgó.)
"Az ember rosszul alkalmazkodik a környezetéhez. A kéznek és az agynak mennyi erőfeszítése szükséges ahhoz, hogy csak pusztán éljünk. De ha mindazt, amire szükségünk van, közvetlenül a környezetünktől tudnánk elhódítani. Emésztőszerveink ormótlanok, energiaigényesek, finomak. És a betegségük?…
Képzeljék csak, a nitrogént közvetlenül a levegőből nyerjük, az ásványi anyagokat nem a növényekből, hanem közvetlenül az ásványokból. Mennyi erőfeszítést takaríthatnánk meg!"
Ostobaság! Harc nélkül pusztulás vár ránk. Akkor nem lenne agy, gondolkodóképesség, mindaz, amit magamban és másokban becsülök.
"A Fekete Kísértetek éppen ilyen lények – írja ábrándozó barátom. – A sajátos módon irányított evolúció több millió éve alatt másfajta, alig érzékelhető életformákat, a minden szükségest a környezettől elhódító lényeket teremtettek olyan világban, ahol nincs oxigén. A természet az erőfeszítések megtakarítására törekszik, s ezt a Fekete Kísértetek már elérték.
És tudják meg, hogy szinte láthatatlan (talán teljesen láthatatlan) lényekkel van tele minden." Aztán nagyon józan felhívás és matematikai számítás következik:
"Emlékezzetek a Ptak-expedíció eltűnésére. Elpusztult huszonhárom ember. Ugyanennyi Kísértet volt."
Már a következtetései is elhamarkodottak, és minden alapot nélkülöznek. Egy tudós komolyabb kell hogy legyen. De a számok, ez már egészen más dolog. Huszonhárom kísértet – és huszonhárom ember (köztük Fedoszeics is).
Ezen érdemes elgondolkodni. Tehát mit is tudunk? … Én tudom?…
Én csupán egyet tudok: akkor a láva vájta föld alatti folyosókban mi ketten egy időben (ez nagyon, de nagyon fontos) félig áttetsző, alig érzékelhető valamit láttunk, amit át- meg átszőttek az érthetetlenül erős áramok. Nem tudom, hogy egy lény-e vagy számos lényből álló csoport, földi-e vagy a világűrből került ide.
Nem tudom, hol álltam Kaplinnal. Talán egy új felfedezés küszöbén?…
Nem! Tudom már! Ez nem autoszuggesztió: láttam és érzékeltem. Ott kell lennem, és újra kell látnom mindent. Ezt akarom! Akarom! Akarom! Zinocska jön be.
– Hogy érzi magát, papa? – kérdi tőlem.
– Mindenkinél jobban – bátorodok neki.
Zinocska nagyon pirospozsgás, vidám lány. Üdeség árad a köpenyéből. Színházban, bálban volna a helye, ehelyett engem dajkál, én pedig szégyenkezem miatta, íme, most is.
Zinocska minden teketória nélkül megfordítja a testemet, bőrömet alkohollal dörzsöli le, kicseréli az ágyneműmet, felveri a párnáimat.
Aztán fecskendőt szed elő, és telefecskendezi gyógyszerekkel a testemet.
… Jó volna, ha nem függnék a beteg szívemtől, mint a Fekete Kísértetek. Ott szeretnék lenni a kráterben. Annál is inkább, mert az ablakomból látom a vulkánhegyet és a vulkanológusok táborát.
Nagyon érdekes szám a huszonhárom!…
De mi az, amit látok? Integet nekem, hívogat Fedoszeics, a jámbor Fedoszeics, ez a kedves, nagyszerű ember.
Megyek már, megyek…

"Borzalom! Egyszerűen iszonyatos! Az injekciózás ideje alatt történt. A professzor félrebeszélt, és érthetetlen szavakat motyogott. Eközben gyorsan feketédéit, és már teljesen, olyan volt, mint az üszők. Nem tudom, miért, de úgy döntöttem, hogy szalmiákszeszt adok neki. De még mennyire! Amikor beszaladtam a szobába, az üvegcsével a kezemben, fekete füst úszott a levegőben, és kifelé húzódott a szellőzőablakon. Kicsoda? A professzor?… Lehetséges…
Semmit de semmit sem értettem, csak megijedtem: a professzor nem volt a szobában. Akkorát kiáltottam, hogy beszaladt Nyina Trofimovna." (Zina Karavajeva ápolónővér elbeszéléséből.)

TÁVOLI BOLYGÓN

Izgatott kiáltás hangzott fel. Visszhang nélkül szállt tova ezen a bolond, más égitestekre nem hasonlító bolygón.
Visszhang… Hol lehet? Az öregember oldalt hajtotta a fejét. Ráncos, szakállas arca a feszült hallgatózás grimaszát öltötte magára, amilyet a hallókészüléküket otthon hagyó süket emberek szoktak vágni.
Az öregember nagyon vén volt, emlékezetében is már összezavarodott minden. Ezért is tűnt számára a hang hol ismerősnek, hol idegennek.
A hang ezt kiáltotta:
– Én vá-á-á-á-ro-o-ok!…
És ez az utolsó "o-o-ok" bánatosan és igencsak elnyújtottan hangzott. Az első két szótag nagyon halk suttogásából nőtt ki, és lassan kezdett öblösödni, mint a rakétahajtómű bőgése.
Szinte megsiketítette az öreget. Ámde… a vénember nem volt biztos abban, hogy bármit is hallott, ilyen volt már ez a bolygó.
Az öreg magas és nagyon sovány volt, válla megereszkedett, karja lógott. Szakálla a napokban nőtt ki, szikkadt ajkai beestek: nem viselte fogsorát, a zsebében tartogatta. Ilyen volt ez a nagyon vén ember. Éppen ezért meglepő, hogy miként került ide, erre a magányos, lakatlan és teljesen néptelen bolygóra.
Itt még mentőszolgálat sem működött.
Az öreg könnyű, kék kezeslábast viselt, kalapját és holmiját, a sátrat és a felfújható fotelt a sokkarú pókrobot cipelte.
Púpos hátára volt felrakva minden.
Az öreg megállt. Állt és komor képpel, a nagyon öreg emberek végtelen türelmével várta, hogy a hang megismétlődjék.
A robot is megállt…
Az öreg szerette volna újra hallani a hangot. Jóllehet a fiatalkori kíváncsisága, amely egykor belsejét mardosta és bolygóról bolygóra hajszolta, már rég kialudt. Várt, és szeme békésen hunyorgott mindenre, ami körülötte volt, röpdösött és nőtt.
Hát igen, Andronnyikov Ivánnak igaza volt, még egy ilyen bolygót álmában sem igen láthat az ember. Pedig… nagyszerű bolygó. Csendes és napfényes, meleg, de nem forró. Hányféle napot és napfényes nappalokat látott már, de ilyet egyet sem. Itt minden oly különös és más.
Például ez a napfény.
Világoskék színű, de szemcsékre bontott. Fényhomok! És bőkezűen szóródott a bolygóra.
A csillogó, világoskék szemcsék vízesésként zuhogtak lefelé, ráfröccsentek a fákra, és lefelé folytak a fatörzseken. Ha meg kinyújtjuk a tenyerünket, azon is végigfolynak. Így tesz a víz, a hullámok, a patakok, de hogy a fény…
Gazdagon lepett el mindent.
Úgy tűnt, hogy eláraszt mindent: pedig, csak észrevétlenül szórta szét melegét.
Ellepte és melegítette ezeket a fura, idegen fákat és a fitahokat is. Aztán eltűnt, minden árnyék nélkül.
Milyen kedves ez a fény. Az öregember alátartotta a tenyerét, s az megtelt fénnyel, amely máris lefelé folyt, s a tenyerében csak forróság maradt utána.
Hát szóval ez a módja. Az öreg összedörzsölte a tenyerét, és nézte, hogyan szóródik a fény az éjszakáig alvó gombák kalapkáira. Iván azt mondta, hogy éjszaka felébrednek és mindenfelé ténferegnek. Hát ha ez a szórakozásuk, neki nincs ellene kifogása. Csak tűrnék meg itt maguk közt, mert többé sehol másutt nem szeretne lenni.
Csak itt.
Szavát adta, hogy nem beszél a bolygóról. Pedig beszámolt róla. "Miért meséltél róla?" – kérdi majd tőle Andronnyikov, ha összetalálkoznak.
Különben hogyan került volna ide? Hadd szerezzen tudomást róla minden öregember.
Muszáj volt beszélnie?… Az öreg elgondolkodott azon, vajon az össztanács miért helyezte tilalom alá a bolygót. Töprengett, de közben hunyorgott és figyelt. Látta, hogy a fényszóródás miatt itt jóformán nincs is árnyék. Azelőtt csak egyszerűen megjegyezte: "Nincsenek árnyékok…" Most már arra gondolt, hogy nagyon jó, hogy a fény jóságos és nem túl forró, különben elégetné a bolygót.

Napfényeső hullott a földre, a járkáló gombák kalapkáira. Az öreg lehajolt, és megpillantotta gyökérlábaikat, amelyek éles és hosszú ujjaikkal mélyedtek a talajba. Szemügyre vette az ideiglenes, fehér szálgyökereket, amelyek a zsíros földet szívták.
Vajon beszélnek-e ezek a gombák? Jó lenne, ha beszélnének, mert mindenre fény derülne.
Hiszen rajtuk, a még mindig alvó gombákon kívül senki sem kiálthatott ilyen hangosan és félelmetesen. De honnan ismerhetik az ő nyelvét? A gombák, még ha beszélnének is, nem ismerhették őt. Végeredményben csak gombák, még ha, tegyük fel, élők is. Vagy talán egyikük felébredt és kiáltott?
De lehet, hogy a főparancsnok alkalmazott valamilyen rádiótrükköt? Tréfából ráijesztett?… Ő meg azt hitte, hogy az álarccal és az acridin tablettákkal becsapja őket, ők viszont átláttak rajta, és most a bolondját járatják vele?
A hajó messze van. Akkor, az indulás előtt le kellett dobniuk valamilyen műszert. Vajon hol lehet? Az öreg távollátó szemével kutatott a műszer után, de sehol semmi.
Az ég teljesen üres, dél van, még kibrikeket sem látni. Vajon mi árulta el őt a főparancsnoknak? Az álarc? De hiszen az kiváló munka. Az öreg megtapogatta arcát. Az álarcot nyomban levette és elhajította, de nem ártana megborotválkoznia. Milyen nap is van ma?… Hátha a robot kiáltott? Az öreg gyanakvó pillantást vetett a pókra. Elővette szemüvegét, és aprólékosan megvizsgált rajta minden szegecset és varratot. Minden rendben. És akkor eszébe jutott valami.
Amennyiben hang volt, a robotnak meg kellett azt hallania.
Valóban, ez a robot él, mindent hall, mindent lát.
Lehet, hogy meghallotta a hangot, és rögzítette az összes paramétert: a vibrálást, a rezgést, a rezonanciát. Akkor viszont közli vele. Már megmondta volna, de előbb ellenőriz mindent. Az őrrobot gyanakvó természetű, és ellenőrzi a fényhullámokat, a hangokat, a hallhatókat és azokat, amelyek titkot jelentenek az ő számára is.
– Te hallottál valamit?
– Nem.
Egy újabb kiáltás!… Az öreg összehúzta magát. Arra gondolt, hogy a legjobb, ha nyíltan megkérdezi. A robotok nem hazudnak, nem szokásuk.
– Hallottad a kiáltást?
– Nem.
– Hallottad?
– Mit kellett volna hallanom? – kérdezte a robot.
– A kiáltásokat. Engem hívtak. Ki az, aki kiálthatott?
– Én nem hallottam – felelte a robot. De azért nyugtalanná vált, megforgatta kis tornyát. Most aztán jó ötven kilométeres körzetben mindent ellenőrzött, ami kapcsolatban lehetett az öreget hívó kiáltással. De az indikátor meg sem moccant, a robot nem mondott semmit.
Az öreg kissé fölényesen mosolygott: a robot nem hallotta meg a kiáltást. Ha egyszer nem hallotta, nem is kiáltott senki. Önmagához őszinte lehet az ember, nem szívesen hallotta ezt a kiáltást és hívást. Már rég, öt évvel ezelőtt hallotta először. Hol évenként egyszer, hol naponta kétszer-háromszor hallotta. És nem akarta hallani, sem emlékezni rá.
A robot ezt nem érti.
– Hiszel nekem, robot? – kérdezte tőle. – Pedig hát ne higgyél, mert én egy nagyon ravasz öregember vagyok: én mindenkit becsaptam.
– Mikor indulunk tovább? – kérdezte a robot.
Kék fény kezdett zuhogni ollóiról, sokszemű tornyocskájáról, lábai pedig sietősen egy helyben jártak.
Nagyon izgága robot volt, képtelen volt egy helyben állni, szüntelenül forgolódott, körülvizslatott. Az öreg megvizsgálta a napelemeit, a himbálódzó antennáját, amelyen az irányított fényvisszaverő fényezett tányérkája ült, s aprólékosan felidézte emlékezetében a Framot.
Vajon hol lehet most?… Addigra, amíg az öreg földet ért, a robot pedig berendezte szálláshelyét, az már több ezer parszeknyi távolságra lehetett. Visszafelé jövet majd felveszi az öreget. A benne ülők nem is sejtették, min töri ravasz agyát. Mindent a lehető legjobban elintézett: a kiküldetését és az olyannyira megunt gumiálarcát is. Alatta viszketett a bőre, arcáról csörgött a veríték. Az öreg minden hálaérzés nélkül, sőt inkább gonoszul hajította az álarcot az első tábortűzbe, amit gyújtott.
A hajón szégyenkezve viselte a fiatal ember álarcát. Jól illeszkedett arcához, de a repülőút hosszú ideig tartott. Alatta fokozatosan megváltoztak az arcvonásai. Se szeri, se száma nem volt az álvállaknak, álbicepszeknek, tricepszeknek és egyebeknek. Amikor mindezeket leszedte, nem ismert magára, mert a repülőút alatt megszokta már javított alakját. Az öreg türelmes ember volt. Az egészet még a Földön eszelte ki. Azt a legényt, akinek ide, a Furcsaságok bolygójára kellett volna repülnie mint botanikusnak, rászedte, bezárta az erőmezőbe, amely csak most nyílt ki. Furcsa, de majdnem megfeledkezett róla…
Semmi vész, robotja gondoskodik róla, éjeimé van elég. A legény persze most dühöng, ő meg mindennek ellenére mégiscsak ide került. Az öreg diadalt érzett, amely nyomban el is párolgott. Arra gondolt, hogy ha fiatalkoréban arat diadalt ennyi okos ember fölött, örömében hangosan dobogna a szíve, libabőrödzne a teste. De most semmi ilyesmit nem érzett, egyszerűen ezek a Földön és a hajón élő emberek, akiknek célja az űrrepülés, az élet, a szerelem, a barátok, szembekerültek vele, a nagy tapasztalata öreggel, akinek csupán egyetlen célja volt. Hát igen, míg azok az idegen napok felkutatására, családjukra, szerelemre stb. pazarolták az életüket, ő egyetlen nagy cél felé törekedett. S ezért maradt ideje arra, hogy mindent elvégezzen. Na és ha öreg volt, elég hosszú ideje élt, jogában állt a nagy célt elemi.
Hadd dühöngjön fiatal barátunk. Szabadon van bocsátva, most hát a csillagkikötő felé száguld, ő volt az egyébként, aki beszámolt a fitahok bolygójáról – a saját vesztére.
Aszongya, röpköd rajta.
Nem számít, a fiatalokat csak frissíti az izgalom, a vereség meg tanít.
Minden jól van.
Ő, az öreg, félrebeszél, járja a tilos, sőt titkos bolygót (az Össztanács rejtegeti), a botanikus pedig megtanulja a vereséget elviselni.
Ő, az öreg, legyőzte az akadályt, amelyet az Össztanács állított fel mindaddig, amíg nem tisztázzák a legprecízebben a bolygó különleges sajátosságait. Most aztán akár ezer évig is tanulmányozhatják, számára mindegy, ő már itt van.
S az öreg ember keserűen elmosolyodott, így mosolyognak azok az öregek, akik túlszárnyalták az erőseket és a fiatalokat.
Célját elérte. Milyen hosszú időre? Örökre! Ezek a növények megnyúlnak, örökké újakat szülnek, s van bennük valami, ami átmegy egyikből a másikba, és ugyancsak örökké él. Örök élet, örök feltámadások… Az öreg fáradtnak érezte magát. Elnehezült a lába, keze, de különösen a csuklója.
– Pihenek egyet – mondta az öreg. – Először pihenek egyet.
– Nem lett volna szabad elfáradnod – ellenkezett a robot, – Ez a te legsikeresebb napod.
– Ugyan már! – somolygott az öreg.
– Az összes mutató szerint sikeres nap. A nedvességtartalom 81,5 százalék, a hőmérséklet húsz fok, a légnyomás 75.
– Tőlem lehet akármennyi a légnyomás – ellenkezett az öreg. – Én akkor is elfáradtam.
– Ilyen feltételek között születnek a fitahok, ezek a különleges növény-állatok. Gyerünk!
– Igazad van – bólintott az öreg. – Menjünk a fitahokat tanulmányozni, ez az én legfontosabb botanikai feladatom.
Elindultak. Ha az öreg belemerült a beszélgetésbe, nem tudta abbahagyni.
– Persze, ravasz róka vagyok, de hát akkor is a fitah a legfőbb feladatunk, ezt ne felejtsd el és ügyelj rá. A pihenést meg hagyd, hiszen már nem vagyok fiatal, én mindig fáradt vagyok. Ha nem a karom, hát a lábam fárad el, s ez így megy mindig. Vagy a csuklóim hasogatnak. Én nagyon, de nagyon öreg vagyok, magányos öreg ember, csak a nyelvem nem fárad el soha a beszédtől. Két nyelvem van, egy a szájamban lötyög, a másik az agyamban. Én szüntelenül beszélgetek, beszélgetek, beszélgetek magammal. Néha már magam is unom.
– Akkor lelassult az alfa-ritmusod, és ki-kihagy a szíved.
– Igaz – bólintott az öreg.
– Kardiogramod cikcakkjai is lejjebb szállnak, az pedig nem jó.
– Én pedig már régóta nem érzem jól magam, legalább száz éve – felelte az öreg. – No de elfecsegjük az időt, pedig már dolgozni kellene, nem azért hoztak ide bennünket, és pazarolták ránk az amazóniumot. Lépegess, lépegess!…
Az öreg úgy ment, hogy közben a jobb utat választotta. A robot pedig úgy járt, mint ahogy egy jó vadászeb szokott haladni egy komoly vadászaton: árkon-bokron.
Ez az acélpók fáradhatatlanul gurult. Növényeket ásogatott ki és rakosgatta a herbáriumtáskába. De soha nem felejtette el, hogy előbb sztereó készülékével lefényképezze, sőt elvégezze a legegyszerűbb színképelemzést.
A pók ezenkívül még elmotyogta a növény részletes ismertetőjeleit, hogy az öreg is hallja, és rögzítse az elektronikus agy, amely egy műholdon keringett a bolygó körül.
Annak továbbította a sztereoszkópikus ábrákat.
Ilyen dolgos, okos ez a robot. Az öreg összehúzott szemmel figyelte a pókot, és azon csodálkozott, hogy manapság miért az embert tartják botanikusnak, nem pedig univerzális robotgépét, amely egyórás előkészítő tanfolyamot végzett.
Igazságtalanság!
Az öreg elfáradt. Ment, s közben a mellét és a benne folyton jelentkező ürességet fogta.
Milyen furcsa: üresség, amelyet tartani kell. Sok különféle furcsaság esett meg vele: az erőmezőbe zárt botanikussal szembeni eljárása, az az elhatározása, hogy hátralevő életét ezen a furcsa bolygón tölti.
A mellében levő ürességet azzal szüntette meg, hogy rászorította öklét. S az öreg a mellét szorongatva vánszorgott, és közben hunyorogva nézte ezt a hihetetlenül furcsa világot, ahol a fény – homok, a növények elevenek, a gombák meg járnak. És van a fitah, amelynek titka vonzotta ide a csillagközi űrhajókat. Bizonyára nem véletlen, hogy a bolygó neve női név: Lada. Érthetetlen bolygó.
Nézzük csak azt a földi talajt, amit a medalion rejteget. Fekete-szürke por. Az öreg ősei orosz parasztok voltak, az eke fölé görnyedő alakjukat látta a könyvek ábráin.
A múlt rajongói számára ma is volt fekete-szürke szemcsés föld, eke és a farkával legyeket hessegető lóbábu.
De ez a föld valami miatt narancsszínű. Valószínűleg sok benne a vas. De zsíros, és az ember lába alatt úgy porhanyósodik, mintha felszántották volna. Nehéz is menni rajta. A cipősarok könnyen és mélyen belesüpped a földbe, addig kell tapodni, míg nem lesz elég kémény a nyom minden következő lépés fenntartásához.
Az öreg érezte lépését: lábának lebegését, besüppedését a rugalmas földbe, s végül a talp támaszkodását.
Körös-körül pedig rendkívül furcsa növények. Elevenek, tágra meredt fű-szemükkel néznek rá, zöld bajuszkáik remegnek.
De zöld színűek, mindnek zöld a színe. Hát ezzel, bármennyit remegsz is, nem jutsz sehová; a növényben lenni kell klorofillnak! Minden világban van állandó. Mindenütt van nap, amely hol hidegebb, hol forróbb, mindenütt van talaj, mindenütt van klorofill.
A növények pedig belecsimpaszkodnak a kezébe. Mint az üvegfúvók, úgy fújják az ember szeme láttára a pompás virágokat. Máris elvirágzanak, megráncosodnak, megfeketednek, szemlátomást szórják ki magukból a magvakat, amelyek vinné el őket az ördög! – mikroemberkékre hasonlítanak. Kezükkel, lábukkal tesznek-vesznek, fürgén ássák be magukat a narancsszínű földbe, fejjel lefelé másznak bele.
Ilyet ő még nem látott. Lehet, hogy ennek mély értelme van? Nem, nem, ne siessünk a következtetésekkel, várjunk, gondolkozzunk. Ahogy esténként szokott elgondolkodni a tűz mellett, amelynek meggyújtására parancsot ad. Kár, hogy itt csak vegetatív életmód van, és senki emberfia nem jön a tüzükhöz. Legfeljebb a gombák.
Este majd belebámul a tűzbe, és elgondolkodik.
A tűz a gondolkodás segítőtársa. Hogy miért? Mert rokonfolyamatok. Bármit mondjanak is, de a gondolat és a tűz tartja életben a világegyetemet.
…Az öreg töprengett, a magvak pedig beásták magukat a földbe, kisarjadztak, hajtásaik vastagok és fehérek, kellemetlenül ropognak az ember Iába alatt. Márpedig menni kell, nem lehet átlépni őket, sűrűn átszőtt, tömör, mocorgó szőnyegként hevernek.
S mindez máris nyúlik felfelé, és halkan cirpel, mint a tücskök az elhagyott Földön.
Az öreg újra hallotta a hangot, amely most már gyengéd suttogás volt. Csábszavakat susogott neki. Így beszélnek a nők: "Gyere már, gyere hozzám… kedvesem! Régóta járod az idegen világokat, de nálam szebbet nem találtál. Gyere hát hozzám, csillapodj le! Pihend ki magad, én mindent megteszek, hogy végleg kipihenhesd magad…" És valóban, mennyire fáradt… Legszívesebben lefeküdne és elaludna… Ám az öreg tudta, hogy ez a halál szava. Márpedig ő nem akart meghalni. Mindig egyformán félt a haláltól és a női megnyugtatástól. És mindig otthagyta őket, ezért is van egyedül. Megszaporázta lépteit, többé nem nézett a lába elé. Habár egy hang ezt suttogta neki: "Kétszáz nagyszerű esztendőt éltél, ideje pontot tenni a végére, átadni a helyedet."
– Semmi pénzért!
Egyszer csak nekiütközött egy nagy és puha valaminek.
– Jaj! – hangzott a kiáltás a feje fölött.
Az öreg összeszedte magát. Állt, előtte pedig egy kettétört, vastag, eleven gomba tántorodott hátra és elesett, közben nagy szemeivel pislogott. Az öreg elkapta. Az eleven gomba rángott egyet a kezében, aztán megdermedt. Az öreg elengedte, és letörölte kezéről a nyalkáját. A gomba meghalt. Száját szélesre tátotta, kezeit kirántotta a földből, s közben eltépte a fehér szálakat, amikor körülmatatott.
Milyen rothadtgomba-szag van!
– Elnézést, de nem vettem észre – motyogta az öreg. Aztán észbe kapott. Merőn figyelte a földön heverő halott gombát. Rőt színű kalapja összegyűrődött. A gomba meghalt, de aligha volt ennek tudatában. Halál… El kell kerülni.
"Elkerülöm – döntötte el magában az öreg. – Én nagyon, de nagyon ravasz vagyok, megpróbálok örökké élni. Nem leszek egy marék hamu, amit a rokonoknak szoktak küldeni. Ki él még közülük? …. Nem emlékszem…"

Minden növény a leterített gombára vetette magát. Valószínűleg nagyszerű laktató táplálékul szolgált a gyökereknek és hajtásoknak, amelyek behatoltak a gomba testébe. Máris sűrűn át- meg átfonták, s a gomba már el is tűnt, csak egy zöld, cirpelő, mocorgó halom emelkedett a helyén.
A zöld csomó duzzadni és rángatózni kezdett, mintha harcot vívnának benne ezek a gyökerek.
Hirtelen egy villanás: a robot a csomó előtt termett. Szétkaparta, valamit kihalászott belőle, és a dobozokba rakta. Másokat meg a herbáriumos táskájába rejtett: infraszárítója felől forróság áradt. A növények pedig szoros, zöld csomóban fonódtak össze, amely sietve zsugorodott össze.
Az öreg rájött, hogy ott született az élet és a halál, a pusztulás és a születés titka, ott készült az a hidacska, amelyen e bolygóbeli halott átkelve mindjárt élővé vált.
Az öreg szinte kővé meredt, amikor ráeszmélt, micsoda magasztos jelenség zajlott le, érezte, hogy égnek áll a haja.
– Várom a fitah megjelenését – szólalt meg váratlanul a robot, és kamerája recsegni-ropogni kezdett. Ez az. Emiatt tért le útvonaláról az A osztályú Fram űrhajó, ő pedig elhatározta, hogy itt fejezi be az életét. A zöld csomó mélyén szikra lobbant, és fény sugárzott belőle.
Ez a fény szerteszét fröccsent.
Az öreg mindjárt nyomon követheti a fitah születésének minden fázisát. A kíváncsiság! Lám, ezért nincs kedve még meghalni: a kíváncsiság tartotta még mindig életben. A világegyetem sok-sok titkával találta magát szembe, de nem fáradt bele, meg akart ismerni mindent.
Itt csoda történik, ezért rohannak ide a rakéták, ezért létesítettek erőgátat a bolygó körül.
Bizonyára e csoda miatt törnek át a gáton más bolygók lakói, akiket lehetetlen elfogni, annyira nem hasonlítanak a földiekre, és érthetetlenek az ember számára. Itt születik az élet titka, csak meg kell érteni. Igen, ez itt az élet meztelen titka. Ki éri fel ésszel?
Ő, az öreg, felfogja, megérti!

A robot fényképezte a fitahot. Szaporán villogott vakujának kék fénye. Villódzott, mint egy kis fotonhajtómű.
Meleg eső hullott, az öreg válla csuromvíz lett. A villódzó fényben kirajzolódtak az esőcseppek.
Szemidegeit bántották. Az öreg legszívesebben rákiáltott volna a robotra, hogy hagyja abba, de félt kiáltani, mert megpillantotta Őt a szüntelenül mocorgó szárak összefonódásában. Az pedig egyre csak nőtt, nagyobbodott, nyújtózkodott. És látszott rajta, hogy kellemes számára ez a nyújtózkodás.
Az eső elállt. S abban a pillanatban, mint amikor az ember rájön a dolog nyitjára, és nagyot csettint az ujjaival, mondván: "Azt a nemjóját, így kellett volna ezt csinálni!" – kidugta fejét a mocorgó kupacból egy virág. Illata édeskés volt (mint a fahéjé?). S ebben a pillanatban csapongó fények rohanták meg a bimbót és a villódzó kört, fénygyűrűt vontak köréje.
Gyorsabban, gyorsabban… S ez már nem is virág, hanem fitah, amely zöld szárnyaival csapkod és egyensúlyozik a száron.
Az öreg hallgatott: a fénylobbanások bántották a szemét, amely már könnyezett. Meg kellene törölni. De az öreg várt: a fitah mindjárt a magasba röppen, és ragyogó vörös csillagocskává válik, így szállt a magasba Andronnyikov és Beng is, a jó öreg Beng, aki ide szaladt rakétanaszádján, és azóta nyoma veszett. Pedig hát nem éghetett el a bolygó közelébe érve.
A fitah rángatta lábacskáit, szeretett volna felszállni. De valamiféle változáson ment át. Elhomályosultak a szárnyai. Aztán meghalt, de nem zuhant le. A fitah, az élet pillekönnyű, furcsa titka, lebegett.
Meghalt! A robot abbahagyta fényvillódzásait. Az öreg megfogta a pehelykönnyű kis testet, és óvatosan leszakította.
A fitahot a tenyerében tartotta, olyan puha volt, mintha vattából lett volna. Vöröses foszforeszkálása egyre homályosult.
Az öreg arra gondolt, hogy íme, ez a kis pihekönnyű, puha jószág mennyi titkot rejteget magában, oly sokat, hogy az ember fel sem tudná sorolni, ki sem tudná találni. Köztük van az a titok is, amely a legfontosabb az öreg számára.
Mi is történt Benggel? Ez itt a kérdés. Andronnyikov miatt nem fájt az öreg feje, mert ő bármikor, bármilyen helyzetben fellelhető. De Beng?… Beng behatolt ebbe a világba, következésképp ebbe a papírkönnyű testecskébe is.
A fitah a tenyerén feküdt. Se nem növény, se nem madár, hanem rejtély.
Az öreg arra gondolt, hogy milyen szerencsés, mert ő az első ember, aki végignézte a fitah születését, és a kezében tartotta.
És mi következik ebből?
Az öreg átadta a fitahot a robotnak, s az beletette a formalinos dobozba. Ennyi az egész. Most majd a tudósok tanulmányozzák. És újfent nem tudnak meg semmit.
Ilyen az élet, tanulmányozhatja, vizsgálhatja az ember, mégsem ismeri meg egyetlen vonását sem.

Éjszakai szálláshely után kellett nézni: az égen már a hold úszott, s mögötte sárga csapatban úsztak a törmelékei. Éjszakai szállás… Vajon hol lehet most a Fram? Száraz helyet kellene keresni. Az öreg bekapcsolta a lámpását: előtte földhant, emberi nyelven: domb magasodott. Vajon az itteni nyelven mi a neve? Ki tudja?
Meghalt a fitah… Lám, így van ez. Ő meg a robot akadályozták meg a fitah felszállását. Vajon mit csinált volna ez a fitah? Bizonyára leszáll valahol a földre, és egy új, nagyszerű életet indít útjára, amely mentes az öreges tehetetlenségtől. De vajon milyet?
– Azt mondják, az életet meg lehet szokni – mondta az öreg. – Akkor én már alaposan megszokhattalak. No de aludjunk, aludjunk.
De reggelig sem aludt el.

A robot eléje tolta a felfújt fotelt, s az öreg beleült. Könyökét a térdén nyugtatta. Éjszaka volt. Körös-körül kék fények villództak.
Az öreg kezét a térdén nyugtatva ült és gondolkodott.
– Köszönöm – szólt oda a robotnak, amikor az átnyújtott neki egy csésze kávét. – Azt hiszem, ennék valami friss zöldségfélét, retket vagy sárgarépát, utána meg hússalátát.
A robot vesződni kezdett a szintetizátorral, majd megtérített. Tábortüzet gyújtott, mert tudta, hogy az öreg szereti a tüzet.
Az öreg bámulta az ételt, de nem volt kedve az evéshez. Valami nyomasztotta, aminek a súlya lefelé húzta. Várta, hogy kihűljön a kávéja, s közben Bengen járt az esze, aki egy rövid, alig érthető feljegyzést hagyott hátra neki (Andronnyikov őszintébb volt, mert beszélt).
Beng eltűnt. És csak miután az utolsó szóig felidézte magában mindazt, amit utoljára mondott, értett meg mindent az öreg. A robot volt a segítségére, ez a kedves vaspók, amely ugyanolyan dolgos, mint a hálót szövő, zsákmányra vadászó földi pókok. Segített neki az emlékek felidézésében is.
A föld különböző színű, igen gyakran vörös a vas sóitól. Olykor sárga szokott lenni, az öreg csak egyetlenegyszer látott kék színű földet, így történt: rakétanaszádja alacsonyan szállt el a kék síkság fölött, aztán újra felszállt a rakétahajóhoz. Leszállni nem mertek, mert nem volt rá idejük, de a föld kékségét mindnyájan láthatták az előhívott filmen.
… Ropogott a tűz. Az öreg már hozzáfogott volna az evéshez, de valahogy lusta volt hozzá. Hová lettél, fiatalkori étvágyam? örökre eltűntél.
– Süsd ki a húst, nem kívánom a salátát – szeszélyeskedett az öreg.
A robot elővette a serpenyőt. Ám a kisütött szintetikus húshoz sem nyúlt hozzá a kisöreg, csak beletúrt és otthagyta. Szomjas lett. Hallgatózni kezdett: a domb alatt patak csörgedezett. Hangja után igazodva eljutott a patakhoz, és letérdelt.
A víz hideg volt, de vaníliaízű. Nem számít, azért iható. Sokáig ivott, a tenyerével merítve a vizet. Aztán nehézkesen felballagott a dombra és leült. Bámulta a szikrázva kialvó parazsakat. Lám csak, kék szín villódzik bennük, s visszagondolt arra, hol is látott élő tüzet… nem a skála kék villódzását. Alighanem leggyakrabban azt a tüzet látta, amely a hajtóművek zsilipjeiből zúdult kifelé.
Valami hideg ért hozzá. Csápok?
– Kérem, aludjon, aludjon! – dörmögte a robot, finoman bökdösve őt.
Az öreg ellenkezett volna, de egészségvédelmének programját még a hajón betáplálták a robotba, amely csak ezt motyogta:
– …aludni… aludni… aludni…
A gép túltesz makacsságban az emberen. Az öreg sóhajtott egyet, és ment lefeküdni. A robot gyorsan átalakította fotelját matraccá, amely fölé sátort épített. Az öreg behunyta szemét. S mint mindig elalvás előtt, emlékezetében most is vonulni kezdtek a kellemes és kellemetlen emberek. Ilyenek sokan akadtak az életében.
– Aztán hány éves vagyok? – kérdezte az öreg, némi büszkeséggel a hangjában. – Robot!
– Kétszázhuszonegy földi év három hónap nyolc nap hat óra öt másodperc nyolc tercia.
– Köszönöm. – "Még elgondolni is sok: kétszázhuszonegy esztendő!" Nem is tudott elaludni. Elszontyolodott. A robot távozott, az öreg hol a kattogását, hol villódzásának sercegését hallotta: a robot még éjjel is gyűjtötte a mintákat.
Az öreg időnként felkelt, és elnézegette a csillagokat. Vagy lement a patakhoz, és újból ivott. Aztán megint visszatért és lefeküdt, de most már a fűre és a hátára, hogy ne szaggassa annyira a dereka. Fölötte pedig súlyosan ragyogtak az örök életű csillagok.
Aztán elszunnyadt. Egyszer csak újból felhangzott a kiáltás, de ezúttal már olyan tisztán, hogy az öreg égnek álló hajjal felült.
Ezt kiáltották neki:
– Én vár-o-o-ok! Gyer-e-e-e!
De most, hogy az álom teljesen kiszállt a fejéből, egyszeriben rádöbbent, hogy a föld hívta türelmetlenül magához. Hallott ilyesmit az öregektől. Azt mondták: ez valamiféle agy-óra. Most bekapcsolódott volna? És az öreg legszívesebben elordította volna magát: "Megyek, megyek beléd! Benned leszek!" – és lefeküdne, hozzápréselné magát a földhöz, a nedves, porhanyó földhöz, belesüllyesztené kéz- és lábujjait, mint az eleven gombák, s beléje, beléje hatolna.
– Megyek! – motyogta. – Készen állok.
A föld, legyen bár szürke vagy narancsszínű, akkor is föld. Ősei túrták a földet, gyűlölték és szerették. De van még egy szertartás, amelyről nem szabad megfeledkezni.
Előhalászta inge alól a medaliont, és felnyitotta. Megszagolta, aztán kirázta belőle szülőhazája földjét a tenyerébe, szétmorzsolta, szétnyomkodta ujjaival, majd a fejére szórta: Ezt követően beletúrt a tarisznyájába, és kiitta a folyadékot a lapos ólomüvegcséből. És lefeküdt az idegen, narancsszínű földre, és még fel is nyögött a békés nyugalom édes gyönyörétől: a föld befogadta magába, mint egy gyengéd nő, aki végtelenül jó lesz hozzá.
– Ravasz öreg vagyok – motyogta. S ebben a pillanatban a lenyelt oldat égetni kezdte. Égette a nyelvét, a torkát (fájdalma nagy volt, az öreg legszívesebben ordított volna).
Arcát hozzápréselte a mocorgó zöld szőnyeghez. Az besüppedt súlya alatt, átölelte. Az öreg érezte, hogy mindenestül távozik a földbe, beleömlik, eltűnik benne. Egy pillanatra ellenállást érzett: fel akart ugrani, elszaladni, a robot segítségét kérni, de nyomban lecsillapodott.
– Nagyon türelmes öreg vagyok – mondta. – Jártam egyet, most aztán elég.
Megint fel akart ugrani és elszaladni. Fel is emelkedett hívta a robotot, majd újra visszafeküdt. Haljon meg? Nem volna rossz. Azt jelentené, hogy egy újabb titkot ismer meg. A földdel eggyé válni természetes dolog ebben a korban. "Föld, föld" – motyogta, és érezte, hogyan fonják körül, csiklandozzák a növények.
Eszébe jutottak az eltelt évek: bánat, boldogság, szeretet és gyűlölet. De leginkább a felderítetlen térségekben végzett repülés tüzes nyila bukkant fel emlékezetében. Most is így lesz: a felderítetlen térségekbe távozik. Hajnalban pedig, amikor szétszóródott a fény, felemelte a fejét, és a kihajtott lábára és kezére pillantott. Most már egy volt ezzel a világgal, a narancsszínű földdel, mint leendő furcsa növény. A többi növény sietve nyomult feléje.
Összefonódtak az öreg fölött, a fény keskeny réseken hatolt be hozzá. Aztán a növények duzzadni kezdtek, a robot pedig elővette a gázelemzőket.
Pattanás hallatszott, és a kivetkező pillanatban egy bimbó emelkedett a magasba. Rajta egy fitah mocorgott, lábacskáit sebesen szedegetve.
A robot elrejtette a filmkamerát, összeköttetésbe lépett a főparancsnokkal, és jelentést tett neki.
Az öreg pedig imbolygott a szélben, és leveleivel érezte a szóródó fény forró szemcséit, gyökereivel pedig a föld alatti patak hűvösségét. Érezte a magvak érését, és várta, mikor esik le velük együtt a föld alatti sötétségbe, hogy aztán újra kinőjön, s talán még egyszer fitah lesz, és majd felülről láthatja a bolygót. Örök élete nem lesz haszontalan, megitta az örök életű, radioaktív atomokat, amelyek át-átszaladgálnak, segítenek a robotnak. Ez mindig a közelben tartózkodik, nyomon követi az öreg útját és mindazt, amit a jelzett radioaktív atomok csak közölni tudnak vele.
A rádióadó dolgozott. Az ismeretek a Föld felé siettek.
A főparancsnok az ebédnél így szólt az első segédtiszthez:
– A vén gazember be akart csapni minket.
– Miért, mit akart? – kérdezte a fiatal második segédtiszt. – Visszamegyünk érte?
– Nem, nem megyünk.
– Mit keresnek ők?
– A halhatatlanságot. Naiv ravaszkodás, de úgy kell tenni, mintha hinnénk nekik. A legjobbak indulnak útnak, akikben lobog a tudásszomj és az élni vágyás. Az össztanácsot is érdekli az, amit megtudnak, de hogyan kapják meg az információjukat, mi?
…A hajó egymás után nyelte a parszekeket, a robot jelentette az újabb híreket az öregről a bolygó körül keringő műholdra. Ez pedig megfeszített erővel továbbította a feljegyzéseket a rádióközvetítő bójákra, azok meg még tovább – a Földre.

SZIBIRIT

KÜLÖNÖS ÉJSZAKA
1981. október 19.

Nem tudott elaludni. Ennek, ha jól meggondoljuk, több oka is volt. Túl korán feküdt le, a régi, vattázott hálózsák olyan vékony lett, mint az árváknak gyúrt tészta; a szakadékban hosszan és bánatosan vonítottak a farkasok.
Lipin, miután két órán keresztül csak forgolódott a helyén, káromkodott egyet, aztán elhatározta, hogy felkel. Kihúzta a kezét, kigombolta a hideg gombokat, és széthajtotta a hálózsák száját. Felült.
Megcsapta a hideg levegő. Hogy felmelegedjen, megtornáztatta rövid, vaskos karját. Kinyújtotta, behajlította, élvezettel feszítette meg izmait.
Felmelegedett, és hangulata is vidámabb lett. Matatni kezdett maga körül, majd meglelte a ladikot, amely a becsomagolt hőmérőket, barométereket és egyéb törékeny holmikat tartalmazta. Nekitámasztotta a hátát, rágyújtott, és elégedetten állapította meg:
– Helyes!
A szél még mindig lobogtatta a sátrat, marékszám hajigálta a jégszemcséket a visszhangzó sátorlapra. No persze csak kívülről. A sátorban ugyanis elég kellemes volt. Lipin megsajnálta a farkasokat.
– Cudarul érezhetik magukat – mondta hangosan, szemrehányóan csóválva a fejét. Elgondolkodott.
Kellemes dolgokra gondolt. Leszívta a torkát bizseregtető füstöt, s közben eszébe jutott a sikeresen eltelt nyár, a meteorológiai állomás havas házikója. Nagyszerű munkát végeztek. A feladatot teljesítették, sok mindent csináltak terven felül. Egyetértésben, minden vita és civakodás nélkül. S amikor a hóvihar betemette a sziklás ösvényt, nem keseredtek el különösképpen, hanem szabad idejükben új utat építettek, amely a Szihote-Aliny szűz vidékén húzódott keresztül, és félszáz kilométerrel hosszabb volt a réginél.
Azon indultak útnak a fiúk. Tegnap átszállították az egész málnájukat – a két és fél tonna súlyú tudományos felszerelést és poggyászt – a hegygerincen, az erdős szakadékhoz, sátrat vertek neki, és visszafordultak a lovakért. Rövid tanácskozás után rádiótáviratilag mondták le a repülőgépet. Az időjárás változékony volt: hol havazott, hol szél tombolt.
Könnyen szerencsétlenség történhetik!
Lipint már az is kellemes érzéssel töltötte el, hogy jól ismerte munkaterületét.
Tudta, milyen a mikroklíma ezekben a szakadékokban, tudta, milyen négylábúak és madárfélék tanyáznak itt. Ez jó érzés volt.
Lipin, akit teljesen lefoglaltak a gondolatai, észre sem vette, hogy a vonítás – az éhező és fázó ordasok üvöltése – erősödött.
Bánatos, panaszos vonhassál kezdődött, és kétségbeesett üvöltéssel folytatódott.
– No nézd csak, mint akit nyúznak – dörmögte Lipin, s hirtelen úgy érezte, mintha visszhangot vert volna valami benne. Egy pillanatra elfogta az aggodalom. Eszébe jutott, hogy egyedül van. Ennek nem volt semmi köze előbbi hangulatához, és csodálkozva jegyezte meg: – Nocsak, nocsak…
Ám a farkasok elhallgattak, a cigaretta meg elégett. A szél szüntelen zúgása és a jégszemcsék monoton karmolászása elálmosította Lipint.
Álma édes volt, de ugyanakkor gyötrő is.
Fülében felhangzott az Esik eső csendesen című gyermekdalocska ide-oda ugráló dallama, ismerősen csillogó szemek bámultak az arcába, aztán váratlanul egy félig medve, félig farkas félelmetes alakja hatalmasodott eléje.
A fenevad szélesre tátotta vörös száját, Lipin után vetette magát, és vadul, félelmetesen felordított.
Lipin összerezzent, és felnyitotta a szemét. Amíg ő aludt, valami megváltozott. Aha, csend van… a szél nem abajgatta a sátorlapot, nem karmolászták a jégkörmök sem. Kellemetlen, nyomasztó csend, Lipin már bánta, hogy itt maradt. Mi volt ez a szörnyű ordítás, amely felébresztette?… Hol hallotta?… Csak álmában?…
Lipin megpróbált másra gondolni, aprólékosan felidézte emlékezetében a lefelé vezető utat, majd az onnan Irkutszkba vezető repülőutat: kellemetlen érzése azonban nem múlt el.
Az volt a benyomása, hogy bénító hatású, átható tekintet szegeződik rá. Ez a tekintet hol hideg ujjként szúrt a lapockái közé, hol pókhálóként fonta körül. E pillanatban Lipin szerette volna erősen ledörzsölni arcát. Nagyon szerette volna, de végül, ha nehezen is, visszatartotta magát. Némi töprengés után arra a meggyőződésre jutott, hogy ez a hegyekben előforduló idegkimerültség jele, amely hóbortos érzeteket szül. A magyarázat tetszett neki: bolondoznak az idegei! Ám ekkor váratlanul sietős léptek hangzottak fel jégszemcsék csikorogtak, kövek koccantak össze. Valaki hozzáért a sátorhoz, és furcsán, ugatásszerűen felvihogott. Lipin szíve összeszorult.
Erőltetetten belemosolygott a sötétségbe. Kitől ijedt meg? A farkasoktól? Rendben, majd ad ő nekik.
Megkeserülik!
Lipin kihúzta a lábát a hálózsákból (felöltözve aludt), és kitapogatta a duplacsövű hideg tusát. Lassan, óvatosan magához húzta a nehéz, égetően hideg puskát. Vigyázva behajlította a csövét, és tapogatva vizsgálta meg, hogy töltve van-e. Volt benne. "Nagyszemű sörét" – jutott eszébe, és szokásához híven ezt mondta:
– Helyes.
Összeszorította ajkát. Aztán négykézlábra állt, kigombolta a sátornyílást, és puskáját lövésre készen tartva, kiugrott a sátorból.
Hideg levegő csapta meg. Olyan érzése volt, mintha jeges vízbe ugrott volna. "Mínusz tizenöt fok" – jegyezte meg, amint körülnézett. A háta mögött mintha felvihogott volna valaki. Lipin hirtelen megfordult, és felkapta a fegyvert. Aztán körbejárta a sátrat, sarkai súlyosan belesüppedtek a jégszemcsés kásába.
A málhakupacnál, amely sötét ponyvával volt letakarva, senki nem volt.
Miután körbejárta a sátrat, megállt a bejáratnál, körülvizslatott és hallgatózott.
A szél újból felzúgott: egyenletesen, erősen. Az iménti tömör felhőtakarót megvilágított szélű fellegfoszlányok váltották fel. Közöttük a sápadt hold bujkált. Így bujkál a tavaszi áradáskor a hullámok között a víz sodorta, fagyasztott vajdarab. Amilyet a szibériai falvakban készítenek eltevésre.
Elég világos van, az éjszaka hajnali szürkületre emlékeztetett. Körös-körül hegygerincek fehérlettek. A törpe cserjések miatt sápadt ember borostás arcára hasonlítottak.
Friss hósapka ült a sziklákon… Olyanok, mint a vén fogak. Az erdős szakadék feneketlen torka sötéten ásít. Valahol a sötétben összeolvadt más szakadékokkal.
Sok van itt belőlük: mélyek és erdősek, széleik eljegesedtek.
"Szívderítő helyek" – mosolygott Lipin.

Az alacsony légnyomástól-e vagy az unalomtól, Lipin ásított. Megigazította a sátorlapot, cöveket rakott a széleire. Miután végzett ezzel, a bejárat előtt ráfüstölt.
A szívás könnyen ment, és kellemes érzés volt, mert a szél befújta a füstöt a tüdőbe. A farkasok megijedtek tőle és elfutottak. Most már lefekhet. A sátor csábította, vonzotta, lakályos otthona volt ezen az istentől elrugaszkodott vidéken.
Szeretettel gondolt öreg, vattázott hálózsákjára.
Amint lehajolt, hogy bebújjék a sátrába, füle halkan zúgott, ami a hegyekben szokott előfordulni az emberrel mozgás közben; megint hallotta az iménti hangokat. De ez a vonítás némileg különbözött az előbbitől. Most nem tompította a feszes sátorlap, tisztán hangzott.
A vonítás a szakadékból jött. Lipin felegyenesedett. Hogy jobban hallja a vonítást, felhajtotta szőrmesapkája füleit.
A fejét csóválta: nem, ezek nem a szürke farkasok. Talán farkasbőrbe bújt ember? Lipin somolygott.
Lehet, hogy himalájai havasi farkas? Azt mondják, ide is eljutnak.
– A vonítás tovaszállt, majd visszatért, visszhangja támadt körös-körül. Még el sem halkult, amikor elvált valami sötét tömeg a sziklától, és lehömbörödött a szakadékba.
Lipin a fegyverét szorongatta, és a szemét meresztgette.
– Lőnöm kellett volna – dörmögte.
Lent a szakadékban váratlanul dulakodás zaja hangzott fel: nyögések, üvöltés, amelyet erőltetett bőgés tört meg. A szakadék feneketlen mélyén dulakodtak, kegyetlenül püfölték egymást, összecsengett az álmában hallott ordítással, s főleg ezért tűnt számára oly félelmetesnek.
Lipin lába mintha megbénult volna. Ugyanakkor elfogta a kíváncsiság is.
– Mi lehet ez? – suttogta. – Mi ez?…
Lipin óvatosan a szakadék szájához lopózott. Egy kőnek támaszkodva, lepillantott.
Micsoda sötétség! Gyantaillat érződik, a fenyőfák csúcsai meredeznek. Az üvöltés és a bömbölés erősödött, és egyszer csak (Lipinben meghűlt a vér) éles női visítás tört fel a szakadékból. Itt? Annyira nem illett ide, mint a farkasvonítás a városba.
Ez magához térítette Lipint.
Hátára vette fegyverét, fokozottan érezte tömzsi, izmos testének minden mozdulatát, s már ereszkedett is lefelé.
A sziklás lejtő meredek és csúszós volt, Lipinnek kézzel-lábbal kellett kapaszkodnia. A szakadék lejtőjét kiszögellések tarkították. Lipin, tenyerét lehorzsolva, végre leért az első kiszögellésre.
Ez nagy, több tucat négyzetméternyi térséget képezett. Bozontos fenyőfák csúcsai kandikáltak a szélén. Jégszemcsék borították sűrűn.
Lent a szakadékban tovább folyt a verekedés: jól hallatszott a tompa bőgés és valamiféle furcsa üvöltések, amelyekbe ordítások vegyültek.
Tehát emberek vannak a szakadékban?…
– Hahó! – kiáltott le. – Ki van ott?
A dulakodás ugyanolyan elkeseredetten folyt tovább. Aztán a rendkívül vad bömbölés után a zaj gyorsan változtatni kezdte a helyét. Eleinte távolodott. Nyomban ezután a verekedők a kiszögelléstől hol jobbra, hol balra döngették a köveket. Lipin félreugrott és leguggolt egy nagy szikla mögött.
Levette válláról a puskát.
Súlyos léptek hangzottak fel, aztán görgő kövek csattanása, szuszogás. Karmok karcolása hallatszott, majd rövideket bőgve egy nagy, sötét test termett a kiszögellés szélén.
"Medve" – futott át Lipin agyán. A fenevad hirtelen és vaktában lecsapott a mancsával. Ordítások. A medve gyors ugrásokkal átvágott a tisztáson, és felkapaszkodott oda, ahonnan Lipin csak az imént ereszkedett le. Odafent járkálni kezdett. Nem volt nagy medve. Szemei zöld fények, kerek füleit hátralapította. A fenevad mérges volt.
Lipin felemelte a puskáját – lesz, ahogy lesz, meg kell próbálni. A nagyszemű söréttel lő a medvére. De mégsem lőtt.
Hirtelen (Lipin összerezzent) meggörnyedt alakok ugrottak fel, mint akiket puskából lőttek ki, egymás után a kiszögellésre. Négyen voltak. S máris a medve nyomába eredtek. Időnként térdben megtört, kurta lábaikon futottak, olykor meg hosszú kezükre támaszkodtak, s olyankor rövid ugrásokkal oldalvást szaladtak, mint a menekülő pókok.
Lipinben meghűlt a vér.
Amint a fura lények elérték az emelkedést, megálltak. Leguggoltak, összegörnyedtek, s behúzták keskeny fejüket, kezüket, lábukat. Pontosan olyanok voltak, mint a körös-körül heverő fekete kövek.
Eltelt egy perc. A fekete lények felugrottak. Ketten közülük éles, remegő hangokat hallatva, a tisztás szélére futottak, és felfelé kezdtek mászni az emelkedőn. A visszamaradt pár felkelt a helyéről, és ordítva elbicegett a medve felé.
Ököllel döngették a mellüket, hosszú kezükön előreugrott a könyökük. A másik kettő bömbölve mászott felfelé a medvéhez, de mászás közben néha vissza-visszacsúsztak és hátrazuhantak. A medve nyugtalanul egy helyben topogott, majd elindult feléjük. Kurtán felbődült, és leütötte az elülsőt. Mind a két lény egymásba kapaszkodva legurult a lejtőn. Egyikük felpattant és újra elindult a medve felé. A másik tántorogva, négykézláb botorkált Lipin sziklájához. Leült a hóba, és maga alá húzta lábát. Kerek lábfeje belesüppedt a jégszemcsés kásába. Hegyes fejét a kefébe temette. Aztán nyögdécselve, testét himbálva, apró, fekete golyócskákat hullatott.
"Vér!" – rémüldözött Lipin, és mohó szemekkel vizsgálgatta a sebesült lényt. Termetre alig volt nagyobb másfél méternél, vállai csapoltak, mellkasa kerek. Kurta testét szőrzet (vagy ruha?) borította. Arca felismerhetetlenül sötét, s fedve volt valamivel.
…A medve ijedten felhorkant. Lipin felkapta a fejét, és gyorsan közeledő fekete alakok körvonalait pillantotta meg. Az a kettő volt, akik oldalról kerülték meg a medvét. Ebben a pillanatban a harmadik lény, aki eddig a medve figyelmének elterelésével volt elfoglalva, ordítva vetette rá magát, összeakaszkodtak. A sötét gomolyag a meredek szélén hömbörödött, majd legurult a tisztásra, egy pillanatra széthullott, aztán újból összegabalyodott, és továbbgurult a térségen. Most már teljesen szürke volt a jégdarától.
Mancsok, kezek, lábak, fejek villogtak. Szőrcsomók röpködtek a magasba.
Azokban a ritka pillanatokban, amikor a gombolyag széthullott, a három támadó a medve körül rohangált. A fenevad bőgött, egy helyben forgott, vaktában csapkodott a mancsaival. De már szemlátomást gyengült.
Megkísérelte a kitörést: felbődült, fogait csattogtatta, s eliramodott a szikla felé. Ám a fekete lények elkapták a hátsó lábát, és felbillentették. Majd leszorítva a nyögdécselő medvét, belepréselték egy zsákba. Nehéz, tompított hörgés hallatszott: a zsák száját összehúzták. De még így is rossz volt hallgatni ezt a medvehörgést. Lipinnek összeszorult a szíve. Csak hogy véget vessen a szörnyű hangnak, puskája csövét önkéntelenül az ég felé emelte, kibiztosította a fegyvert, és meghúzta a ravaszt.
A puska rúgott egyet rajta, nagyot dörrent és hosszú lángnyelv csapott ki a csövén. A láng egy pillanatra összesűrítette a sötétséget, de amikor Lipin ismét tisztán látott, a furcsa lények már eltűntek a tisztásról. A szakadékban is csend honolt: sem nyögések, sem üvöltések nem hallatszottak!… Semmi!
– Sem-mi – motyogta Lipin.
Vállára vetette puskáját, és botorkálva elindult. Nekiütközött a gránitfalnak és felocsúdott.
– Álom volt, én alszom – mondta, és nekivágott a meredek sziklaoldalnak.
A sátor előtt, esetlenül, nehézkesen csapkodta le magáról a havat. Bemászott a sátorba, és összehúzta a nyílást. Kitapogatta kihűlt hálózsákját, lefeküdt, s fegyverét maga mellé helyezte.
– Álom. Én alszom.
Pedig nem aludt. Lipin rágyújtott.
Zavarában fölényesen mosolygott, nézte a cigaretta parázsló végét, s nem érezte a füst ízét.
– Hallucinálok? – kérdezte.
Lipin még sokáig töprengett az iménti látvány legapróbb részletein. Nem is aludt el reggelig, amikor pedig megvirradt, lement a sziklás tisztásra, és észrevette, hogy a hó alatti kövek egyáltalán nem kövek, hanem kékes, füstszínű kristályok. Nagyon sok volt itt belőlük.
Teletömte velük a zsebeit, hogy magával vigye, de amint elnézte őket, eszébe jutott mindaz, amit álmában vagy ébren látott.
…A városban köves gyűrűt rendélt a barátnője számára. A többi kristályt átadta Prihogykónak vegyi elemzésre.

A SZOMSZÉD

1982 májusa. Szokatlanul nagy a meleg, az utcán is aludni lehetett

Nyehalov nem örült éppen ennek a novoszibirszki kiküldetésnek. Először is, a gyár nem szállította le a szerszámgépeket. Ráadásul sok százan ültek a gyári telefonon, köztük legalább másfél tucatnyi igazi szélhámos. Ezek beutalókat és Moszkvicsokra, Zsigulikra szóló kiutalási sorszámokat ajánlottak fel az árubeszerzőknek.
Nyehalovnak nem volt sem beutalója, sem gépkocsija, csupán az a kívánsága, hogy megkapja a szerszámgépeket, és hazaindulhasson. Hozzá még megszimatolta, hogy megnyerte az igazgató tetszését, mert nem makacskodik, nem nyüzsög, hanem rendesen viselkedik.
Megérezte, hogy megkapja a programvezérlésű univerzális szerszámgépeket. Mindig megérezte, hogy megkapja-e vagy sem, a munka annyira kifejlesztette benne a telepatikus képességet.
A szállodában ikerszobát kapott egy érthetetlen foglalkozású vendéggel közösen.
Nyehalov soha nem látta őt napközben, éjszaka is csak ritkán.
Szomszédja hol ugyanaz az ember volt, hol meg különböző alakokat öltött. Hol öregember, hol lány vagy fiatalember, ki tudja kiismerni magát köztük. Érződött rajta, hogy idegen, kém vagy színész. Ezért a külseje is különböző. Hol mint madár repül be, hol pedig éjszakánként mint kandúr nyávog.
Az a feltevés, hogy színész, megelégedéssel töltötte el Nyehalovot. Ezért voltak az álmai is fantasztikusak. Nyehalov azelőtt reális dolgokról álmodott: az igazgatóról, a feleségéről, a gyerekekről… Most meg rakéták jelentek meg álmában. Egyszer azt álmodta, hogy ő, Nyehalov rádióadó, amelyen a szomszéd különböző közleményeket ad le.
Keddre virradó éjszaka a következő rádiótáviratot adta le:
"Arbukez Mobesti – Össztanácsnak a teleportáció elterjesztésére vonatkozóan. Az Auz-terv teljesítve, nehézségek merültek fel a medveállatra való vadászattal kapcsolatosan, a kristályok az emberek kezében."
Szerdán Nyehalov már rádió-vevőkészülék volt, mert a következő közleményt vette:
"Össztanács – Arbukez Mobestinek az Auz-terv teljesítésére vonatkozóan. Mennyi időbe telik, míg az emberek megértik a kristályok tulajdonságait?"
Nyehalov úgy vélte, hogy túl sok kávét fogyaszt, s ezentúl diétás étterembe járt ebédelni, ahol rossz ízű, vizes, de azért orvosilag előírt ételeket adtak. Nem segített ez sem, péntekre virradó éjjel – korhelylevest és párolt bordát ebédelt – Nyehalov a következő közleményt adta le:
"Össztanácsnak – Arbukez Mobesti az időre vonatkozóan. A teleportációs tulajdonságok felfedezése után az úgynevezett TKI-kben fogják tanulmányozni, nálunk a minauszokban, új TKI-ket létesítenek, a tanulmányozók értekezéseket és könyveket írnak majd, ami kétszáz földi évet vesz igénybe. Különös figyelmet kell fordítani azokra az emberekre, akiket csodabogár-feltalálóknak neveznek, a lényeknek ez a fajtája nálunk ismeretlen."
A következő pillanatban Nyehalov már vette is a rövid választ:
"Össztanács – A. M.-nek a csodabogár-feltalálókra vonatkozóan.
Cselekedjen! Miért keverte bele a legutóbbi közleményekbe a furcsa fémszerkezet külsejét. Ellenőrizze a csatorna tisztaságát!"
S ekkor felébresztette Nyehalovot a szomszéd. Ott állt szörnyen szőrösen és bőszen, mint az a gorilla, amelyet a tévében lehet látni. Szeme vörös fényben izzott. Ezt sziszegte:
– Holnap megkapod a szerszámgépeket, tűnj el innen a pokolba! Érted? Csaló vagy, sajnáltad az igazi energiát…
– Mind a tízet? – kérdezte szinte kábultan Nyehalov, aki azért mégsem vesztette el teljesen a fejét.
– Kettőt. Csak kettőre van szükségetek. Te kapzsi!
– Köszönöm.
– Lekopni! Nyomás! (És szinte elkékült a dühtől.)
– Most mindjárt? – kérdezte a megrémült Nyehalov.
– Máris tűnj a pokolba!
Nyehalov gyorsan felöltözött és távozott. Álmosan kódorgott a város kihalt utcáin, s menet közben adta le a szöveget:
"Arbukez Mobesti – Össztanácsnak a csodabogár-feltalálókra vonatkozóan. Engedélyt kérek, hogy az agyszondát beletehessem egyik átlagos képviselőjükbe, a csatorna tisztítva."
És máris vette a következőt:
"Össztanács Arbukez Mobestinek a csodabogár-feltalálók szondázására vonatkozóan – motyogta Nyehalov. – A szondázást engedélyezzük, a kraugotokon kívül senki nem képes megvalósítani a teleportációt."
Ezt az éjszakát a szerencsétlen buzgó telepata egy padon töltötte a téren. A rendőrségen nem mert panaszt emelni. Reggel viszont ügye gyors elintézést nyert: nem két, hanem három szerszámgépet indítottak útnak a számára. A boldog Nyehalov táviratozott a gyárba, aztán elszaladt repülőjegyet venni. S mindaz, ami a fejében járt: az éjszaka, a táviratok, az Össztanács és egyebek – eltűnt. Mindörökre kiszállt az emlékezetéből. Ám Arbukez Mobesti – ezzel igazolva jó emlékezőképességét – nem feledkezett meg Nyehalovról…

KÉT HÉT SZABADSÁG

82.5.19. Szabadságot vettem ki: teljesen kimerültem.
Egészen váratlanul ötlött eszembe. Nyugodtan ebédeltem.
Tegnap a gyár (az általam módosított) szerszámgépek újabb tételét adta át, s bennünket már nem rázott a hideg.
Szendvicset ebédeltem, az ablaknál álltam és kibámultam az utcára. Teherautók hosszú sora vonult rajta. Por és füst szállt fel hozzánk a nyolcadik emeletre.
Vonultak a teherautók. Számoltam az üresen vonuló kocsikat, és a felháborodástól szinte reszkettem: még hogy üresen járatni a kocsikat!
Ezen rágódva, elgondolkoztam az életfolyamat teljes racionalizálásán, és felmértem saját lehetőségeimet. Minden vágyam az, hogy hivatásos feltaláló legyek (a státustáblázatban nem szerepel ez a foglalkozás).
Egyelőre pedig magányos feltaláló csodabogár vagyok. Adva van számomra az élet (egy). Három szabadalmam van: sovány és elkeserítő eredmény…
Az (össz) ismeretek summája egyenlő 4-gyel, szorozva 10-zel a 12-ik hatványon. Kombinációik száma (a lehetséges felfedezések forrása) pedig 24.1/1:, ami 100100-szor több, mint a világegyetem összes atomja. Itt meg üres teherautók… S ekkor ért az ütés.
Esés közben kiejtettem a kezemből a szendvicset, és megkapaszkodtam az ablakpárkányban. S láttam, hogy a világ kék porrá foszlik előttem.
Szétfoszlottak a rajzasztalok, a papírok, a számológépek, az emberek, akik a szobában tartózkodtak.
Aztán sötétség és felébredés. A hideg műbőrrel bevont kórházi heverőn nyitottam fel a szemem. Egyik karomon fel van tűrve az ing, felső karom izmában hasító fájdalmat érzek. Marija Ignatyevna kezében a fecskendővel éppen távozik tőlem. A mosdókagylóhoz ment, és megeresztette a vízsugarat. Kihúzta a dugattyút, és mosni kezdte a fecskendőt.
– Mi ez? – kérdeztem, mert fájdalmat éreztem a tarkómban és kellemes erőtlenséget a testemben. – Tégla?
– Két köbcenti cordiamin – felelte.
– De általában? Tudja, a fejemet érzem, nehéz, mintha felfúvódott volna.
– Feküdjön és hallgasson. Mi az, Grigorjev, azt hiszi, hogy magának nincs szíve, nincs teste, csak agya? Dolgozik, mint egy igásló. Feltaláló! Pfuj…
És Marija Ignatyevna, ez a drága jó lélek, nevelni kezdett engem. Én a heverőn feküdtem, és a mennyezetet bámultam, amelyen hajszálrepedés húzódott, s elhatároztam magamban, hogy szabadságot kérek. Sőt gondolatban még jelentést is írtam a főnökségnek.

Megkaptam a szabadságot! Otthon fogom eltölteni. Valóban, nem szabad megfeledkezni a test mechanikájáról: a táplálkozásról, a testedzésről, a sétákról, alvásról, a hideg zuhanyról stb.

5.20. (20 óra, 30 perc) A téren ülök egy padon. Körülöttem szúnyogok rajzanak. A világos égbolton olyanok, mint a fel-felszálló, majd újra meg újra lehulló hópihék, a ház sötét hátterén csillognak szárnyacskáik, és ezért tűnnek számomra keskeny, préselt, mintás szalagocskáknak.
Első ízben fedeztem ezt fel, s meglepett a szemnek az a képessége, hogy sztroboszkópikusan észlelje a mozgást. Valószínűleg a rossz világítás okozza ezt. A szem nehezen tudja érzékelni a szárnyak mozgását, vetületük végigsiklik a szemidegeken, és egymásra helyeződik. Ez váltja ki a hatást. Kis ideig elgondolkodtam azon, milyen lehetőségei vannak a szárnynak a léghajózásban, azon, hogy nem lehetne-e, mondjuk félkemény szalagokkal pótolni a szárnyakat. De agyam zavarosan működött, volt benne valami a leszálló alkonyból és a faanyag mozdulatlan tömörségéből. Ekkor kezdtem szemügyre venni a fákat, az embereket, az első kibukkanó csillagot. Milyen nevet is adjak neki?
Soha nem akartam olyan mohón látni, mint most. Szerettem volna mindent megnézni.
Szemügyre vettem a lámpától megvilágított kis ágakat, a csókolózó párokat, a csikket, amelyet valaki, nem tudni, miért, a csemegeüzlet kirakatára ragasztott.
Az az érzésem, hogy a világűrből érkeztem, és idegen életet látok.

5.21. A reggelt ismerőseimnél töltöttem, akik egy családi házban laknak. Segítettem nekik a veteményeskertben, és kiötlöttem egy új típusú ásót: nyele olyan, mint a harci bumeráng, vágó éle kicsi, behajlított. Megduplázható vele a föld
Munka után kivittem a hokedlit, és sokáig pihentem az ágyások mellett. Nagyszerű! Apró szúnyogok hemzsegtek minden csalánbokor fölött. Egy barázdabillegető telepedett le a retekágyásra, és felém intett a farkával. Nyomban el is szállt. Én (egész belsőmmel?) éreztem röptét, és nyomába iramodtam. Ahogy magamhoz tértem, olyan érzésem volt, hogy az összes szúnyog, fiatal csalánbokor és bojtorján boldogságom egy fajtája. De ezek idegenek a számomra, én egy másik világhoz tartoztam, amely felhasználja őket. Elgondolkodtam az élet hármas csoportján (rovarok-állatok-füvek). Az általam még fel nem talált gépek hemzsegnek a fejemben, hívnak, ordítanak, követelik: "Valósíts meg bennünket!" Bizonyára ilyesmit éreznek a gyermektelen nők, amikor hallják a parancsot: "Szülj!" És nevettem a boldogság eme változatán.
Engem felkavar a kontúrok vegetatív szépsége. Mennyire különbözik a kristályosodási síkokkal és centrumokkal rendelkező kristály struktúráktól. No de van összefonódás, összefonódás is… Hátha minden, ami élő, a folyékony kristályok kombinációja?
Ez lenne a leendő gépek feltalálásának módszere?…

5.22. A nyárfasorban sétáltam. Délben felhő takarta el a napot, és a nyárfa pihéje összekeveredett a fakéreg színével. A nappal megvörösödött, mint egy ódon kép. Ám feltámadt a szél, a felhő tovaszállt, a nap újra tűzött, és minden növény csillogni kezdett. A nyárfák pedig álltak, mint a zöld lángot lövellő fúvókák sorai.

Furcsa dolgot vettem észre: a szürke aszfaltra vetődő árnyékomat keskeny, élénk csík keretezte. Világos: kellemetlen agyi tünetek (az a bizonyos ütés). Van más is: szüntelen érzem a láthatatlanok jelenlétét. Hívnak, halkan a nevemen szólítanak, furcsa nevet emlegetnek. Különös.
Éjszakára altatót veszek be.

Felfedezés: ott, ahol virágoknak kellene lenniük, az orgona fekete szénszemcséket eresztett. Ebben a feketében rejlik minden hétszirmú virág képlete. Szinte hihetetlen, hogy ebből a feketéből egy nagy, nyirkos, lila virágfürt fakad. Habár én ezt tapasztalatból tudom.

Felvázoltam a mozgékony, (szalag)szárnyat, és füzetet fektettem fel a kellemetlen agytünetek feljegyzésére.

5.24. Darázs esett egy tálka vízbe. A tálka zománcozott, síkos, a darázs nem tudott kimászni, és két órán keresztül ázott benne. De én megmentettem, bár ezzel megszegtem a másik világok életébe való be nem avatkozásról szóló instrukciók paragrafusát (fixa ideám: jövevénynek képzelem magam, aki elfelejtette a nevét). De megmentettem a rovart, és kitettem a napra.
A darázs szívós volt. Amikor némileg megszáradt, megemelkedett, és szárnyait zúgatta. De nem szállt fel. Akkor abbahagyta a zümmögést, és megtörölte fejét és bajuszkáit.
Különösen a fejének jobb oldalát törölgette sokáig. Majd végigtörölte szívókáját, mellső lábacskái közé fogta és többször is alaposan kihúzogatta.
Behúzta szívókáját, újra rázendített, de megint a helyszínen maradt. Ekkor megtörölte mellső és hátsó lábacskáit, és kifacsarta a vizet potroha szőrzetéből. De még ezt is kevésnek tartotta. Meghemperedett a földön, hogy por tapadjon rá.
Miután meghemperedett, felzümmögött és elszállt. Én a nyomába eredtem. Darázs voltam: ott szálltam az ágak között, aztán lefelé ereszkedtem.
Amint befejeződött ez a bolondság, az úttest mellett ültem egy maréknyi sárga pitypang szomszédságában, és zavartan bámultam.
Az az ötletem támadt, hogy egy mesterséges bolygót, gömböt kellene csinálni, amely üres belül. Odabent építenénk fel a házakat. Anyagváltozatok: vas és műanyagok, szilikátok és műanyagok.

Az ördög vinné el ezt a szabadságot! Vagy már elment az eszem?
Az az érzésem, hogy furcsa, nem földi eredetű a nevem. Kihallom az utcai zajból, a fák nyikorgásából. De nem hallom teljesen tisztán.
Voltam az orvosi rendelőintézetben. Az orvos elküldött agyröntgenre, forró lábfürdőt írt elő (a keresztcsontomra mustártapaszt). Kedves!

5.26. Kivirágzott a fagyal, mézillatot árasztott, és rövid idejű lehűlést hozott. Az illatmolekulák kék füstként úsznak az utcán. Gomolyognak, körüllengik a házakat, beröppennek az orrokba. Azon nyomban felvetődött bennem a gondolat: hordozható illatelemző készüléket szerkesztek: belülről színüket változtató kémszerekkel bevont csövecskékből álló fürt és egy szivattyú.
Felvázoltam jegyzetfüzetemben a feltételezett szerkezetet, és feljegyeztem a kémszerek nevét. De ami furcsa: ezeknek a reagáló anyagoknak a struktúráját összenőtt paralelogrammák alakjában látom. De hiszen én a kémiában jelentéktelen senki vagyok.
Ellenőrizni a kézikönyvek alapján.

Ellenőriztem: jártam Prihogykónál, a laboratóriumbán. A kristályoknak valami furcsa fajtájával vegyészkedik. Nagyon szépek, egyet elcsentem. Az elemzőkészülék még nincs kész, de most már meglesz, meglesz… Hurrá! Eggyel csökkentettem a találmányok számát. És a rugalmas szárny? Tehát kettővel. Aztán még itt van a bolygó is…
Ebből az alkalomból megittam egy üveg száraz bort, és sétálni mentem.

5.31. Virágba borultak az orgonák, a vadalmafák, a ranettalmafák, kipattantak a nagy gyümölcsöt termő almafa legfelső, átmelegedett virágai.
Mennyi szín, illat, méh! A méhek még szürkületkor is körüldöngik az almafákat.

6.1. Az első kánikula. A seregélyek és a verebek tátott csőrrel üldögélnek. A fák lombjai között egerekként surrannak a légykapók. Világosak előttem az élet legfontosabb kölcsönös összefüggései: áldozatok és ragadozók, újfent áldozatok és megint mint fokozatok a ragadozók. Ennek a lépcsőnek a tetején áll a győztes: az ember.
Az ember magas, ő az uralkodó, az első személy a Földön. Miért oly magányos itt, miért nincs a természetben olyan, aki felér vele?

6.2. A szánalmas külsejű vörös kandúr felment a tornácra (megint voltam az ismerőseimnél, kipróbáltam a bumerángásót). A kandúr menet közben vissza-visszanézett.
A kukacok után kutató tyúk észrevette a kandúrt. Abbahagyta a kapirgálást, és ő is felment a tornácra. Nem tudom, miről beszélgethetett a kandúrral, de először a vörös kandúr jött le maximális méltósággal, mögötte pedig kemény léptekkel haladt a fehér tyúk. Lerítt róla a nagyfokú önbizalom. Nevetséges dolog személyiséget látni egy tyúkban. A vasbolygó témáján dolgozgatom.

6.5. Elvirágoztak az almafák, lehullatták virágaikat. Mintha a világ összes fehér pillangója elpusztult volna.
Borzalmas érzés! Meghalni annyi, mint vissza nem térni. Én is meghalok, még mielőtt elérném szülőhazámat. Vajon hol lehet? A városban? A zöld természetben? A vasból kovácsolt bolygón, amelyről éjszakánként álmodom?
Álmaimban a megőszült pitypang gömbfejére hasonlít. És én nem tudom, hogy egyszerűen csak álmodom az egészet, vagy leendő találmányaim fürtje érlelődik.
Tudom, egyedül vagyok, aki mindenki számára idegen, nagyon, de nagyon szomorú vagyok.

Estére lehűlt a levegő, esett, szél kerekedett, így történt: először a szél elseperte az almafa virágszirmait, aztán az eső feláztatott mindent. És a nedves, hideg, megfeketedett aszfalt hirtelen lélegzeni kezdett, fehér füstöket eregetett, amelyek kavarogtak, imbolyogtak.
Több tucat futó, lenge, kis alakot pillantottam meg rajta. Egyszer csak az egyik felém fordította furcsa arcát, és rám kiáltott:
– Jó estét, Arbukez! Rég nem láttunk.
Már magam is futottam, a szél bökdöste a hátamat, én pedig nem tudtam megállni. Aztán visszatértem, és megpillantottam saját magamat, amint bambán meredek a távolba. Végtelenül buta pofát vágtam!

6.6. A Föld világa csodálatos! Egymásba helyezett világokból áll. Ezek összefonódnak egymással. Például az orgonabokorban fészkel a rozsdafarkú. A bokor alatt fekszik a fekete kandúr, és magabiztosan néz fel a magasban a nyüzsgő madarakra: megeszem! Én pedig látom kapcsolatát a madárfiókákkal, a madarak kapcsolatát a rovarokkal, a rovarok kapcsolatát a növényekkel, ezekét a mikrobákkal, a mikrobákét az állatokkal.
Megpróbálom nyomon követni, hogyan helyeződik át a földi energia az egyik objektumból a másikba.
Az élet gyújtópontja – az energiaáthelyeződés.
A technika gyújtópontja – az energia-előállítás.
Az ember a technikára támaszkodva indul el a különleges lény útján. És az út vége? Az én elképzelésem szerint a felszabadult értelem, a napokat keringtető ember. Az ember legmagasabb rendű erőfeszítése hozza majd létre a második, a különleges világegyetemet. Ez cél! Ez munka!

6.12. Holnap munkába állok, ma pedig kimentem a folyóra, jászokra horgászni. Orrszarvúbogár-csalival fogtam őket (egy öregember árulja, darabját 10 kopejkáért).
Csónakom könnyű, formás kis ladik, üvegrost plusz minimotor. A horizont felől egyenletes hullámok közelítenek.
Himbálódzom a csónakban. A hullámok egyre csak hozzák felém a számtalan tükröt. Én pedig lesem a csengettyűszót: fenékhoroggal horgászom, várom a kapást.
A látomások és gondolatok nyüzsgése tegnap megszűnt, mégpedig ugyancsak az ütés által. A csodálatos látomások tükre elhomályosult. De hiszen meglátogattak! Itt voltak.
Égboltot láttam sok ezer nappal, színek villództak a szürkületben, és kis alakok futottak előttem az aszfalton. Volt és tovatűnt. Most teljesen normális vagyok, egy racionalizálásra szoruló világban élek.
De milyen legyen ez a racionalizálás? Esetleg olyasmi, hogy összenövök a géppel?
Akkor máris lecsökkentem a kombinációk, vagyis a találmányok számát egy nagyságrenddel.

6.24. Átolvastam az egészet, és… elképedtem. Ha komolyan veszem ezt az agyrémet, máris mehetek elmegyógyászhoz. Vagy küldjék egy következő tartalmú telepato-táviratot valamely csillagködbe?
"Cím: Csillagköd, Vas-műanyag bolygó.
Szöveg: az emberiség a tudományos technika útjára lépett, és le nem tér róla. Logikus és világos úton halad. Az emberek manapság olyan lények, akik gépezeteket irányítanak, akik szárnyakat, kerekeket és motorokat szerelnek magukra. Aztán kiborgokká változnak, hogy végtelenül meghosszabbítsák életüket.

KÖZLEMÉNYEK A 333-AS KÖDRENDSZERBE

Arbukez Mobesti – Össztanácsnak. A tanulmányozott objektum agyában talált szonda azt mutatta, hogy a szóban forgó lények készek megismételni a mi utunkat: lény – gépezetkiborg – a Vasbolygó felépítése – behatolás a világegyetembe. Kérem, az össztanács vitassa meg: figyelmeztethetők-e a szóban forgó észlények az út veszélyeire. Ugyancsak kérem a teleportáció titkának átadását."
"Össztanács – Arbukez Mobestinek. Az embereknek a teleportációval kapcsolatosan nyújtandó segítségre vonatkozóan. Legyen óvatos, különben megfosztja őket a kutatás és a feltalálás okozta büszkeségtől."

"Arbukez Mobesti – Össztanácsnak. Nincs szükség a titok átadására. Grigorjevnek sikerült átdobni egy egeret a, falon. A kristályok nem elég tiszták. A kristályokkal a Magas Tudomány foglalkozik. Keresik a közös törvényszerűségeket. Megtörtént egy gramm arany áthelyezése egy méterre. Egymás után létesülnek a teleportációs TKI-k, a retranszlátor bójákkal ne siessenek."

"Össztanács – Arbukez Mobestinek. A doktorokra és a kandidátusokra vonatkozóan. Kik ezek?"
"Arbukez Mobesti – Össztanácsnak. Az embereknél a kandidátus – ihneumon, a kraugot pedig a tudományok doktora. Az ihneumonok többen vannak, mint a kraugotok."

"Arbukez Mobesti – Össztanácsnak. A teleportációs TKI-k létesítésére vonatkozóan. A kitermelt kristályok száma alapján ezernél több létesült. Folyik a tisztítás lehetőségeinek tanulmányozása."

"Arbukez Mobesti – Össztanácsnak. A gyakorlati teleportációra vonatkozóan. A csodabogár-feltalálók megpróbálnak vibrálással gyakorolni hatást a kristályokra. A technásnak csúfolt Grigorjev intuitív módon oldotta meg a feladatot: egy elemlámpa és egy masszírozókészülék telepének jelenlétében átdobott a városon egy csomag cigarettát Prihogyko ihneumonnak. A tudósvilág izgalomban van, Bahtyin főkraugot is bekapcsolódott a munkába. Minden a kristályok tisztításán akad el, a földi vegyészet egyhamar nem birkózik meg ezzel. De felhívom a figyelmüket: csökkenteni kellett a feltételezett határidőket."

"Arbukez Mobesti – Össztanácsnak. A kristályokra vonatkozóan. A szibériai lelőhelyük alapján a szibirit nevet kapták. Láttam a kristályokat, közönséges kandúrként dolgozom a laboratóriumban. Ahhoz aprók, hogy rezgésbe hozzák az ember atomrácsát, és az ráhelyezhető legyen a fényhullámra."

"Arbukez Mobesti – Össztanácsnak (sürgős!). A teleportációra vonatkozóan. Óriási, tiszta kristályokat találtak Evenkföld területén, megoldják a teleportáció kérdéseit. Fogjanak hozzá a bóják építéséhez. Meg akarom menteni a kristályok fent jelzett megtalálóját, elesett és súlyosan megsérült."

"Arbukez Mobesti – Össztanácsnak. A megrovásra vonatkozóan, amelyet azért kaptam, mert jóváhagyás nélkül kihívtam a Csillogó Gömböt. Elengedhetetlen az orvosi segítség az ember számára, de titokban kell maradnia a Csillogó Gömb ottlétének. Mohov, aki a kristályokat találta, hallucinációnak tartja a Gömböt. Elvetik a beavatkozás vádját. Közreadom az ember és az elmeorvos (zigrisz) felvett beszélgetését:
– Azt mondják, maga valami szokatlan dolgot látott.
– Igen, láttam.
– Mi volt az?
– Az én képzelgéseim és a kristályok.
– De hiszen megolvadt a gránit. Nem járhattak ott a jövevények?
– Csak egy meteorit csapódott be."

"Arbukez Mobesti – Össztanácsnak. A korábbi közlemény kiegészítéséül. A technások ellopták az óriás kristályokat a kraugotoktól, folyik a transzportációval kapcsolatos munka. Megállapítást nyert: a fent említett Grigorjev már a zsebkészülék segítségével helyezi át magát a háziból a TKI műhelyeibe… A négylábú medve vadászati tilalmának megszegésére vonatkozóan. Kérem, kényszerítsék a minnigeket, hogy adják vissza a medvét, egymagám is elboldogulok, ha megjön az engedély az időben való áthelyeződésre."

"Arbukez Mobesti – Össztanácsnak. A kraugotokra és az ihneumokra vonatkozóan. Megvédtek tízezer disszertációt, leírják egy gramm anyagnak egy méterre történő átdobását. Bahtyin főkraugot összegyűjtött számos csodabogár-feltalálót, a kraugotoknak pedig kijelentette: tudományukat létrehozhatja a transzportáció ténye, mint ahogy a csillagászatot létrehozta a távcső csodabogár-feltalálója."

"Arbukez Mobesti – Össztanácsnak. Az első transzportáció időpontjára vonatkozóan. Száz év múlva valósítható meg. Bahtyin bevonta a munkába az írókat, akik a csodabogár-feltalálók gyötrelmeiről írnak, élénk színekkel ecsetelik a teleportáció lehetőségeit."

"Arbukez Mobesti – Össztanácsnak. A teleportáció felfedezésére vonatkozóan kijelentették: sohasem valósul meg, a kraugotok bebizonyították: az ember holtan érkezik meg a másik bolygóra. Fel vagyok háborodva, engedélyt kérek, hogy felfedjem magam az emberek előtt."

"Arbukez Mobesti – Össztanácsnak (rendkívül sürgős). Sikeresen végződött a kutya teleportációja a Föld műholdjára."

"Arbukez Mobesti – Össztanácsnak. Bahtyin főkraugotra vonatkozóan. Az anyagokat megszerző buzgó Nyehalov segítségével megépült a teleportációs gép, Grigorjev találmánya. Teleportálhat embert, a kraugotok követelésére a gépet zárolták. A terv – az elmélet kidolgozása céljából – harmincéves állatkísérleteket irányoz elő."

"Arbukez Mobesti – Össztanácsnak az Uljana nevű laboratóriumi macska teleportációjára vonatkozóan – minden sikeresen ment végbe."

GRIGORJEV TÍZ PERCE

Szjomuskin teljesített ügyeletet a gép mellett, olyan ember, aki egy üveg örmény konyakért engedékennyé válik. Ő volt az, aki beengedte őket a toronyszárnyba, a Géphez. És amikor már mindennel végeztek, és Grigorjev a gépteremben feküdt, Bahtyin suttogva megkérdezte tőle:
– Hívjuk fel a feleségét?
– Az enyémet?
– Hát kiét? – hökkent meg Bahtyin.
– Ne hívják fel – dörmögte Grigorjev.
– Legalább sejtetted vele? – érdeklődött Bahtyin.
Grigorjev hallgatott, Bahtyin pedig távozott. De kint az ajtóhoz tapadt, és belesett azon a lyukon, amit ő maga készített külön erre a célra. Nem bízott a tévékészülékekben. A gépteremben ugyanis nem volt szabad tartózkodni.
Bahtyin, kisebbfajta gumielőkével szigetelve magát, állt, Grigorjev pedig egyedül maradt. Nem érezte valami jól magát. Nem mintha félt volna, nem… Sanda pillantást vetett az ajtóra.
Hm, az ajtó… Vasalt ajtó, mögötte áll Bahtyin és… vár. Mire? Természetesen a sikerre. Kiáltani sem kell, a mikrofon a szája előtt tartja fekete fülét, résen áll…
A mikrofon minden szavát lesi, talán még a halálordítását is. A mikrofonba közölheti most Bahtyinnal (és a Géppel): "Tudja mit? Menjenek maguk mindnyájan a pokolba a teleportációjukkal egyetemben, én hazamegyek, találmányokat készítek, de repülni nem fogok." Hát akkor ki fog?… Hátha fájdalmas? A kutya is ki akart törni és vinnyogott.
– Én nem fogok ordítani – motyogta Grigorjev. – Hát Marija? Ha most látna.
Elfáradt a háta. Grigorjev megpróbált megmoccanni, hogy legalább az oldalára fordulhasson. De a Gép erősen fogta.
Alulról hideg gumiszivacs nyomta, felülről a fedele szorította.
Oldalról – Grigorjev tudta – üvegszarkofágra hasonlít.
Grigorjev fölött a Gép feje csüngött. Látta lassan mozgó részeit és az indikátorok pislogását. Hát igen, a legmagasabb színvonalon, pontosan és precízen készítettek el mindent.
Nagyszerű masinát sikerítettek, jó munkát végeztek az összes szibériai üzemek mesterei. Nyehalov pedig remekül összefogta őket.
– Óvatosabban, te! – szólt rá a Gépre.
A Gép búgott, Grigorjev pedig töprengett.
Eszébe jutott, hogy bár ő ötlötte ki a masina általános sémáját, a Gép saját maga szerkesztette meg és részben el is készítette magát. Hogy még Bahtyin sem tud mindent róla. A kutyakísérletek azonban százszázalékos sikerrel fejeződtek be, a benne levő kristály pedig remek volt.
De a valószínűségszámítás elmélete szerint kudarc is előfordulhat.
Van egy ilyen elmélet. Okos, nem hazudik, ezt mindenki állította: Bahtyin is, a többiek is. A legfontosabb persze Bahtyin…
Hm, honnan a csudából ugrott ki ez a szám, méghozzá zöld szám? Á, a Gép mindjárt összegyűjti benne az információkat, mindenhová bekukkant, mindent végigtapogat. Sátánfajzat!
Többet tud meg róla, mint Marija. Nevetséges?… Nem éppen. Az információ abba a fekete, ablak nélküli, négyemeletes építménybe jut, amelynek tetőjén antennák forognak, s amelyet vastag vezetékes oszlopok erdeje vesz körül.
– Rajta, Gép! – szólt rá Grigorjev. – Nyomás! Mit húzzuk az időt!?
Alighogy kimondta, máris bizsergést érzett az ujjbegyeiben, aztán a karjában egészen a válláig, a lábában, a lábujjhegyeiben. Grigorjevnek furcsa érzése támadt, mintha remegve olvadna. Elfogta a félsz, kiáltani akart és megszökni.
A testi ijedtség csak keresztülvillant rajta. Grigorjev tudta, hogy tulajdonképpen mindjárt igazában megszűnik itt lenni, és egészen más helyen lesz majd. Grigorjev megvetően mosolygott testi ijedtségén.
– Reszketsz, protoplazma – mondta, amikor látta, hogy lába olvadni kezd, mintha csak belemosódna a szoba homályába.
Először – annak rendje és módja szerint – eltűntek a lábujjai, aztán a lábfeje. Amikor a vastag lábszárcsontok következtek, a bugás felerősödött. És erősödött egy átható, idegen hang is.
Honnan jön? Mi ez? Talán a Géppel történt valami? De a vészjelző lámpa sötét. Aha, ez kiáltás! És ekkor az indikátorok kék villogásában egy arcot pillantott meg a Gép gömbfejének domborulatán.
Furcsa! Kidülledt szemek, tátott száj, az elülső fog hiányzik. És ekkor Grigorjev rádöbbent, hogy ez ő, az ő arca, az ő fogai, ő kiabál, de… miért kiabál, nincs is fájdalma.
Már lába, teste sincs, csak a feje maradt meg még. Olvadó szemgolyójának utolsó elfordításával meglátta az egyforma nagyságú, egyforma Grigorjeveket tartalmazó, áttetsző szarkofágok sorát.
Ordítsz, test? – kérdezte Grigorjev gondolatban. Visítsz?
Aztán minden megszűnt: a félelem, az ordítás, ő maga is. Grigorjev érezte, hogy gyorsan, sebesen kezd duzzadni.
Észrevette a feléje rohanó falat, behunyta szemét, és keresztülszállt a falon.
Most az utcán állt: meztelen óriás, áttetsző, mint az üveg. "De szépen kikészítettek, Miska" – gondolta vidáman. De vajon ő-e az? Íme, itt a csonttörés helye. Szépen összenőtt (lehajolt, és megpillantotta magában a csontok és erek árnyékát). A lábfején pedig átsejlik a város. Grigorjev felemelte a kezét: tenyerén át a távoli csillagok vibráltak. Oda volna jó feljutni… Sebaj, türelem…
Kitárt tenyérrel nyújtózott a Hold felé, és az űrhajó fehér csillagként hatolt át a tenyerén. Sárga ablakok villantak tova. Az egyikben szétlapított orrú, széles arc látszott: egy ember nézett rá, bizonyára magában sem hitt. Szája is tátva.
– Megdagadtam – szólt oda neki Grigorjev, és sajnálta, hogy Marija most nem láthatja. Ez nagyot segítene rázós családi életén.
– Remélem, filmeznek.
Grigorjev a magasból megpillantotta a közeledő reggel pírját. És kilépett eléje. Ekkor történt az az érthetetlen dolog, amit azóta Grigorjev-effektusnak neveznek. Ő a helyén maradt, és egy másik Grigorjev lépett ki belőle. Lépett egyet, és szintén megdermedt. Aztán kilépett a harmadik, a negyedik… Ez az utolsó észrevette, hogy a lába már a holdbéli hegyen áll. Ugyanazon a hegyen, amelyet Bahtyin mutatott neki ujjával a térképen, még körül is rajzolták kék ceruzával.
– Még a tíz kilométeres szóródás is jó lesz – mondta neki Bahtyin.
– Ej, te! A közepébe! – kiáltott fel Grigorjev, és leült, de most már rendes nagyságú volt.
A mokány, inas ember egy holdbéli kövön ült. Nem áttetsző, nem, hanem teljesen anyagszerű. Csak éppen meztelen, nem lélegzik, jóllehet a mellkasa emelkedik.
Hol az idő? Íme, itt van a kezén, a kis óra alakjában, amelynek csak egy mutatója van, és egy vékony, piros vonalka. A mutató ugrásokkal közeledett a vonalkához. Hm, hm, az idő múlik, sietni kell.
De hiszen ez a Hold! Éppen hogy az: az árnyékok is feketék, az ég is. A kövek meg könnyűek. Ugráljon egy kicsit? Azt mondják, itt könnyen megy.
Grigorjev felállt és megsejtette, hogy a robotok már közel vannak, sietnek őhozzá. Távolról tompa robaj és zúgás hallatszik, a sziklákon keresztül is észlelhető. Úgy látszik, munkához láttak a szeizmorobotok.
Vagy egy meteorit csapódott be?
Hold!… Ördögfajzat! Ám ekkor odament Grigorjevhez a történelmi nevezetességű Ulka macska, és a lábához dörgölődzött.
Uljana azzal vált híressé, hogy összeverekedett az első holdkutyával. A tévékamera előtt birkóztak, Grigorjev nézte őket, és nem tudta, hogy mit csináljon: nevessen-e vagy sírjon. A felesége előtt ez nem volt kétséges, sírt és sajnálta az állatokat.
– Szegény, kísérleti, kis cica – simogatta Grigorjev Uljanát. – Mégiscsak elképesztő: a borzas, mérges nap, a csillagok, a macska…
– Szegény, piszkos holdcica…
A sziklák mögül kibukkant egy robot. A csuklós, csillogó robot rendkívül hasonlított az alumínium pókra, és meglepően mozgékony volt. Közben is dolgozott, ahogy Grigorjevhez közeledett: felfelé kapaszkodott; a kövekre, és serény mozdulatokkal – csak úgy röpködtek szerteszét a csomók – kaparta szét a holdbéli mohát.
Odasietett Grigorjevhez, leült a hátsó lábaira, és kitámasztotta a mellsőket. Ez a robot egészen jó állapotban van: a szemekkel felszerelt tornyocskája könnyedén forgott, világított a piros indikátor és egy kis cső. Aha, a tévéantenna. Bahtyin tehát megszervezte a közvetítést, ő meg mezítelen! És Grigorjev gyorsan elfedte testét.
Szikrák pattogtak a robot antennái között.
"Jelzéseket ad le – kapott észbe Grigorjev, és odalépett a soklábú robothoz –, kis lyuk a testén, belefér az ujjam. Mi ez?… Meteorit ütötte át?"
A soklábú robot hátrahőkölt az ujja elől, és Grigorjev aggódó pillantást vetett a Hold egére. A macska, saját árnyékát kergetve, eltűnt a kövek között. Mindenfelől robotok siettek Grigorjevhez. Mintegy húszan. A fele soklábú volt, négy csuklós. A többiek kerekeken gördültek.
Leghátul jött a behemót, boltozatos anyarobot. Grigorjevhez közeledett. Amikor odaért, megkérdezte tőle:
– Maga kicsoda? Grigorjev elmagyarázta neki.
– Információt kérek – közölte vele a robot, közben kibocsátotta antennáját, majd azon nyomban vissza is húzta. Kinyílott az oldala.
– Üljön be a szekrényembe – mondta. – Szigetelje magát gumielőkével. A szerszámok a szekrényemben vannak. Felül kell vizsgálni a 102., 576., 981., 983. számú gépezetet. Meg kell javítani a hetes számút, valamint a 102-109. számúakat. Jegyzőkönyvileg törölve a 13. számú gépezet. A maga munkájának tévéközvetítését a 75., 101., 1001/B számú robotok vezetik. Az összes csatornán. ("Ez természetesen Bahtyin műve. De nem figyelmeztetett, a vén róka!")
– De hiszen nem vagyok felöltözve! – vetette ellen Grigorjev.
– Szigetelje magát az élőkével!
A szikla mögül ismét kiszaladt a macska. Őhozzá jön? Nem, a Második Holdkutya, a házőrző eb kergette. Kitátotta száját, mintha ugatna.
– Cicicc – cicegett Grigorjev, de azokat már elnyelte az árnyék. No meg aztán nem is hallották volna meg.
Lecsapódott a hátsó fedél. Azon egy soklábú mászott le Grigorjevhez. Egyik lábát vonszolta: el volt törve. Grigorjev szoknyát csinált magának a tartalék élőkéből, és kezébe fogta a hegesztőkészüléket.
– Most már mehet a közvetítés az összes csatornán…
Három robotot meteorit ütött át, a többinél ki kellett cserélni néhány szabvány blokkot. Grigorjev nem volt gépész, de megbirkózott a munkával. Ezt a javítást természetesen Bahtyin ötlötte ki, mint a lehetőségek bizonyítékát.
Grigorjev sietett: a mutató vészesen közeledett a vonalkához. Akkor pedig kimerül az energiakészlet. Rövidesen elfogy.
Munka közben így beszélt a gépekhez:
– Azért jól vagytok elkészítve, egy kis javítás, és még sokáig működtök.
A robotok ott tolongtak Grigorjev körül. Egyikük pedig, egy fürge robot ráirányította a filmfelvevőgépet.
– Az utódok számára? – kérdezte Grigorjev. Egyre több és több robot csatlakozott hozzájuk. Meg akarták nézni maguknak Grigorjevet.
– Nézd, valódi ember.
– Szaporítani kellene a végtagjait.
– Milyen a holdbéli mikroklíma? – kérdezgették tőle.
A mutató a vörös vonalka közelébe ért: Grigorjev letette a szerszámot.
És hirtelen kék szikrákat szórva széthullott. Az általa kijavított 1001/B számú soklábú leballagott a sziklás talajra, az anyarobot pedig rádión új pótalkatrészeket kért a Földtől.
…Grigorjevék – mind a négyen felálltak – összenéztek és összemosolyogtak. Lábuk előtt alacsony fűvel borított erdő vöröslött, szürkés ködök gomolyogtak, amelyek beborították a kockaházakat.
Grigorjev a távolban megpillantotta a Putorana hegyek elővillanó csillogását és a tajgai folyócskák homályos ereit. Arra gondolt, hogy jó lenne becsavarogni az országot, beülni Marijával egy autóba és útnak eredni. Most majd vesz egyet, és szabadságának egész ideje alatt száguldoznak majd vele, mint az őrültek.
Nagyszerű lesz! Most már ez lehetővé válik: a Gép dolgozik, most majd nagyon hosszú szabadságot és szép summa prémiumot kap: Bahtyin megígérte: Olyan ember, aki ha mond valamit, feltétlenül végre is hajtja.
…Hirtelen minden elmozdult a helyéről, minden egy erőteljes csapással Grigorjev arcába vágódott. A kiszaladt emberek pedig odalentről látták, hogy fehér foltok szálltak az antennák felé. Eltűntek.
Hallották, amint a Gép felbődült egyszer, másodszor, harmadszor, negyedszer. S mindannyiszor megremegett a fekete épület, remegtek a poharak és az edények a polcokon az egész városban, s minden ember szívében valami kellemes, jóleső izgalom visszhangzott.
…A Gép elcsendesült. Feje moccant egyet, és csapágyait csikorgatva oldalra kúszott. De az indikátorok szüntelenül tovább villogtak, mivel a Gép egész idő alatt áram alatt volt, nem kellett kikapcsolni.
Grigorjev feküdt és meg sem moccant. Hirtelen megrohanta – megcsapva és összemorzsolva – mindaz, amit látott, amin éppen a gyorsasága miatt nem csodálkozott: a holdkőzetek vakító csillogása, a borzas nap, a holdmacskák, kutyák, robotok… Grigorjev agya kétségbeesetten védekezett a látvány rendkívüli szokatlansága ellen, ami kibírhatatlan fejfájást okozott.
S ekkor kattant az ajtó. A továbbiakban minden úgy ment, ahogy azt Bahtyinnal együtt kiszámították. Bejöttek az orvosok, a fehér köpenyes emberek (mentőautón érkeztek). Mintha skatulyából húzták volna ki őket, sterilek, ismeretlenek. És fenségesek, mivel felismerték a pillanat nagyságát.
Egyikük kis kádban hozta a nagy fecskendőt és a vattát. Hátrahajtotta a szarkofág fedelét, bedörzsölte Grigorjev karját valami hűvös folyadékkal, és egy csapással beledöfte a tűt.
Grigorjev felszisszent az éles, bizsergő fájdalomtól. Aztán megmozdult, hogy felkeljen, és azt mondta nekik, hogy mindent elvégzett, amit kellett. Megjavította a robotokat, de a kutya és az Uljána macska…
– Már láttunk mindent – felelték neki. – A tévériportban, kiűzött bennünket az ágyból. Éppen ügyeletet tartottunk.
– Ott a macska és a kutya.
– Feküdjön, feküdjön! – parancsoltak rá.
(Odagurították elé a tévékészüléket.)
– Le kell hozni őket.
– Nyugalom, nyugalom.
Egy hófehér hajú öregember lépett hozzá – mögötte nagyon fiatal ápolónővérek léptek be –, és tenyerét a fejére tette. Megsimogatta.
– Hogy érezzük magunkat? – kérdezte azon a hangon, amelyet a magabiztos és sikeres orvosok használnak. – Mindazt, amit látott, elraktározta a tudatában? Visszatért a nyugalma? Majd még beszélgetünk, most várnak a tudósítók. Gondolja meg: az első hajótlan űrhajós. Nincs semmi baja? Az agyával… Mi? Mit gondol, beeresszük az újságírókat? Mit mond majd nekik?
– Eressze be őket – adta meg az engedélyt Bahtyin.
Rövid tusakodás után az ajtón berohant az első újságíró. Grigorjev olyan furcsa kíváncsiságot fedezett fel az öreg akadémikus szemében, hogy egészen összehúzta magát.
– Jó lenne felboncolni… Ó! – suttogta a kisöreg.
– Mit tud mondani nekünk? – kérdezte az újságíró. – Mik volnának az ön úgyszólván első szavai? Hozzánk és az utódainkhoz szólnának?
Grigorjev összeráncolta a homlokát: a szavakat kereste. Mit mondjon a világ összes újságírójának? Ezeknek a tolakodó, szőrös martalócoknak? Miért nem súg valamit Bahtyin?
– Ez volt életem legszebb tíz perce.
Ebben a pillanatban berontott a felesége.
Grigorjev, amint megpillantotta, éppenséggel nem ijedt meg, hanem valahogy megdermedt. A fehér köpenyes emberek gyorsan szoros gyűrűt vontak köréje.
Bahtyin hátrálni kezdett. Okos ember, mindenre rájött és most hátrál.
– Szörnyeteg! – kiáltott Marija. – Az imént láttalak! Szörnyeteg! Hallgattál! Én meg nem tudta-a-am! – Aztán megfordult, és pofon vágta Bahtyint. Ezt látták: a) a kollégák, b) az újságírók, c) a tévénézők az összes kontinensen, d) tulajdon felesége, aki csak az imént ébredt fel (a tévében).
Grigorjev viszont nem látta, mert mielőtt a pofon elcsattant, ijedtében behunyta a szemét, és csak "tapsot" hallott, ahogy később mesélte. Mariját nyomban lefogták a fehér kezeslábast viselő nővérek.
Később természetesen Marija és Grigorjev felkereste Bahtyint, hogy bocsánatot kérjen tőle. Grigorjev bizony rossz hangulatban volt: híres ember lett! Fáradtnak látszott, elgyötörtnek, mivel kórházban feküdt és kivizsgálás alatt állt.
Bahtyin okosan, a helyzetnek megfelelően viselkedett. Még tréfálkozott is. De felhasználva a kedvező alkalmat, reményteljesen kérdezte meg Grigorjevtől:
– Hát te? Szintén kikaptál?…
– Én otthon kaptam meg tőle a magamét – súgta oda neki Grigorjev, s közben szeretetteljes pillantást vetett a feleségére. – Felért egy háromlépcsős rakéta robbanásos indításával. Volna viszont egy ötletem, mi a véleménye róla?
Félrevonta Bahtyint, és összesúgott vele.

"Össztanács – az embereknek, a földi időszámítás szerinti 1982. július 2-án. A Föld bolygónak a Szabad Bolygók Szövetségébe való felvétele kapcsán. Arbukez Mobesti Szuper Kraugot Teljhatalmú Képviselőnk révén mély meghajlással köszöntjük a Föld-anyát, és meghívást küldünk a bolygóközi konferenciára a bolygóközi bóják rendszerén. Garantáljuk a delegátus visszatérését. Gratulálunk hallatlanul gyors kijutásukhoz a csillagvilágűrbe."

Az ENSZ 1982. július 12-i nyilatkozata. Mivel meghívást kaptunk a Bolygóközi Konferencián való részvételre, az egyetlen elfogadható jelöltnek Bahtyin akadémikust tartjuk. Teleportációs módszerrel néhány részletet közlünk az első asztronautaküldöttről. Pavel Grigorjevics Bahtyin egy tajgai településen, Narimban született, úgynevezett hivatásos prémvadászcsaládban. Mivel rendkívüli matematikai tehetségről tett tanúbizonyságot, tizenöt éves korában felvették a főiskolára. Húszéves korában akadémikus lett, huszonkilenc éves fejjel részt vett a teleportációs rendszer kidolgozásában, abban az időben, amikor a világ vezető tudósai nem hittek a teleportáció lehetőségeiben, és csupán néhány feltaláló vitte előbbre az ügyet. A vezetőjük neve: Mihail Grigorjev, aki az Első Űrhajó Nélküli Űrhajós lett.

Sürgős. Novoszibirszk, Belinszkij utca 106.
Bahtyina Nagyezsda Petrovnának.

Drága anyám, delegátusnak jelöltek az első bolygóközi konferenciára, este indulok, bójapróbák. Ne izgulj, százszázalékos biztonság. Csókol Pavel.

AZ UTOLSÓ NAGY VADÁSZAT

A KUTATÓ
A szerző első előszava

Nem árt, ha előbb gondolkodik az ember… Éppen át akartam adni a Kiadónak az összegyűjtött anyagot, amikor észbe kaptam és elgondolkodtam… aztán úgy határoztam, hogy előzetes magyarázatokat fűzök a vadász Konovok ciánjának feljegyzéseihez.
Akkor bukkantam rá a Konovok feljegyzéseire, amikor összeírtam az egyes ciánok munkáit, amelyeket a világűrmeghódítás sok évszázados története folyamán végeztek, és nyomon követtem évszázadokon át egy célra irányuló tevékenységüket (bolygók mérnöki tudománya, rendszerezése stb.)
Az össztanács archívumaiban találtam rájuk. Megdöbbentett, milyen hosszú ideig elhallgatták Kutató-Konov jelentéseit (felülvizsgálatlan jelentések osztálya, 454 567-es polc, KO család [5241] 2 454 567 245 679. sz. kristály). Később aztán bekérettem azokat a kristályokat, amelyeket a két Konov – Vadász- és Feltaláló-Konov – adott be az archívumba. Jó kis idő telt el. Egészen fiatalon (46 éves koromban) olvastam Konovot, és hatvan év múlva tértem vissza ismét a Konovok történetéhez.
Akkorra már befejeztem a Zenész-Szafarovok ciánjának és a Gyógyító-Szavinok ciánjának krónikáját.
És ekkor került sor Konovékra. Jóllehet az Össztanács Főlevéltárosa így szólt hozzám:
– Konovék? Gyanús emberek; belezavarodtak az Elsődleges Iszap keresésébe. Vedd figyelembe, hogy sohasem vették őket komolyan.
Visszatérek Kutató-Konov jelentéséhez. Első ízben fedezte fel ember (Konov személyében) az élet ősanyagát.
Állítom, hogy csakis az abban a csillagzónában előforduló gravitációs erők különleges tulajdonságai tarthatták a bolygót teljesen születésre kész, de élettelen állapotban.
Csakis a gravigubó rejthette el felszínét a biológiailag aktív akkréciók hullása és a robotűrhajósok látogatásai elől.
És csak a Fantomok bolygóján uralkodó fizikai feltételek sajátossága segített Kutatónak abban, hogy a bolygót a Nagy Vadászat bolygójává változtassa (ha hinni lehet utódainak, akik arra vágytak, hogy valahol újra megalkotják azt a földet, amelyen őseik vadászgattak).
A Fantomok bolygójáról – így nevezik mindnyájan – a cián különböző tagjainak: a Feltalálónak, a Kutatónak, a zabolátlan Vadásznak feljegyzéseivel rendelkezünk. Továbbá rendelkezésünkre állnak a Remény expedíció jelentései:
Konovék voltak az elsők, akik a Fantomok bolygójára bukkantak. Nemcsak egyszerűen felfedezték, hanem meg is változtatták! Nem mindig bízhatunk meg bennük ténylegesen, de érzelmileg őszinték: igazukért életükkel fizettek.
Életre keltett feljegyzéseiket – ott, ahol szükséges – magyarázatok és megjegyzések kísérik majd.
Elsőnek Konsztantyin D. Konov, a Kutató feljegyzéseit bocsátom közre. Kristályát a rakétaszondában találtam. Ez az egyetlen dokumentum, amely halvány fényt vet a Nerva legénységének titokzatos pusztulására. Benne első ízben történik említés a Fantomok bolygójáról és az Elsődleges Iszapról.

Nerva űrhajó, a földi időszámítás szerinti 2256. év, július 23., 14 óra.

"… Áll és vár. Tudom, hogy látja és hallja mindazt, ami nem adatott meg nekem látni. Például a távoli hősugárzást. Viszont parancsolhatok neki. Amint elértük a disszipációs sebességet, és elszakadtunk a bolygótól, feltörtem a tilalmi zárat, és a (12 12/111 sorozatú) robot a sorsommá vált.
Mindent megtesz, amit parancsolok neki. Egyelőre nem engedi be hozzám Azokat: sugárvetője az ajtóra céloz.
A légcserecsöveket befedtem.
Ó, nem vagyok én buta! Ha azok el akarnának altatni, nem tudják beereszteni hozzám a gázt. Ha meg befejezem a jegyzetelést, a robot kinyit nekem egy másik ajtót. Azt, amely mögött a világűr tátong elviselhetetlen ragyogása csillagaival. Ez a parancsom. S ha a tüdőm megpattan, én pedig meghalok, a robot elindítja a rakétát, a kis lövedéket. (Én beleteszem a kristályt.)
Tehát hat órám van, sorsomnak igen vékony a fonala. (Azok mind az ajtón dörömbölnek. Ó, átkozottak! Gyűlölöm…)
… Sietnem kell, fel kell jegyeznem mindent, különben nem hisznek majd nekem. Én sem hiszek már saját magamnak!
Tehát az összes Konov álma megvalósult, felfedeztem az Elsődleges Iszapot, lehajoltam, és felemeltem egy csomót. Agyas? Nem, furcsán tömör váladék. Elvittem az állomásra (a bolygón, míg a robotok javították a rakétát, az állomáson laktam).
Kihagytam a zsilipkamrát, és az iszapcsomót az asztalra helyeztem. Levetkőztem, és amikor a forróság távozott a testemből (megint elromlott a szkafander fűtése), kipróbáltam a váladékcsomón az elektromos kisülés, a savak, lúgok hatását. Színképelemzés!… Vegyi elemzés!… Igen, összetétele szerint élő! A váladék életre kelhet, megvan benne mind a húsz aminosav.
Ez a valóságos Elsődleges Iszap (és az én utamnak, a Kutató útjának vége). Most azt kell megtudni, milyen mélyen van átitatva ez a bolygó ezzel a kocsonyával. Miért nincsenek itt vulkánok? Viharok? Mitől van a levegőben oly sok – 70 százalék – nitrogén-oxidul?
Hát Azok? Mintha elcsendesedtek volna… Egyszer én is dörömböltem ajtajukon. Alighogy feljöttek a földből, és beszálltak a rakétába. Bezárkóztak.
Szkafanderben a rakétához szaladtam, és rácsaptam a támasztékára. Csak úgy kongott az egész rakéta. Aztán megpróbáltam bezúzni az ablakot. Kalapáccsal ütögettem, és az ütések nyomán horpadások keletkeztek. A következő gondolat csillapított le: "A rakétának el kell repülnie, hogy hírt vigyen a leletről…"
Igen, a rakétának el kell vinnie mindazt, amit itt összeszedtem, még Azokat is, bármibe is kerüljön nekem.
Megint kopognak! Dolgoznak?
Elképesztő, én itt majd megbolondulok, ők meg kopognak! Sebaj, még elmondom, kifélék-mifélék. Mégpedig a következő szavakkal:
"Nem én változtattam a halottakat élő emberekké, ez az Elsődleges Iszap műve. Bánatomban elástam halott barátaimat. Azért temettem el őket, hogy feltámadjanak. Most meg hol örülök, hol rettegek, hol ki akarom irtani őket, hol meg elszállítani. Honnan tudjam, hogy most kicsodák? Ők az én barátaim? Nem vagyok ebben biztos."
Ó, átkozott bolygó! Testük sejtmatricái, a DNK-információk megadták a programot az Elsődleges Iszapnak… Hogy megörülnek neki a mieink mind! Véget ért a bolyongásuk!

…Ülök a fotelben, és kifelé bámulok az ablakon. Először is csillagokat látok: a bolygón nem láttam őket. Még a fény sem tudta áttörni a gravigubót.
Mennyi üzemanyagot falt fel ez a gravitációs csapda! No de nem hiába ültem a bolygón, nem oktalanul dolgoztak az én robotjaim: elkészítettük a máglyát, és plutóniumot állítottunk elő. Ezután következett a második reakció: amíg fel nem halmozzuk az amazóniumot, nem szakítjuk át a gravigubót.
Hát Azok? Kinyitották az ajtót, és újra kiléptek a világűrbe. Be-benézegetnek hozzám az ablakon, kopognak, hívnak.
Megőrülök! Csakugyan nem értettek meg semmit? Még akkor sem, amikor kifelé másztak a rőt sárból?
…Hogyan is kezdődött? Így: letettem az ásót, és gyűlölettel vizsgáltam a rozsdás felszínt (akkor még nem tudtam, hogy itt az Iszap). A bolygó undorítóan sima és rozsdaszínű volt. Barátaim pedig a hosszú utazás után feküdtek. A sár, amely arcukra fröccsent, rozsdaszínű volt.
Elpusztult barátaim… El kell temetnem őket. Ez mégiscsak föld. A robotok kivitték mind a négyüket. Hozzáfogtam az eltemetésükhöz.
Ástam: a rozsdaszínű Iszapot úgy hasította az ásó, mint a vajat. Sós nedvesség csurgott belőle.
Barátaim teste belekerül ebbe a cefrébe, és feloldódik benne.
Leültem és néztem őket.
Mindig egymás közelében tartózkodtunk, de amikor a bolygóhoz, annak a fekete sötétségből hirtelen kibukkanó napjához közeledtünk, én már a laboratóriumban voltam, ők meg a fülkében. Azt rombolta szét egy bolygótörmelék, egy óriási kő.
Csak egy vigasztalt: szempillantás alatt haltak meg. De mit nem adtam volna érte, ha újra vidámaknak és eleveneknek látom őket.
…Amikor a gödör már a vállamig ért, és ruganyos föld következett, betemettem őket, és visszamentem a rakétához: ott állt ferde támasztékain, a mágneses robotok mászkáltak rajta és javították.
Parancsomra a robotok kicipelték az állomást, és kissé távolabb felállították. Beléptem a házikóba, és elhagyott minden erőm, kétségbeesésemben végigvágódtam a padlón, és úgy feküdtem. A keservét! Behunytam a szemem, de csak még világosabban láttam a lékek széleit, a napot, a bolygót.
Legyetek átkozottak, gyilkosok! És akkor éreztem életemben először gyilkolási vágyat, én, az új bolygók hivatásos Kutatója.
Legszívesebben elpusztítottam volna a bolygót! Akkor még nem tudtam az Elsődleges Iszapról.
Szomorú dolog… A robotok meg csak kopogtak. Ha nem sikerül megjavítani a rakétát, itt halok meg ezen a bolygón. Nem találnak meg bennünket: a rádiójelzések nem tudnak kitörni ebből a csapdából, nekünk meg már nem maradt időnk arra, hogy kivessük a figyelmeztető bóját.
Még nem tudtam, mi vár rám.
Nem tudtam, hogy mi történik majd itt. Egy dolgon kívül: az atommáglyának egy hónapig kell működnie. Akkor majd át tudom törni a gravigubót, teljes kapacitással működtetve az űrhajót, hogy magammal vigyem a megszerzett ismereteket.
…Akkor még nem ismertem a kellemes, szívszorongató félelmet. A nem ismerés – ha hinni lehet a régi bölcseknek az emberi boldogság alapja. Akkoriban tehát boldog voltam.
Még csak nem is örültem az Elsődleges Iszap felfedezésének. Jóllehet, mi, Konovok immár kétszáz esztendeje kerestük a planetáris genetikai munkákhoz. De mindazonáltal én, Konov, találtam rá az Elsődleges Iszapra. Arra, amely évmilliók óta várja az élet magvait.
Mindenki, mindenki tagadta az Elsődleges Iszapot, de mi, Konovok megjósoltuk felfedezését.
Mindenütt kerestük.
Minden egyes rakétán, amely érintetlen szektorba indult, ült egy Konov különböző beosztásban: mint főparancsnok vagy mint szakács.
Vagy például én mint Kutató.

…Így történt: átmentem a laboratóriumba. Zsebkönyvtáram egyik kristályát olvasgattam, az oroszlánvadászatról szólt. De felbőgött a vészjelzés, és én nekicsapódtam a rekeszfalnak. Ám a fotel visszafogott és nem engedett.
Ekkor pillantottam meg a gravigubót.
Olyasmit láttam, amit még soha senki előttem nem láthatott: a fekete sötétségből lassan úszott kifelé a nap. A páncélüveget fényszűrő sötétítette el, s megfigyeltem, hogy a nap keskeny kis sarlóként bújik elő. Aztán egy ütés: a jeges képernyő széthullott, mi meg védtelenül repültünk tovább. Majd egy újabb ütés: bolygótörmelék…
De az automaták máris vitték ki a rakétát a röppályára. A nap körül keringett, míg csak magamhoz nem tértem. Akkor belebújtam a szkafanderbe, és átbotorkáltam a fülkébe: lék tátongott rajta, az átkozott nap fénye bolyongott a falakon, a fotelekben pedig ott a négy halott barátom.
A robotok elvégezték azt a munkát, amit az Ismeretlen Őrobjektummal való Találkozás esetére szóló Instrukció értelmében el kellett végezniük. Nyilvántartásba vették ezt a naprendszert, amely oly váratlanul bukkant ki a sötétségből. Aztán következett a leszállás…
Felöltöttem az oxigénálarcot, és kiszálltam, hogy sírhelyet keressek. Lábam alatt kocsonyás sár cuppogott.
Mentem a földszerű latyakban, nem is sejtve, hogy itt, a gravitációs csapdában rejlik a szűztiszta Elsődleges Iszap.
Abban temettem el a barátaimat, abban keltek életre, leküzdhetetlen félelmet váltva ki belőlem.
Most aztán félek tőlük, engem meg bolondnak tartanak.

…Az űrhajó végre átszakította a gravitációs hullámok hálóját, a világűrben vagyunk. Azok: élnek!… Figyelemmel kísérem őket, mindenüvé tévékamerákat állítottam.
Ők: emberek. Jóllehet láttam, amint kifelé másztak a földből (körülnéztek, sokáig köhögtek, szedegették le magukról a ragadós sarat).
Élnek, de én nem bízom bennük. Az az érzésem, hogy csak elrejtették érthetetlen lényegüket, s az bármely pillanatban átüthet az emberi álarcon. Tegyük fel, hogy az Iszap átvette testük információit. De hogyan tudta új életre kelteni az emlékezetet?… Az agyat?… Nem, ezek fantomok.

…Van egy másik kiút is: a rakétanaszád. Megszökhetek előlük. De hová? Minek? Nyissa csak ki a robot az ajtót: kilépek a világűrbe, úgy, ahogy vagyok. Elválunk egymástól örökre, én meg az űrhajó legénysége. Ők visszarepülnek a Földre, én meg – halottként – úszom majd a világűr tengerében.

…Mindenáron be akarnak hatolni hozzám, verik az ajtót, én pedig nem merek parancsot adni a robotnak arra, hogy vesse be a sugarat. Sürgősen készítem a rakétát.

…Bejöttek, elrejtőzöm a mentőszakaszban. Belülről bezártam a szakaszt, de hallom a hangjukat: hívnak, a nevemen szólongatnak. De én most már pontosan tudom: idegen az ábrázatuk.
Elindítom a rakétát magam: azok blokkolták a robotot.

Rádiótávirat: Össztanács – Nerva űrhajó.
"Depressziós rohamában K. D. Konov öngyilkosságot akart elkövetni. Most már gyógyulófélben van. Mindazt, amit leadott, kérjük, ne vegyék komolyan. Sokáig volt beszámíthatatlan állapotban. Ne higgyenek neki, ne higgyenek! Mi emberek vagyunk, nem fantomok.
Dautri parancsnok.
Anton Podoriki navigátor.
Mihail Szovszkij, Róbert Kukla (legénység)."

Rádiótávirat: Össztanácsnak – a másodosztályú Tajga űrhajó. "Találkoztunk a legénység nélkül cirkáló Nervával. Minden jel szerint sietve hagyták el, még mielőtt felrobbant a hajtómű-berendezés. A mentőnaszádok a helyükön vannak, a baleseti élelmiszer-tartalék és az oxigénpalackok érintetlenek. Veszelov parancsnok."

Feltaláló-Konov leveléből: "Azt hiszem, okvetlenül figyelembe kell vennem (kétszer aláhúzva) az Elsődleges Iszap képességét a politeriánál, vagyis az anyagfantomok létrehozásánál."

A FELTALÁLÓ
A szerző második előszava

Vannak cselekvőirányú családok. Ilyenek például a Zenészek és a Gyógyítók. Néha előfordul ilyesmi a tudományban. Meg tudjuk jelölni az örökölhető képességeket: intuíció, a hallószerv berendezésének a sajátosságai stb.
Vagy a szenvedély. Például a Vadász-Konovok.
Ciánjuk a kozmosszal kötötte össze a tevékenységét. A Vadászok számos tulajdonságával rendelkezett: hidegvér, gyors felfogóképesség, szilárd eltökéltség, rendkívüli éleslátás. Ezért, is értek el sikert az Elsődleges Iszap keresésében.
Mi mindnyájan az Ősvadászoktól származunk. De a Konovok mindenbe belevitték vadászszenvedélyüket. A Konovok vadásztak bolygókra, kozmikus titkokra, vágyaikkal ritka vadként üldözték az Elérhetetlent.
Rábukkantak a Fantomok bolygójára. Nemzetségük története a továbbiakban szorosan összefonódott ezzel a bolygóval.
Másodszor: a világűr-meghódítás történetében nehéz bármit is megérteni, ha nem vizsgáljuk meg a Feltaláló alakját.
A rakétát a Feltaláló alkotta meg, a genetikai kiméreket szintén (épp ezek segítettek az embernek meghódítani a bolygókat).
Ha a Konovokról beszélünk, meg kell említenünk, hogy a ciánban nemcsak Kutatók és Tudósok voltak, hanem Feltalálók is.

Feltaláló-Konov eljutott a Fantomok bolygójára. Elolvasta egyik ősének kristályát, és megvalósította a cián álmát: ma még érthetetlen módon újrateremtette a földi életet. De különleges életet.
Ahhoz, hogy az Elsődleges Iszap az evolúció első fázisába léphessen – a végső fázis a gondolkodó szervezet létrehozása –, élőnek kell lennie. Vagyis vegyi termékeket kell fogyasztania, az energiapótlás céljából táplálkoznia kell.
Lélegzenie kell, el kell távolítania a káros termékeket, amelyek a vegyi átalakulások eredményeként képződnek a szervezetben, foglalkoznia kell saját maga újrateremtésével, fejlődnie kell, nemcsak terjedelmét növelve, hanem komplikáltabbá is téve saját magát. Mozognia kell, mert ez növeli az élet, az érzékelés, a reagálás stb. lehetőségét.
Az Elsődleges Iszap (összetételében) aminosavláncokkal rendelkezett. Hiányoztak belőle a nukleinsavak és az enzimek. Feltételezem, hogy a Feltaláló belehelyezte a matricákat, amelyek képezni kezdték a nukleinsavakat és az enzimeket. És ezek hozták létre a szervezeteket.
De az is lehetséges, hogy csak célozni kellett rá, ösztökélni az Elsődleges Iszapot, jóllakatni a légkört oxigénnel. Titkok, titkok, titkok…
Lehet, hogy a Feltaláló azzal, hogy genetikai bombákat hajított belé, felkavarta az Elsődleges Iszapot. De ehhez rendkívül pontos számítás kellett.
Lehetséges, hogy a Feltaláló, aki lélekben vadász is, állatbarát is, olyanná teremtette a Nagy Vadászat bolygóját, hogy a vadászat (vagyis a vadállomány) örök életű legyen. Tudta, hogy vadászok mindig lesznek, és az ő számukra teremtette a Vadászat bolygóját.
A Feltaláló meghalt, és hátrahagyta a száraz felsorolását azoknak a munkálatoknak, amelyek a légkör összetételének tisztázásával és azzal a felfedezéssel kapcsolatosak, hogy óriási százalékban fordul elő nitrogén- és xenon-oxidul, amely xenon-nitrogén narkózisban tartotta az Elsődleges Iszapot.
Első elhatározása az volt, hogy megváltoztatja a légkört, íme egy részlet a feljegyzéseiből, amely megmutatja gondolatmenetét:

"A Nagy Vadászat korának földje?
…De hiszen ehhez több millió év szükséges: megszervezni a földihez hasonló életet – a Nagy Vadászat korát. Fel kell használnom majd a politériát és…"

Hirtelen halt meg, kristályait az Össztanács kapta meg. Aztán találtak még egy kristályt, az anyjához szóló levelet:

"Ne nyugtalankodj, anyukám! Legalább egy évig kell a bolygón tartózkodnom. Akkor mindenre futja az időmből (te tudod, hogy mire).
Amikor betörtünk ezekbe a gubóvá feltekeredett gravitációs erőkbe, mintha homokszemcsék horzsoltak volna össze minket. Csodálkoztam, hogyan tudott ősöm vén teknője kitörni innen. Aztán a nap elképesztő kibukkanása a fekete sötétségből.
De meggyőződésem, hogy ősöm nem hazudott. Táskámban magammal hoztam a szükséges anyagokat. És álmunk, amely nemzetségünket a genetikai felfedezésre és arra ösztökélte, hogy újjáteremtse a Nagy Vadászat korának Földjén az összes vadállományt (az újkor 1900. éve előtt), közel áll a megvalósuláshoz: én a Fantomok bolygóján tartózkodom.
Hallatlanul érdekes munka! A Földön próbákat végeztek, autoklávokban vadállatokat tenyésztettek. De kevés volt az anyag, az Elsődleges Iszap ahhoz, hogy bekapcsolódjon a bolygó anyagforgásába. Az élet: kettős folyamat és – szimbiózis. Van még egy ötletem, még te sem sejted, mi az.
Viszontlátásra! Csókolom azt az arcot, amely az enyém, nem a Nataskáé."

A szerző harmadik előszava

Csak most jövünk rá, mekkora zseni volt Feltaláló-Konov. Teljes mértékben megfelelt ennek a meghatározásnak: a zseni mindent el tud végezni, amit csak akar! Létrehozta az élet egy változatát a bolygón, de a saját, konovi életét.

A VADÁSZ

Rendben! Kezdem! A robbanóanyag felrobbant, d robotszonda pedig lemászott a gödörbe.
Vártam egy keveset, aztán beléptem az általa fúrt alagútba.
A föld remegett a lábam alatt, a szonda morgott, fénye világított. Körös-körül pedig a megüvegesedett fal, lecsurgások, szétpukkanó buborékok, megolvadt kőzet.
Veszélyes így menni, de én csak mentem. A fokozott védelmet biztosító szkafander nem könnyített? meg a járásomat. Aztán felrobbant a robot.
Együtt haladtunk lefelé a mélybe – azt a feladatot adtam neki, hogy ne egyenesen, hanem rézsútosan, 30 fokos szögben fúrjon, hogy kikerüljük a sziklás kőzeteket.
De mindenütt csupa gránit volt, amelyet keskeny járatok szabdaltak, keresztül-kasul. Mintha férgek rágcsálták volna össze a bolygót. Még megolvadt állapotban sem rejtette el előlem ezeket a járatokat.
A járatokon magma tört fel. Forrt, a magmatikus élet minden jelét magán viselte.
Mentünk… Már csak mintegy öt kilométernyire voltunk a rakétatűtől, amikor felrobbant a szonda. Épp ideje, jó munkát végzett, számoltam munkaóráit: mellékesen a számlapra pillantgattam.
A szonda felrobbant: körös-körül csak úgy rengett minden. Tűzvihar támadt. Nekem csapódott, elestem, és a hátamon feküdtem. A lángnyelvek tovaszáguldottak, lábam átforrósodott, ajkam felpuffadt. (A láng kék volt, körülbelül ezernégyszázfokos.)
A törperobotok nekiláttak, hogy felemeljenek. Mondhatom, igen kellemetlen érzés! Vasmancsaik… Miközben felfelé emeltek, az alagút falai felhólyagosodtak, és magmát szivárogtattak. Mozogtak. A halálra gondoltam: összeérnek és befalaznak engem.
Nem félek! Vadász vagyok, és leterítettem a világ legpompásabb vadját. Még egy ehhez hasonlót nem találok, vadászat nélkül pedig nem tudok élni.
Ám az alagút falai nem zárultak össze, leértem a szondához.
Szegényke! A szórófejeket széthajigálta a robbanás, kettőt közülük beszívott magába az alagút fala. De a hűtőberendezés még működött.
A törpék megfordították a tüzes pajzsot, amelyet a szonda cipelt. A kőzet morzsolódott a sugárvetők csapásai alatt, gőzök szálltak a magasba az alagútban. A ventillátorok búgtak, és a bolygó levegőjét szállították ide le. Füstök, amelyek különböző élőlények, főleg madarak alakját vették fel, szálldostak a magma fényében, és felfelé emelkedve eltűntek. Végre megmozdult a pajzs. A törpék hátán vörös visszfények táncoltak. Hát a tű?
Odahívtam Eriket: rövid, fej nélküli testének tetején elhelyezkedő szemei sötétlettek.
– Kezdd el áttör ni a környéket három kilométeres sugárban.
– Igen – felelte az.
– Siess!
– A kőzetek félig folyékonyak.
Kiadtam a parancsot, és távoztam. Felfelé haladtam, szemben a kemény levegőáramlattal. Füstcsíkok húztak el mellettem.
Megpróbáltam elkapni egyet, de nem sikerült! Nagyon szerettem volna tudni, mit mondok majd mindazoknak, akik hamarosan itt lesznek.
Kiértem a szabadba: üres és sárga táj. Az aknából is sárga füst gomolyog. A gázelemzőre pillantottam: a légkör összetétele gyorsan változott. A gázhártya mintha eltávolodott volna a bolygótól. Hasonlított a beteg utolsó sóhajaira… Az Iszap?… Lehajoltam és felmarkoltam az agyagos váladékból. Mindig kellemesen ruganyos volt. Most pedig engedelmesen mállott széjjel a tenyeremben.
Ez már agyag. Hamarosan kiszárad, és halott por lesz. Viszont észrevettem rajta befelé mélyülő, apró nyílásokat. Egy, kettő… De hiszen számuk több millió! Hát vajon élő-e vagy halott? Meg kell tudnom.
Morzsolgattam az Iszapot, darabokat vagdostam le róla. Átvittem az állomásra. Kémcsőbe raktam.
Végeredményben mi is történt? Miben okozhatott kárt a rakétatű? Ezredszer próbáltam hatni rá villamossággal, lúgokkal, savakkal: az Iszap nem reagált.
Talán csak itt halt meg?
Ám én figyelemmel kísérem az egész bolygón szerteszét szórt műszereket: mindenütt ugyanaz a helyzet.
Mi van még? Újabb földrengés a déli szektorban, porviharok az Egyenlítőn. Az oxigén továbbcsökkenése megállt, viszont így is bűzlik a nitrogén-oxidul.
Mit művelnek azok a törpék? Aha, közelednek a tűhöz, már ott is vannak, előretolják a pajzsot. Hívnak. Megyek, megyek! Újra felöltöm magamra a fokozott védelmet biztosító szkafandert, így bújik bele a remeterák a páncéljába.
Rendben van, lőttem és lőnöm kell, amíg legalább egy vad is él.
Vadász vagyok, benne van a génjeimben. Éppen úgy, mint ahogy a Feltalálónak megvolt a génes mérnöki tehetsége. Mindent meg lehet tanulni, még a búzatermesztést és a rakétavezetést is, de a szenvedélyt, a tehetséget… Ezekkel születik az ember.

Olyan fáradt vagyok… Nem, nem megyek a törpékhez, másszanak csak ki maguk. Levetkőztem és beültem a fotelbe.
Az ablakon a sötét ég nézett be. Éjszaka van?… Ilyen hamar? Az órára pillantottam, és megállapítottam, hogy hetvenkét órát, két itteni napot töltöttem a föld alatt. Észre sem vettem.
Mit csináljak? Megvan: nem készítettem feljegyzéseket, csak bámészkodtam. Most el kell készítenem a jegyzeteket, és elküldeni az Össztanácsnak. Azok persze majd tótágast állnak: elszalasztani egy ilyen bolygót! Nemzetségem tagjai is megdühödnek. Nagyon jó!
Hát igen, a ciánban én vagyok a fekete bárány, mindennek az oka pedig az én vadászszenvedélyem. Megszegtem a Konovok törvényét, ők csak a nemzetség legöregebb tagjánál ismerik el ezt a szenvedélyt, az kapja meg a jogokat (és a fegyvert, a könyvtárat is).
Mit tegyek?… Fogom a puskámat, betöltőm, és golyót röpítek ostoba és szenvedélyes szívembe. A robotok majd eltemetnek, összeolvadok ezzel a bolygóval, ahol nagy-nagy örömök értek.
Nem! Jobb, ha nem gondolkodom!
Megfeszítettem agyam, hogy merev, holt darabbá váljon: belefájdult a szemöldökdudorom. Agyam most úgy működött, mint egy rossz, összetört elektronikus számítógép, összeköttetésbe léptem a törpékkel, az Elsődleges Iszapból újabb csomót helyeztem az analizátorba. A válasz ugyanaz, ezerháromszázhatvanötödik igazolása annak, hogy halott.
Hát a műszerek?
Egyik műszertől mentem a másikhoz: halott, halott, halott. Megöltem, oka pedig a vadászat.
A vadászat szeretete benne van már a véremben. Vadászat!… Ha felidézem emlékezetemben őseim hosszú sorát, látom őket, amint az erdőkbe távoznak (az erdőknek furcsa nevük volt: "tajga"). Őseim oroszok voltak, mindig vadásztak.
Csak Maud nagyanyám, az aranyló hajú szász asszony vére keveredett bele a miénkbe. De őseinek keze szintén vadállatok vérében fürdött: Afrikában, Indiában, az egész világon vadásztak.
Nagyanyám szívéből sem veszett ki a vadászszenvedély. Éppen hogy Maud miatt űztek ki bennünket Cezarinából. Maud leakasztotta a puskát a falról, és egyetlen lövéssel leterítette a filartikot, amelyből már mindenkinek elege volt, s amely a környéken csatangolt, megbolygatva annak nyugalmát, és a kerteket dézsmálta. Éppen távozóban volt, amikor Maud puskájának lövedéke eltalálta.
El tudom képzelni, hogyan alakult át halálában fenevadból zöld és sárga szálak fonadékává, amely elektromos kisülésektől szikrázott.
Senki a világon nem tudott erről, míg el nem csattant nagyanyám lövése, amely a rabló filartikot találta. Azt hitte volna az ember, hogy köszönetet kap érte.
És mi történt? A filartikot elszállították az Intézetbe, nagyanyámat és nagyapámat kidobták a Glanra: megölték a tiltott fenevadat!
Nagyapám azon a helyen telepedett le, ahonnan jól lehetett látni Gavril Sarovot, akit egy bolond a hegyből faragott ki. Annak közelében volt a mi házunk is.
A nagy űrhajós nézte a házat, a síkságot, ő maga vörös, málló homokkőből volt.
Szeme előtt csúzlizgattam, és minden vágyam az volt, hogy nagy vadász legyek.
Igaz is, az én kezem annak a vadnak a vérétől csöpög, amelyből oly kevés tenyészett a Glanon. Ezért hasonlít, annyira őseim, a nagy vadászok erős kezére: egyikük kézi szigonnyal vadászott bálnákra. Hát a másik?
Eleinte elefántagyarakat gyűjtött, később egy afrikai rezervátum őre lett. Ha pedig felidézem magamban az ősi emlékeket (igen kínzó procedúra, erős fejfájásokkal jár), látom a többieket, akik tűzön izzítják lándzsájuk hegyét, hogy eredményes, kellemes és élvezetes legyen a vadászat.
Vagy meghaljanak a vadászaton.
Persze, én akkor már tudtam a cián álmáról. De a sorsom egyre messzebb űzött a vadászattól. És bár azt üvöltöztem, hogy vadász leszek, vadász leszek, vadász leszek, és elrepülök a Fantomok bolygójára, elvégeztem a mezőgazdasági főiskolát. És ha önök most finom kenyeret esznek, amely rózsaszínű és kissé furcsa ízű, ez azt jelenti, hogy az úgynevezett "lépegető" búzafajta szemei vannak benne. Azok, amelyek mindenüvé elténferegnek, ahol legalább egy maréknyi zsíros föld akad, aztán a cséplés idejére visszatérnek.
Csak akkor voltam boldog, ha puska volt a kezemben. De most már csupán az újonnan felfedezett bolygókon vadásztunk.
Őseim vére az egyik lakatlan bolygóról a másikra űzött, míg csak el nem jutottam a Mabra, ahol Szergejevvel találkoztam. Távoli rokonom és orvos volt. Ismerte a cián elhatározását és a törvényeit. Még arra is vállalkozott, hogy igen egyszerű műtéttel megszabadít engem a vadászszenvedélyemtől. Vitatkoztunk, mivel én nem akartam ebbe beleegyezni.
Szép idők voltak azok: Szergejev a kandalló mellett ült abban az alig-öltözetben, amelyet felesége engedélyével viselhetett. Mellén a rőt szőrzet szinte lángolt a kandalló visszfényétől. Nagyezsda az edényekkel csörömpölt, megpróbált valami finom vacsorát készíteni nekünk, én a falat néztem, amelyet Szergejev ősi fegyverekkel díszített. Még golyós puskája is volt!
Aztán Szergejev meghalt, és rám hagyta ezt a puskát.
És ekkor bizonyítottam be, hogy a vadászok lánca felém közeledett, hogy ez a lánc csakis velem zárult össze, velem, a lobbanékony, hanyagul öltözködő agronómussal, a csapott homlokú álmodozóval, aki sehol sem tudott gyökeret verni, családot alapítani, csak a határszéli bolygók között csavargott.
Elértem, hogy kiküldjenek megfigyelőnek a Fantomok bolygójára.

A magas fű árnyéka rejtette el a fenevadat. De amint megmoccant, csodálkoztam, hogy addig nem vettem észre. Csak a csíkosságát vette kölcsön a fűtől. A többi mind-mind más volt rajta. Például a bőre vörös…
A tigris felém közeledett… Egyre közelebb és közelebb ért… Felordítok, a fáról meg egy majom néz le rám.
Hatalmas, fehér majom. Körös-körül hó, a majom szőrét jégkéreg borítja, kerek, kék szeme fölött a haja ellenzőként meredezik előre.
Miért váltotta fel a lopakodó tigrist ez a majom?
Máris a terepjárón vagyunk. Ugrás a szakadékon át! A terepjáró ugrás közben megáll a levegőben, kerekei lassan forognak. Előttünk fehér, fekete, rőt gyíkok. Szoros, egymásba fűződő mintát képeznek.
Futok, futok előlük a fasoron, amelyet vörös, barna, sárga levelek borítanak. Sarov, a kőből faragott űrhajós néz rám, a vargusz pedig felemeli a szárnyait, és eltakarja velük a felhőket. Kezemben a súlyos rakétapuska. Belehelyezem a tölténytárat, felemelem: csöve meggörbül.
– Á-á-á!
– Hé, komám – mondja a fölém hajló, pisze orrú Albert, a fedélzeti rádiós –, de mélyen alszol.
– Alszom?
– Méghozzá elég zajosan.
Tehát alszom… Magamhoz térek, és meghatározom a helyemet. Szűk. Szürke palackok: oxigén. Függőágyak. Felhajtható asztal.
A szűk rakétában, egy kétszemélyes kajütben vagyok, ahová be kellett préselni egy harmadikat: engem. A többi helyet a rakétában a ládákba csomagolt készülékek, a robotok foglalják el, amelyek majd velem együtt vizsgálják át a bolygót.
– Egész nap alszol. Ideje vacsoráznod.
Az óra csenget: "Vacsora!"
Sárgarépapürét és sült bordát eszünk kenyérpoharakból. Megesszük a poharakat, és gyümölcslevet iszunk. A fiúk most jól vannak lakva, és elkezdenek nagyon hevesen sajnálni engem. Náluk szánakozóbb embereket életemben nem láttam, elmehetnének siratóknak.
– Disznóság egy embert küldeni ilyen bolygóra!
– Én visszautasítanám.
– Magam akartam.
– Buta vagy, fiú!
– Vedd úgy, hogy a feleséged máris özvegy.
– Nem látod viszont a gyermekeidet!
Másról nem is tudnak beszélni: család, feleség, gyerekek. Ők a kozmosz fáradhatatlan munkásai, a szótáruk is egyszerű.
– Öcsi, nincs is ott levegő.
– Hová tűnt?
– Volt, de elszállt – nevetnek. – Nem is volt, csak nitrogénoxidul. Nos, a fotelekbe! Mindjárt itt a gravigubó.
Itt a térkép, amelyet csak a pilóták kapnak kézhez. Nagyon sík felszínt látok rajta: folyók, erdők nincsenek. A térképet ősöm, a Feltaláló készítette, pontos térkép.
– A hajózási kézikönyv szerint afféle sekély mocsarak húzódnak ott – sóhajtozik a pilóta. – így áll a dolog. Támasztékaink beleragadnak a sárba, rámegy az üzemanyag – dörmögi.
Fütyülök a pilóta kesergéseire.
– Konov! Te leszel a harmadik a bolygón, itt a hajózási kézikönyv, olvasd!

A hajózási kézikönyv nem hazudott: mindenütt csupa süppedékes láp, vékony vízréteggel és kocsonyás iszappal. Oxigén van, de túl sok a nitrogén-oxidul. És töméntelen a xenon, hélium, kripton. Itt a Feltaláló állomása. Vén hazudozó! Hol lehet itt vadászni?
Kibontottuk a ládákat, a robotok felálltak mind. Helyesebben hét apró, zömök törperobot állt.
Két robot pedig feküdt. Az egyik gömb alakú volt, ezt léggömbön kell felbocsátanom, a másik: fúrószonda.
Kisméretű rakétát kaptam: gazdagabb lett a bolygóbeli táj.
Mélytengeri megfigyelőgömb típusú házikót építettünk, mely három lábon állt. Aztán a pilóták a kezemet szorongatták.
Zavarukban azt mondták, hogy ne dilizzek be, mert minden évben a közelben fog elszállni az űrszonda, és átveszi az információimat. Ha megbetegszem, engem is felvesz a fedélzetére.
Aztán (megkönnyebbülten) visszabújtak a rakétájukba. Ajtaja becsapódott, a rakéta elszállt.
Csak ekkor döbbentem rá, hogy az ősöm becsapott. Most már nem tehetek semmit. Úgy kell nekem, a túl hiszékenynek!
Ott álltam a vízhatlan lábbeliben és a könnyű szkafanderben. Egy targoncán a törperobotok robogtak el mellettem, hogy felállítsák a megfigyelőállomásokat. Helyes, akkor hát munkára! Teletűzdelem a bolygót számlálóműszerekkel.
A sárga iszap és a víz hullámos felszínén, targoncán, robogó törpék csak néhány nap múlva térnek vissza. A többi állomást én magam állítom fel. Egyetértek, benne vagyok a pácban…
A rákövetkező néhány héten keresztül sokat dolgoztam, becsavarogtam a bolygót, szereltem a megfigyelőműszereket. Mindenütt egy és ugyanazt tapasztaltam: az Elsődleges Iszap az agyagsejtekben, a sós víz vékony hártyája alatt valódi H kettő O. Elvégeztem a vízelemzést. Olyan, mint az én vérem, a fehér és vörös vértesteken kívül van benne minden. Az Iszap is az aminosavak teljes készletével rendelkezett.
Miért nincs élet egy ilyen bolygón? Megjelenéséhez itt minden előkészület megtörtént.
Vagy talán a világegyetemben száguldó életspórákat felfogta a gravigubó? Természetesen itt aztán nem kerül sor vadászatra. De mi akadálya annak, hogy gyakoroljam magam a lövészetben?
Fogtam a puskát, a tölténytárat, az ősöm laboratóriumában talált dobozokat, és sokáig lövöldözgettem a fel-feldobott dobozokra.
Kellemes elfoglaltság! A robot feldobja a dobozt, és a rakéta könnyű füstöt eresztve a nyomába ered. Robbanás! A címkés (M betűs) doboz rapityára megy, az időtől tönkrement összes vegyszer szétröppen a fenébe!
Egy dolog keserített el: a rakéták önbeállítósak, és hogy ki kerül a célpontjukba, én vagy mások, nehezen lehet megmondani. Készítettem egy acél számszeríjat, megvoltak hozzá a szerszámok, az eszterga, fémek… Egy papírlapra szarvasfejet rajzoltam, és abba lövöldöztem.
Én lövöldöztem a céltáblába, a robot meg szaladgált a nyilaimért, és hordta vissza nekem.

Egyszer éppen a napi adatokat dolgoztam fel. És nem akartam hinni a szememnek: oxigén! És oxidul? Nagyon kevés.
Csoda? Vagy a műszereim hazudnak?
Felöltöttem a szkafandert, és kimentem. Éjszaka van, szél fúj. Félrefordultam, és felkattintottam az öngyújtómat. Emlékszem, a megérkezésem napján sokáig kattintgattam, de a láng mindig elaludt. Most lángolt a kanóc. Zsebemben találtam papírt és meggyújtottam: gyorsan, vidáman elégett.
Tehát húszszázaléknyi oxigén, mint a Földön. De az álarcot mégsem mertem levenni, s amint beléptem a zsilipkamrába, kifújtam magamból az egész itteni levegőt. Nos, menjünk aludni.
Levetkőztem és az ablakhoz léptem. Megkocogtattam. (Vajon miért?) S ekkor váratlanul odakintről egy kéz támaszkodott neki. Sokáig karmolászta a páncélüveget, aztán új javai integetni kezdett nekem.
Hívogat? Fenyeget?
Nagyon ostoba helyzetben voltam: odakint az a tárgy, idebent meg én, hajam az égnek áll. Megbolondultam? Lehet, hogy valamelyik toxin (nitrogén-oxidul?) megváltoztatta agyam vegyi összetételét, s hallucinálásra késztet? Ez könnyen ellenőrizhető. Bekapcsoltam a külső világítást, és kikapcsoltam a belsőt. Sokáig bámultam kifelé az ablakon. Semmi!
Úgy látszik, hallucinálok…
Megtaláltam a mentőládát és a gyógyszerek listáját. Ez az, Antigall, harminckilences szám. Megrágtam és lenyeltem a tablettát. De nem tudtam elaludni, s megettem egyheti édességkészletemet, hogy agyam is táplálékhoz jusson. Aztán lefeküdtem, közben ezt motyogtam:
– Semmi nincs.
De valamitől féltem, ugyanakkor örültem is.
Nem aludtam. Feljött a hold. Vöröses fénye végigsiklott a függönyön. Egyenletes vízcsobbanásokat és lépteket hallottam. Kinéztem az ablakon: a robot mászkált és talajmintákat vett.
Visszahúztam a függönyt, és fölényesen mosolyogtam.

Reggel az ablakhoz rohantam. Félrerántottam a függönyt, és megpillantottam egy őshüllőt. Merev tekintettel nézegette az állomásomat. Aztán hozzádörgölődzött a kerek házikóhoz: megkapaszkodtam az asztalban. Az őshüllő befejezte a dörgölődzést és eltűnt.
Csak most volt itt teljes rútságában, pikkelyestül, bibircsókostul, és máris eltűnt.
Megpróbáltam részletesebben felidézni emlékezetemben mindent: hogyan keltem fel és rohantam az ablakhoz. Ehhez újra levetkőztem és visszafeküdtem. Nyújtózkodtam, felültem az ágyban. Fényt pillantottam meg a lefüggönyzött ablakban, s odarohantam.
Félrerántottam a függönyt, ismét megpillantottam az őshüllőt, földi notosz-fajta volt. Görögül ez annyit jelent, hogy korcs. Testsúlya megvan húsz tonna. Hatalmas az állkapocsa. Szemei dülledtek.
Ó, hatalmas kozmosz, az én hallucinációmnak farka van, bőre meg ráncos. Fején, mindkét oldalán és a mancsain bütyökszerű szarukinövések.
Az őshüllő előtt páfrányok, kagylók és valakinek a csontváza hever. Az egésznek olyan rendkívül éles, száraz vonalú a rajza. Mintha csak tussal volna kihúzva egy papíron. Még inkább egy régi metszetre emlékeztet. Az ám, életre kelt metszet! Ugyanaz, amelyik nálunk odahaza függött abban az időben, amikor először hallottam őseimről, és minden vágyam az volt, hogy még őshüllőre is vadásszam.
Végül is leterítettem a magam fabrikálta íjjal.
Élvezettel lődöztem bele nyilaimat ebbe az ocsmány lénybe. Aztán apám, az ősi nevelési módszerek híve, szíjával ellazsnakolt. De annyi időm még volt, hogy egy összehajtott törülközőt tegyek a nadrágomba, és mélyen tisztelt szülőatyám igyekezetének Ötven százaléka füstbe ment. No meg az a gyanúm, hogy ő maga sem igyekezett valami különösebben.
A Permotriász notosz kimúlt… a papíron, és életre kelt itt (a ház ismét megrendült). Felkaptam a puskát, és kiugrottam a zsilipkamrába, onnan meg a szabadba.
És… semmi!
Viszont az ablak alatt megpillantottam a felpuffadt Iszapot, ezt a feszesen kidülledt masszát, amely úgy nézett ki, mint egy gumikesztyű. Eszembe jutott, hogy itt horzsoltam véresre a kezem.
De hiszen ez fantomkéz! Hát bizony, itt könnyen megbolondul az ember. És az őshüllő?… Keresni kezdtem, és megtaláltam nyomait az Iszapban. Körülvizslattam és hátrálni kezdtem a ház felé, míg csak nem tapogattam ki lábammal a lépcsőt. Ráléptem.
Hátrafelé lépegettem, előreszegzett fegyverrel. A sárga síkság víztől csillogott. Itt-ott az Iszap felráncosodott szigetei látszottak. Hol az őshüllő?
Valami hozzáért a hátamhoz; felordítottam, megfordultam, és majdnem meghúztam a ravaszt. De csak az állomás ajtaja volt, a domború acélajtó. Ilyet száz őshüllő sem tud áttörni. Ez jó.
…Egész nap otthon ültem. Befüggönyöztem és ültem. Beszélhetnékem támadt, tanácsot szerettem volna kérni valakitől. De kitől? Magam vagyok… Az ember társat keres magának. Hát a bolygók magányossága? Vajon érzik-e?
No de mi lelt engem? Érzésekkel ruházok fel egy kőgömböt? Össze kellene állítani a bolygó részletes térképét. Lesz munkám elég! Az egész bolondság kiszáll a fejemből.

Az őshüllő nem jött, fél éven keresztül szorgalmasan dolgoztam; a térkép elkészült, a legapróbb részleteket tartalmazta. Hegyek is akadtak, alacsony bazaltképződmények.
Nagyon érdekes volt a bolygó mikrodomborzata.
Az iszapos tócsákat keményen ruganyos, szinte már kavicsszerűsejtek zárták körül. Mélységük mindenütt egyforma volt: tíz-harminc centiméteres. Igaz, olykor mély kutak is akadtak, amelyek telítve voltak sűrű péppel. Nehéz volt elérni a feneküket. Vagy a kutak voltak kanyargósak, vagy tele voltak iszappal.
Sajnos, egyelőre a többi kutatás csak a jelenségek felszínét érintette. Nyugati irányú szelek uralkodtak, a napi átlagos hőmérséklet plusz 19, a nedvességtartalom 70-80 százalék, a légnyomás 52! A megvilágítás erőssége 20 lumen.
De mihez kezdjen itt egy vadász?

Hurrá! Véget ért a magányosságom! Éljen a Feltaláló!
Egyszer kint ültem a lépcsőn (oxigén volt elég, oxidul kevés, álarc nélkül jártam).
A napon sütkéreztem, és undorodva néztem az élettelen, lapos síkságot. Eh! Ha legalább vadászni lehetne! örökre itt maradnék ezen a bolygón. Dühös voltam az ősömre, aki ilyen tréfát űzött velem.
Pocsék hangulatom volt. Azt számítgattam, mikorra fejezem be a megfigyelőmunkát, ha maximálisan meggyorsítom.
Nem szándékoztam ugyanis sokáig maradni a bolygón.
Elég volt! A vadászat iránti szenvedélyem miatt csöppentem bele ebbe a históriába.
Született vadász vagyok, és mindig a vadászatról ábrándoztam. Kevés olyan könyv maradt a világon, amelyet nem olvastam el, ha vadászok írták.
Ám a vadászatnak befellegzett: a Földet állatkertté változtatták, és még a rovarokat is megmentették. Senkinek sem volt szabad hozzányúlni egyetlen élő teremtményhez sem.
Hát igen, a földi vadászatnak örökre befellegzett. Csak a kellemes emlékek maradtak meg, és a vadászok, legendáink, álmaink…
No és a kozmosz? A Föld típusú bolygók ritkaságszámba mentek, ilyen nevük volt: Gyémánt, Smaragd stb. De nem engedtek semmihez sem hozzányúlni. A trixák és a mazukárok nyugodtan csinálhattak akármit, mi meg csak néztük őket, és az ajkunkat nyaldostuk.
Most már csak a lakatlan bolygókon vadásztak furcsa és kellemetlen állatokra.
De hiszen nemcsak a lövés, a vad egyszerű leterítése jelenti a vadászatot, benne van a vad szeretete is. Az ember vadásznak született. A hajsza a tudásért ugyancsak vadászat.
Ám a nagy vadászat, amely csupán a Földön volt, egyszer csak megszűnt. Olyan volt, mint egy álom! Az ember ölte az elefántokat, tigriseket, bölényeket, bálnákat… Ezt én mindenkinél jobban tudom, mert nemzetségem mindig a Vadászok nemzetsége volt.
Nemzetségünkben természetesen voltak és vannak fekete bárányok: tudósok, utazók, agronómusok. De nézzük csak ősapámat: vitorlás bálnavadászhajón járta a tengereket, kézi szigonnyal ölte a bálnákat. Ez a boldogság csak keveseknek adatott meg.
Igazi nagy vadászat csak a Földön volt, s többé nem ismétlődik meg. Az én ciánom ezt tudta. Ezért kereste az Elsődleges Iszapot és a Földhöz hasonló bolygót.
Én – álmaimban – együtt csavarogtam őseimmel, öltem az elefántokat 600-as kaliberű puskával, amelynek golyója akkora erővel csapódott az állatba, hogy a támadó elefánt hátsó lábaira ült.
Őseimmel (álmaimban) mocsári szalonkákra vadásztam, leszálltam az óceán mélyére, és szigonnyal döfködtem ki a víz alatti hasadékokból az ott rejtőzködő nyolckarú polipokat.
Őseimmel együtt lopakodtam a legelésző túzokokhoz, malacvisítással csalogattam magamhoz télen az éhes ordasokat, lesben álltam barnamedvékre, amelyek éjszakánként a zabot dézsmálták, bal karomra bekecsemet csavartam, és késsel mentem neki a jaguárnak.
…19 óra volt. Alkonyodott. Könnyű volt lélegezni – már rég megszoktam az itteni levegő édeskés ízét. Így emlegetjük hát a nagy vadászatot!
Megtaláltam a rám hagyott üveg konyakot, és megittam. A vadászatra és az ősökre, a vadakra és a madarakra ürítettem poharam. Kimentem a tornácra. Leültem, s valószínűleg be is rúgtam.
Mindenesetre hangosan beszéltem, ráordítottam az Iszapra, hogy undorodom ettől a rőt váladéktól. Inkább éljek sivatagban, a homokbuckák közt, hőségben…
Felkiáltottam. A sivatag itt terült el előttem! Délibábok hemzsegtek benne, még pálma is tornyosult előttem. Miféle lázálom ez?
Felálltam és odamentem a pálmához. Előttem a homokban egy állat futott. Amolyan kutyaféle.
Sakál?… Az hát. Az állat leült és vakaródzni kezdett. Úgy látszik, hogy a sivatag vagy mi a fene – belerúgtam a homokba – sem szabadítja meg a bolháktól.
A pálmánál elbődült egy oroszlán.
Tompa, mély bömbölése végigszállt a homok fölött.
Az oroszlán bömbölt, én meg fölényesen somolyogtam: első osztályú agyrém! De aztán észbe kaptam. Volt az őshüllő, most meg az oroszlán, én viszont fegyvertelen vagyok!
Visszariadtam az állomásra a fegyverért, ügyetlenül csetlettem-botlottam, s nem értettem, miért oly nehéz futni. Amíg rá nem jöttem, hogy a homok akadályoz.
Homok!… Apró szemcsés kavicsokkal!… Naptól átforrósodott homok! Megbotlottam és elestem. Egy keskeny, szürke gyík futott el mellőlem. A könyököm mellett megmozdult valami, amit én kavicsnak néztem. Hogy kerül ide kavics?
Felemelkedett. S a homok fölött most egy szarvas kígyó feje lebegett.
Ó, hatalmas kozmosz, egy szarvas kígyó! Ilyenek tenyésztek az afrikai sivatagokban.
A kígyó végigvonszolta feszes, fonott testét a homokban. Előtte, kissé rézsűt tőlem, egy kis csapat bojtos farkú ugróegér húzott el. Aprócskák és sárga színűek voltak.
Egyenesen ugráltak hátsó lábaikon, az alacsonyan szálló apró madarak sebességével.
…Az oroszlán az állomáshoz ment. Körbejárta, szagolgatta, és az acélajtót karmolászta. Aztán a mancsával csapkodta.
Az ajtó mögött ültem, a padlón, üres üveggel a kezemben, pocsolyarészegen, hajam meg égnek állt. Így is ébredtünk fel reggel: én az ajtónál, elnehezült, zsibbadt testtel. Az oroszlán kényelmesen aludt: a homokban feküdt összekuszált sörénnyel.
Én azonban előbb ébredtem fel, kinyitottam az ajtót, megpillantottam a fenevadat, és újra bezártam: az oroszlán aludt. Hatalmas állat volt… A színe nem sárga – mint ahogy olvastam –, hanem rőtes. Sörénye fekete és gubancos.
Fogtam a puskát, és kimentem.
Rohantam volna lefelé a lépcsőn, de meg sem tudtam moccanni. Tízlépésnyire tőlem az oroszlán emelkedett fel éppen a homokból. Jámborán viselkedett: megrázta magát, leült és ásított: fogai összekoccantak. Észrevett. Szemében… fénylő pontocskák gyúltak ki.
Ült, és egyszer csak vörösen szikrázott fel a szeme. Az oroszlán ugrott és egyenesen felém repült, mint egy rakétalövedék.
Meghúztam a ravaszt: a puska lövése messzire megvilágította a tájat, az oroszlán ugrása megtört, és rázuhant a lépcsőre, teljesen összenyomva a legalsó fokot. A homok csak egy óra múlva hűlt ki, ennyi időbe telt, amíg lejöttem a lépcső öt fokán. Körbejártam az oroszlán égő tetemét, meg-megérintettem, ujjaim közt morzsolgattam az égett szőrt, megszagoltam hamuját. Meg is nyaltam.
Ha történetesen teljesen józan vagyok, biztosan megbolondulok, futkároznék a homokban visongva, mint egy eszét vesztett majom, amelynek véletlenül megöltem a kicsinyét, és bánatában megháborodott.
A részeg ember sebezhetetlen elbizakodottságával szemügyre vettem az oroszlán maradványait, sőt megpróbáltam sarkammal széttaposni egy rendkívül kemény skorpiót.
Ezek után átmentem az oázisba, őrülten vigyorogva – arcom grimasza is elárulta őrültségemet! – megérintettem a pálmát, és megmostam a kezem a forrásban. De inni már nem mertem belőle. Aztán hazatértem.
Reggelizés közben – egy csésze teát ittam, egy doboz párolt sertésszeletet ettem – elgondolkodtam. Mit tegyek? Köröskörül sivatag, fel kell készülnöm újabb oroszlánok látogatására. Az oroszlánok – vadállatok. Disznóság volna puskával irtani őket!
Tehát van pompás vad, a fegyverem meg golyós puska. Inkább sörétes puskám volna, arra az esetre, ha különféle madarak érkeznének ide. Milyen madarak is tanyáztak az afrikai sivatagokban?
Megreggeliztem, aztán hozzáfogtam ólomgolyókat önteni. Habár rábízhattam volna ezt a munkát a robotokra is. De magam készítettem, s közben vidáman fütyörésztem. Olvasztottam az ólmot, aztán letisztogattam róla a koromréteget.
Öntöttem a golyókat, s nem hittem el sem az oroszlánt, sem a pálmát. Saját magamat sem hittem el.
Estére már nemcsak őseim régi, de nagyszerű puskájával rendelkeztem, hanem több tucat hozzá való tölténnyel is. Estére pedig a sakálfalka alaposan elintézte a megégett oroszlánt. Még a koponyáját is szétrágták.
Aztán eltűnt a sivatag. Mégpedig az éjjel.
A következőképpen történt: felhők gyülekeztek, eső esett, amely – úgy tűnt – sohasem hagyja abba. Az eső zúgásán és csapkodásán át hangok és léptek hallatszottak. Úgy rémlett, hogy libák, hatalmas libacsapatok szállnak tova. Aztán valamiféle nagyobb állatok dübörögtek el az állomás mellett, valószínűleg antilopok: impalák, gazellák, topik, orobik, elandák… Bömböltek a vadászgató oroszlánok.
Aztán már csak az eső zuhogása hallatszott.
Hallgatóztam, de nem mentem ki. Ültem, s a vadászkönyvtár kristályait nézegettem.
A sivatag érdekelt. Utána kellett néznem a geoterepeknek, megnézni az útmutatókat, válaszolni felajzott agyam kérdéseire.
Nem titkolom, átnéztem a lelki zavarokról szóló irodalmat is. De Pankov, Weiss, Kumira hallgatott a materiális jelenségekről. Semmi?… Bizony, bizony… És nem tudtam véglegesen elűzni azt a gondolatomat, hogy az összes vadászat az én dús fantáziám terméke. Hallucinációm tehát oly remek, hogy oroszlánt, a csontjait láttam, sőt a homokszemcséket is.
…Reggel újra megpillantottam az Iszapot és a tócsákat. A vadászat délibábja eltűnt. Üres napok következtek egymás után, de én már minden pillanatban új csodákra vártam.
Egész éjszaka vízcsobogást hallottam. Búgott a fűtőtest, meleg levegőáramlat libegtette a függönyt, és az asztalon heverő papírokat zizegtette. Ezért álmodtam egerekről, amelyek szokásos éjszakai tevékenységükkel voltak elfoglalva. Amint felébredtem, nyomban az ajtóhoz rohantam.
Kitártam, és elszállt minden kedvem: nedves és sárga volt minden, mint azelőtt. A következő éjjel megint rosszul aludtam, és csobbanásokat hallottam. Ezúttal leküzdöttem álmosságomat: sokáig ültem az ágyban, csak lassan térve magamhoz. Aztán felkeltem, és ittam egy pohár vizet. Ettől teljesen magamhoz tettem.
Most már világosan hallottam a súlyos vízcsobbanásokat, amelyek mindenfelől hallatszottak. Úgy tűnt, mintha a ház tengeren úszna. Hónom alá dugott kézzel – hűvös volt – az ablakhoz mentem.
Félrehúztam a függönyt, s megpillantottam szobám visszatükröződését a csiszolt üvegen, amelyet kívülről az éjszaka sötétje takart, s ezáltal csúnya, fekete tükörré vált. Ahhoz, hogy kilássak, ki kell kapcsolnom a belső világítást.
De hát… féltem kikapcsolni. Hátha valami rossz történik. Rosszat pedig nem kívántam magamnak.
No majd meglátjuk! Kikapcsoltam a világítást, és lenyomtam a fényszóró gombját. Felugrottam: az állomás a tengerparton állt.
A szögletes hold egyenetlenül világította meg a sziklákat, vagy azt, ami ott valójában volt. A víz háborog. Holdfény fut rajta. A tenger fölött csüngő kékes hold körül élénken rajzolódik ki fényudvara. Mintha csak körzővel rajzolták volna.
Holdfény csillog a tenger mosta sziklaéleken, annyira valószerűén, hogy kimentem, nehogy meglepetés érjen, magamhoz vettem a most már mindig az ajtó mellett csüngő puskát.
A zsilipkamra ajtajában álltam: semmi sem változott. Vízcsobbanások hallatszottak, és valami fehér folt mászott felfelé, a háztól a harmadik sziklán.
A tenger felől hideg áramlott. A vízen jégtáblák úsztak.
A hullámok egészen a házhoz közelítettek, sőt még a lépcsőnek is nekicsapódtak. Belenyúltam, és meggyőződhettem róla, hogy víz, méghozzá jeges víz.
Úgy összefagytam, hogy reszkettem.
Ez az "Északi-Jeges-tenger". Ilyenen vadásztak őseim, az északi tengerparton lakó vadászok.
Csak most eszméltem rá, mennyire összefagytam. Juj de hideg van! Vagy csak úgy tűnik? … Lámpásommal a hőmérőre világítottam: plusz tíz fok.
Visszamentem pohárért, máris rohantam vissza, s merítettem a vízből. Bevittem a házba, az asztalra tettem, és beleültem a fotelbe.
Képzeljék csak – tenger! Bevettem egy tablettát, kinéztem: a tenger még mindig ott volt. A szél is fújt, a nyirkos hideg is érződött. Sőt fel kellett erősítenem az állomás fűtését is.
…Reggel megtaláltam a pohárban a tengervizet, a hőmérő állását pedig szalagra rögzítve. De a tenger nem volt sehol, csak a sárga Iszap, mint mindig.
A következő éjjel jéghegyek úsztak, és egy csapat pingvin ténfergett rikoltozva az állomás körül.
Ekkor felbocsátottam a műholdat, helyesebben a robotok lőtték fel.
A műhold körülkeringte a bolygót, és furcsa dolgot jelzett: tenger csak az állomás környékén volt, amolyan hetven kilométeres körzetben. Ám a következő jelenség ésszel felfoghatatlan: az általam lebocsátott visszhangos mélységmérő bója ötszáz méteres mélységet mutatott!
A harmadik napon (egyszer viharos trópusi tenger volt) a bolygó a következő rendszert állandósította: reggel északi tengert találtam házam előtt, sziklákkal és kisebb szigetekkel; hosszabb időre rendezkedett be a környékünkön.
A pingvinek eltűntek. Fehér és rózsaszínű sirályok röpködtek ide-oda, a kutyafélék családjába tartozó állatok futottak a vízhez, kék rókáknak nevezik őket.
Döglött halat ettek, amelyet a hullámok vetettek partra.
Kezembe vettem egy ilyen halat, bevittem az állomásra és a kézikönyv alapján megállapítottam fajtáját. Mojva volt. Az összes parti kavics kerekre csiszolt, a tenger meg szürke. Hínároktól bűzlik.
Kis idő múlva megjelentek a bálnák. Sisteregve lélegeztek, prüszkölve bocsátották ki magukból a vízgőzt. Bálnák! Nos, ha ez lázálom, akkor gyönyörű lázálom.
…A bálnák többen voltak: jól érezték magukat az öbölben, lebuktak a mélybe bálnaeledelért, játszottak. Én meg horogzsineget fontam, és fenékhoroggal nekifogtam horgászni. Csalinak a parton heverő döglött halat tettem a horogra.
Az erős, fürge, karcsú tőkehal harapott. Amikor kirántottam, mintha folyékony üvegrétegből ugrott volna ki. Sok tőkehalat fogtam. De enni nem mertem belőle.
Tenger… Most már gyakran ültem a vízparton: hullámok érkeztek és távoztak, segítettek ábrándozni. Bálnák lubickoltak a vízben. Néztem őket. Soká tartott, míg rájöttem, hogy hajót kellene eszkábálnom, amolyan bárkafélét, négyszögletes vitorlával. Azon aztán újabb élvezeteket nyújtana a tenger, a halak, sirályok, bálnák.
Csak jóval később ötlött eszembe, hogy bálnákra vadásszak, mert hosszú ideig nem gondolhattam rájuk mint zsákmányra. Nem volt szabad.
Meg aztán mit kezdenél egy bálnával? A vadász nemcsak egyszerűen vadászik, hanem a szükséges zsákmányt hajszolja. Bálna? Aztán mit kezdjek vele?… Megegyem?…
Ám felvetődött bennem a kérdés, miért éppen olyan vadak kerülnek utamba, amelyeket valamikor az őseim hajszoltak? A Feltaláló… Mit csinált ezzel a bolygóval?
Amikor már túl késő volt, a planetológusok szörnyű dolgot tételeztek fel. Szerintük a Feltaláló teljes egészében élővé tette a bolygót, összekötötte az összes folyamatokat, amelyek a plazmatavacskákban és a gömb mélyében zajlottak. Összekötötte, és mindenbe belehelyezte nemzetségünk emlékét. De hogyan? Erősek a Konovok! Nem lehet ellenük semmit sem tenni…

Első osztályú fegyvergyűjteményem volt. Mivelhogy fémekkel rendelkezem, és kitűnő segítőtársaim is voltak.
Megtörtént, feltalálok valamit egy bizonyos vadászathoz, kidolgozom a konstrukciót, megrendelem – este! – reggel pedig ott találom a kész fegyvert.
Nos, itt minden érthető. Ám én a következőt szeretném tudni: hogyan kerültek ide vadászkutyák?
Aztán még valami: miért nem féltem a fantomoktól? Mint az ősöm?
Meg kellett volna ijednem, és leadnom a jelzést az Össztanácsnak. Vagy pedig megbíztam a Feltaláló munkájában? Elvégre ő Konov, nem okozhatott kárt az embernek.
…Kedvenc fegyverem lett végül is a kakas nélküli, huszonnyolcas kaliberű puska. Nevetségesen hangzik: huszonnyolcas kaliber!
Fegyverkészítő őseim rájöttek, hogy egy font ólmot huszonnyolc részre kell osztani. Mindegyikből 14,8 milliméter átmérőjű kerek golyót csináltak. Ez volt a puskacső kalibere.
Remek kis puska! Lőttem vele szalonkát röptében, hiba nélkül.
Magam fabrikáltam ezt a puskát arról a fényképről, amely ősömet ábrázolja egy ilyen puskával.
Ősöm – így szólt a családi legenda – sikeresen társította a két ügyességet kívánó foglalkozást: a vadászatot és a sebészetet. De őt elrontotta a kis kaliberű puska iránti elfogultsága: vadkanra vadászott, és megsebesített egyet. Golyója kis kaliberű volt. És a temetésről készült fénykép – ősöm puskával a kezében – természetesen fakeretbe ágyazva, felkerült a falra.
Most pedig néhány szót a szalonkákról… Amikor a tenger egyszer csak sekély mocsárrá változott, amelyet sás, nád és gyapjúsás nőtt be, rengeteg aprómadárféle költözött oda: sárszalonka, szalonka.
Ugyanazok, amelyek a Földön rendkívül gyorsan és cikcakkban röpködtek. Nagyon nehéz volt kiszámítani a másodpercenként 300 méteres sebességgel repülő, 25 grammos sörét találkozását ezzel a szeleburdi madárral.
Lenyűgöző volt a mocsarak szépsége. A zsombékos, sekély mocsarak fantasztikusan szép látványt nyújtottak.
Csatangoltam sekély és meleg vizükben, kezemben lövésre készen tartott puskával, kissé távolabb tartva magamtól, hogy azonnal lőhessek.
Csobbant a víz, susogott a sás, szívemben mint apró, izzó szénparázs izzott a remény, hogy lelövök egy szalonkát. Ha egy pillanatra elfordítottam a fejem, a lelőtt szalonka már el is tűnt. Ez tette a vadászatot élvezetessé.
A puska is elvesztette súlyát. Olyan kényelmes volt – a törpék sokat vesződtek a puskatussal –, mintha vele együtt születtem és nőttem volna fel.
Csöveit a törpék nem rozsdásodó acélból készítették, e célból felolvasztották az állomás tartalék támasztékát; a puska agyát puhább fémből csinálták. A puskatus pisztoly formájú volt, fautánzatból készült, egy ravasz két csőhöz.
Lőgyapotot és sörétkészletet állítattam össze.
Másfajta vadászatokra másfajtapuskát vittem magammal. Voltak már csapdáim, két számszeríjam, sőt íjam is nyilakkal. Hat sörétes vadászfegyverem, az egyik nyolcas kaliberű, gumi vállvédővel.
Nehéz, erős puska. Elbírta a 67 grammos sörétes töltényt. Libákat lőttem vele. De azok után, hogy a bolygó – vagy nem tudom, micsoda – megtréfált, csak rakétacsövű fegyvert csináltam.
Vagyis: két cső sörétes, a harmadikba rakétát töltöttem.

A tréfa a következőképpen esett meg velem: elkényesedtem a vadkacsavadászaton.
Kellemes érzés: röptében lőni a kacsákra, tőkésrécékre, vadrécékre. Szenvedélyem tompult, csillapult, pedig a testnek jólesik a vadászat okozta fáradtság. Agyam elbóbiskolt.
A nap csillogásában észrevettem egy gömbölyű és nagy testű valamit, ami a vízen feküdt a nád között. Liba?… Odapörkölök neki! (Agyamban hemzsegett már a sok madár.) Ám a vízből egy plesiosaurus emelkedett ki: nyaka, akár egy oszlop!
Ha a vadászok kővé tudnának merevedni az ijedtségtől, feljegyzéseim nem készültek volna el. Azt hittem, hogy a 600-as kaliberű puskával elefántokat ölő ősapámnak volt éppen elég alkalma arra, hogy kővé meredjen és széttapossák. De ő futásnak eredt.
Én nem mindjárt jöttem rá, hogy mi történt és mitől bukfenceztem fel. Aztán futásnak eredtem. Csak a házam közelében vettem észre, hogy vadászbekecsem egyik szárnya leszakadt, a bőr háromszögletű foszlányokban csüngött róla. Már tudtam: az őshüllő kis híján elkapott. Úgy látszik, hagy oly ügyetlenül kapott utánam, hogy orrával nekem csapódott, és ezzel felgyorsította a futásomat.
Őshüllő a mocsárban? Ez aztán a vad!
Felkaptam a rakétapuskámat, és visszafordultam. De vagy eltévesztettem az utat, vagy a szörnyeteg tűnt el.
Egész estét a mocsárban töltöttem, vártam, mikor tűnik fel a fenevad, de nem mutatkozott.
Aztán egy másik eset: egy szakállas vadkan, amely üldözőbe vett, hirtelen fekete orrszarvúvá változott, és mindenáron el akart tiporni. Az egész dolgot megint csak csodának tartottam… olyan veszélyes csodának, amelyet ősöm és az Elsődleges Iszap produkált.
Ősöm… Szerette a tréfát. Még fiatalkorában olyan búzát tenyésztett ki, amely mindenfelé elcsavargott. Mi ezt a fajtát csak tovább tökéletesítettük.
Egymás után hullottak a földre a lelőtt madarak. Nem szedtem fel őket, mert nagyon hamar változtak át nyálkás csomókká. Már nem is törtem a fejem azon, hogy honnan került hozzám az a kutya, amelyre mindig vágytam: a fekete szőrű, nemes vérű pointer.
De egyszer csak előttem termett, s megállva jelezte a szalonkát. Dermedten állt. Aztán remekül becserkészte a madarat.
Nem tudom, hol éjszakázott, mit evett ez a fantomkutya. Reggelenként elém jött, esténként farkcsóválva kísért be a házamba.
Hasonlított apám fekete pointerére. És ha nem én temetem el személyesen Cézárt, azt hittem volna, hogy ő. Amikor pedig az erdőbe mentem vadászni, tacskók, foxterrierek és kopók lármás falkája termett előttem.
Néha leskelődtem utánuk. Hosszan leselkedtem. Zavart voltam, szívemben pedig őshüllő súlyú harag tombolt.
Néztem… és gyűlöltem, mert teljesen érthetetlen volt számomra. Legszívesebben megütöttem volna, bántottam volna, hogy ez az Érthetetlen is erezzen és ismerjen engem.

A legutóbbi Nagy Földi Háborúban egyik ősöm fogságba került. Futott és csatázott az ellen a furcsa és érthetetlen erő – a fasizmus – ellen, amellyel hazám harcban állt.
De véget ért a háború. Ősöm hazatért.
Valami miatt csak hosszú vargabetűvel tudott visszatérni szülőföldjére. Valószínűleg a vadászat volt az oka ennek a hosszadalmas útnak.
Vadászott, hogy fenntarthassa magát – régi idők voltak azok! –, sokféle országban megfordult. A családi legenda szerint kajmánokra vadászott Brazíliában, csapdákkal fogdosta az óriásgyíkokat Komodo szigetén, Latimeria halakat fogott a múzeumok számára, és trópusi törpehalakat fogdosott, amelyeket azokban a mesterkélt időkben sokan akváriumokban tartottak.
Én ugyanezt csináltam. Csónakomban különféle eszközök hevertek. Lámpás, hogy elvakítsam a vízben rejtőzködő kajmánok szemét, kis szák a törpehalak számára; az akvárium elfoglalta az állomás felét.
Többé már nem féltem az itteni éjszakáktól.
Csónakomat egy törperobot hajtotta, a másik engem védelmezett.
A robot ügyesen evezett. Én pedig bele-belenyúltam a kezemmel a sűrű, meleg vízbe. Nem hittem volna, hogy alattunk mindössze néhány centiméteres a mélység. Gyakran mintegy valamilyen felszólításnak engedelmeskedve, ledugtam az evezőt, és nem értem el vele a fenéket. Olyan érzésem volt, mintha egy rugalmas erő elgörbítené az evezőt.
Ám megcsillant a tűz a kajmán szemében! Jelt adtam a robotnak, és felkészültem a vízbe ugrásra. Nekem már mindegy volt; hogy másfél méteres kajmánt fogok-e vagy egy tizenöt méteres őshüllőt.
Apropó, az őshüllők… Csak nem a nemzetségem emlékezetében élnek? Talán mi, Konovok az őshüllők kortársai voltunk? Vagy pedig valahol éltek még szók után, hogy teljesen kipusztultak a Földön?
…Nappal a tengerben úszkáltam, a búvárfelszerelést magam készítettem. Szigonnyal felfegyverkezve úszkáltam. Néha előfordult, hogy egy cápa kergetett ki a vízből. A szigony nyelével tartottam távol magamtól, nem mertem közel engedni magamhoz.
De sokáig, nagyon sokáig nem mertem bálnákra vadászni. Tigrisre vadásztam, elefántokat lőttem, de a bálnákhoz nem nyúltam.
És boldog voltam. Ha így szóltak volna hozzám: "Konov! Halj meg gyötrő kínok közepette, lassan égve el, nyomban bejutsz egy ilyen mennyországba!" – ezt üvöltöttem volna: "Égessetek el!"
Csodálatos élet! Reggel vadászat, nappal vadászat, álmomban vadászat. Vég nélküli vadászat: akadtak megint oroszlánok, sárga szőrű óriások – fekete sörényűeket többé nem láttam –, kószáltak őstulkok, délorosz sztyeppei bikák.
Volt itt minden. Egyszer csattanás hallatszott ebben a titokzatos mechanizmusban, aztán egy hatalmas, kutya nagyságú hangya vetette rám magát, egy óriási tarantellapók vett üldözőbe.
Soha nem felejtem el szemének villogását!
…A bolygó néhány hétig egyfolytában gyártotta a hangyákat. A levegőben keringő robot megmutatta nekem az egész bolygót, amelyet rovarok leptek el: óriáshangyák és termeszek, aztán meg ezek furcsa keveréke. S ekkor váratlanul felrémlett előttem a Feltaláló arca: csapott homlok, súlyos tekintet, ritkás szakáll.

Korszerű módszerrel is vadászhattam volna a bálnákra. Nagy kedvem lett volna öncélzó torpedót vagy rakétaszigonyt használni. Már el is készítettem a gépezetet, és felrobbantottam vele egy arra úszó cápát, fehér sarki cápát.
Nagyon hatásos, de zajos munka volt. Kidolgoztam a torpedós bálnavadászat minden stádiumát, és… félreraktam. Magam szerettem vadászni, csónakból. A törpék természetesen velem jöttek ilyen vadászatra. Ők az evezőseim.
De hiányoznak a boldog összekacsintások! A félelem kiváltotta közös sóhajok, amikor a bálna felbukkan a közelünkben, és a csónak mellett elúszó hatalmas testének nincs se vége, se hossza. Nem, nem egy embernek való a bálnavadászat. Ehhez emberek kellenek. Hol van a többi Konov? Miért nem repülnek ide? Mire várnak?
És miután minden előkészületet megtettem a vadászatra, végül is lemondtam róla. Elfogott az emésztő bánat.
Egymás után törtek rám hullámai. Egyszer éjszakára megfeledkeztem a kristályról, annak diktáltam jelzőműszereim soron következő jelentéseit.
Reggel meghallgattam.
Kiderült, hogy éjszaka, álmomban, elbeszélgettem Feltaláló-Konovval. Milyen témákról? Magányosságról, az emberről, a világegyetemről, az Elsődleges Iszapról…
A beszélgetés során túlzottan fecsegő voltam, ami nem tetszett nekem.

Beköszöntött a szomorkás, csendes ősz. Pattogtak a levélkocsányok, a nyírfák hullatták levelüket. Mindenfelé vadnyulak futkároztak: fehér nyulak, mezei nyulak és sztyeppei homoki nyulak.
Pompás rókák kergették őket.
Róka vadászat öt rendeztem. Először egy géplovat akartam fabrikálni, elvégre nem hajkurászhatom a rókákat terepjárón.
Tanulmányoztam a ló testének felépítését – csontvázát, izmait, idegeit –, míg rá nem jöttem, hogy ebből nem lesz semmi! Akkor hát marad a rakétabot.
Elkészítettem egyet, és alaposan megsérültem, mert nekirepültem az állomásnak. Azt lehet mondani, belevágódtam.
Heverésztem, és a lovakra gondoltam, a lovakról ábrándoztam, a lovakról álmodtam. Ekkor odaszaladt hozzám egy gesztenyebarna fantomló.
Megállt az állomás ajtajában, a fejét rázta, nyihogott.
Remek lovacska! Gyönyörködtem benne, szívemet pedig tompa fájdalom facsarta össze.
Nyerget magamnak? kellett fabrikálnom, viszont a fantomló rendkívül szófogadó volt. Néhány korbácsos próbanyúlvadászat után – amikor utolértem, korbácsütéssel öltem meg a vadnyulat – áttértem a rókavadászatra.
Egész napokat töltöttem el vadászattal.
Egyszer a kopófalka csaholva kergetett egy rókát. Én hátul lovagoltam, s nem is sejtettem, mi vár rám. Hátha lovam dinoszaurusszá változik… kenguruvá, madárrá változik.
De aztán megjött a lelkesedésem: a róka futott, a kopók úsztak a levegőben, én ordítottam, és a boldogság vizében úsztam. Remek!
S egyszer csak az ordításomra mindenfelől lovasok rúgtattak elő: valamennyien pejkókon, mind én voltam: ugyanaz a bekecs, sapka, csizma.
Sóbálvánnyá váltam, és megkapaszkodtam a ló sörényében. Szörnyű!… A következő pillanatban már azt sem tudtam, hol és ki vagyok én magam. Ám a vadászat folyt tovább – pokoli elszántsággal.
Szakadékokon, ritkás erdőkön keresztül száguldottunk a róka után. A kopók az üldözők szilaj dalát bömbölték, előttük pedig, mint egy lángnyelv, lebegett a róka. Kezdtem lemaradozni. És egyszer csak lelassult, a lovak gyors száguldása. Láttam, hogy a lovasok remekül rúgtatnak a sárga nyírfák között, azok pedig megemelkednek, mint a délibáb forró délben, s mindegyik alatt saját tükörképe.
Mintha a fa tócsában állna. S ekkor minden eltűnt: a vadak, az emberek, a kutyák (és az én lovam is).
Belepottyantam a sárba. És egyedül voltam a sárga síkságon. Egy szál magam… A fene egye meg!
Legszívesebben belehemperegtem volna a sárba, öklömmel csapkodtam volna, sértő szavakat ordítoztam volna. Beszaladtam az állomásra, felkaptam rakétafegyveremet, és beleeresztettem az egész tölténytárat a nedves, sárga masszába.
Ütöttem-vertem volna bármivel, ami kezembe akad, hogy a sárga síkságnak is úgy fájjon, mint nekem! Aztán sokáig nem léptem ki az állomás épületéből; még az ablakon sem néztem ki.

Ezúttal a színtelen északi tenger kék volt a látóhatáron. Szél fújt, tarajos hullámok szaladtak a part felé.
A sziklák között pedig jómagam vesződtem valamivel egyedül, másodmagammal… Fantomok!… Mindannyian!… Nem félek.
Odamentem hozzájuk, és megkérdeztem, mi az istennyilát csinálnak itt.
Nem válaszoltak, a csónakot készítették elő a vadászathoz. Csak egyikük intett a tenger felé: bálnák szuszogtak ott, és vidáman táplálkoztak. Vízsugarat lövelltek a magasba. Szegény, kövér lustaságok! Milyen gyorsan kiirtották őket a Földön.
Egyikük megközelítette a partot, kitátotta lemezes száját. Légcsövei hirtelen kitágultak és csillogni kezdtek. Aztán a bálna a leheletével összevegyült vízsugarat lövellt a magasba.
A fullasztó, halszagú vízsugár rám zúdult.
Kiugrottam ez alól a förtelmes zuhany alól, a fantomok pedig nevettek. Egy emberként néztek rám, ujjal mutogattak felém, és vihogtak.
Mögöttük komor volt az ég, és sziklák húzódtak.
S az egyik "én" ekkor magasra emelte a szigonyát. Óriási szigony volt! A robotok csinálták nekem régen. A szigony hegyére nehéz, hegyes gránát volt rácsavarva.
Szóval vadászat? Bálnákra?… Nem félek! Bemásztam a csónakba, s eltávolodtunk a parttól. A szél felfújta az ingemet, én meg összehúztam magam. Hideg van.
Kezembe vettem az evezőt, és erőteljesen evezni kezdtem, hogy felmelegedjem.
Nekidőltünk az evezőknek, erősen nekidőltünk – mindnyájan.
De vajon miért készítettem tizenkét pár evezőt?… Hát végeredményben nem mindegy? Hullámok hömpölyögtek felénk. A valóságban?… Álmomban?…
A bálnák, farkukkal csapkodva, lassan távolodtak a parttól. Egy család volt: apa és egy nagyon kövér anya, kurta és kövér bálnafiókájával. Úsztak, közben hol alámerültek a vízben, hol meg ismét megjelentek a víz felszínén. A víz csobogva folyt le bajuszaikról, sisteregve törtek a magasba a vízsugarak.
Rendben van! Vadászni fogok rátok, mint az ősöm. Leszedtem a gránátot, és rácsavartam a szigonyhegyet. Valaki a legénység közül gondosan tekercsbe csavarta a hajókötelet a csónak orrában.
Elindultunk a bálnák felé. Egyre közelebb és közelebb értünk hozzájuk… Már itt is vannak, a csónak mellett! Az apabálna a víz alá merült, aztán kezdett felfelé jönni a felszínre. Legénységem a magasba emelte az evezőket, és rám nézett.
Felálltam, szigonnyal a kezemben. Nem vagyok én erőművész, hogy elhajítsam. De a szigony titánból készült, csekély a súlya.
A bálna felfelé úszott a felszínre. Most olyan, mint egy árnyék, s már kikerekedett a háta. A vizet hasítva közeledett a csónakhoz.
Elhajítottam a szigonyt. Mintha túl könnyen és puhán hatolt volna be a bálna igen széles hátába. Furcsa, halk csattanással fúródott belé, mintha csak szövetet döfött volna át.
A bálna csapott egyet a farkával, és kifelé sietett az öbölből. A víz tajtékozva fröccsent szét körülötte.
Benne vagyunk a pácban! Feszülten hallgattunk: a szigony mellé talált, nem a szívébe, hanem a tüdejébe fúródott: a kilövellt vízsugár vörös volt a vértől. A kötél lefelé gombolyodva futott a vízbe. Felsértette, égette a tenyeremet. A bálna kötőfékén vonszolódtunk. Hol az állomás? Már csak egy kis fehér pont.
…A bálna bírta szusszal. Mi összekötözgettük a köteleket, és utána eresztettük, nehogy a bálna lehúzzon bennünket a fenékre. "Hogy lehet az? – futott át agyamon. – Itt legfeljebb térdig ér a víz, a bálna meg a – víz alá merül?"
A szél fodrozta a hullámokat, és vizet fröccsentett ránk. Még ebben az egy szál ingben is melegem volt. A legénységem… Óvatosan feléjük sandítottam, és élettelennek láttam arcukat. Ez volt az, amitől a Kutató is megrémült. De amikor átnyújtottam nekik valamit, vagy véletlenül hozzájuk értem, élő, meleg kezet éreztem. De mi van a bálnával?… Nem óhajt zsákmánnyá válni? Dühbe gurultam. Szidtam az evezősöket, és arra kényszerítettem őket, hogy közelebb, még közelebb hajtsák a csónakot a bálnához. Veszélyes? Hadd légyen!
– A második szigonyt!…
Végül csak sikerült elhajítanom a tartalék szigonyt. Pontos találat: a bálna elterült a vízen. Haldokolt, segítenem kell rajta.
A csónak odaért a bálnához. Kezembe nyomtak egy hosszú lándzsát, amellyel megpróbáltam kitapogatni a bálna hatalmas, lüktető szívét.
Egyre mélyebbre és mélyebbre döftem a lándzsát a melluszonya alá: nyele meg-megrándult a kezemben, a bálna csapott egyet a farkával, és kimúlt. Kész, bevégeztetett…
– Hurrá! A miénk!…
Üvöltöttem örömömben:
– Megöltem a bálnát!… Meg-öl-tem a bálnát!
A csónak a bálna körül körözött: diadalmámorban úsztunk. Aztán magunk után kötöttük, és evezve a part felé húztuk. Ám a víz felszínén szélesen elterülő vér odacsalta a kardszárnyú delfineket. Embermagasságú hátuszonyaik hasították a vizet.
Óriások! Ekkor egyikük, egy fekete, csillogó delfin, egy pillanatra kidugta a vízből a pofáját. Melluszonyaira támaszkodva megnézett bennünket, aztán alábukott a mélybe.
Falkájuk rácsapott a bálnára. Először a vízbe csüngő szürke nyelvét tépték ki.
Aztán nekiestek a testének. Az én zsákmányomnak? Átkozottak! Ide a puskát! De nincs itt a csónakban. Átkoztam magamat, a feledékenységemet.
A csónak megingott, újabb delfinek érkeztek.
Parancsot adtam, hogy vágják ketté a kötelet, és elhúztunk onnan. Sokáig néztük a bálna körüli nyüzsgést. Lassan süllyedni kezdett lefelé, a mélybe.
Végül befutottak az apró cápák, és minden eltűnt.
…Amikor kihúztuk a csónakot a partra, este volt. Vöröslött az ég alja, holnap szeles idő lesz. Azok rakták kifelé a felszerelést a csónakból, szavak nélkül megértve egymást. Én pedig az állomásra mentem. Sokáig néztem az ablakon az embereket, míg csak ránk nem borult a csillagtalan éjszaka.
Az éj folyamán az emberek eltűntek. Nyomtalanul. Jól tették, mert nehéz dolgom, szörnyen nehéz dolgom volt velük.

Minden véget ér egyszer, a boldogság is. Megérkezett a rakétaszonda, s a röppályán keringve átvette a felgyülemlett információt. Nekem egy rádiótáviratot továbbított. Egymás után többször átolvastam: meghökkentett.
"Össztanács – Konovnak. Várja a Reményt, az A osztályú szuperrakétát. Leszállási súlya tízezer tonna. Készítse elő a leszállópályát, komplex expedíció érkezik. Érkezésüket a földi naptár szerinti július hónapban várja."
Expedíció! Már csak éppen ez hiányzott nekem!
A rakéta nem az expedíciót hozza, hanem az én büntetésemet. Többé nem lehetek már egyedül a bolygóval. (A jó vadász mindig magányos.) Hát a bolygó? Vajon nem változtat-e meg engem? Akkor hát mindent elveszek tőle, mindent, van még kilencven napom.
Vinné el az ördög a napjaimat!
És megkezdődött az őrült vadászat. Lőttem még varánuszokat, galambokat és rigókat is.

Mégsem futotta mindenre az időmből.
Nem vadásztam aga madarakra, pedig lóháton üldöztem őket, és lasszót hajigáltam rájuk.
Nem voltam, trapper, nem készítettem kelepcéket, nem állítottam csapdákat. Nem fogtam csirizzel apró madarakat, nem pusztítottam a trópusi pillangókat vízsugárpuskával.
Nem vadászhattam borzas cankókra, és nem támadtam vadászlándzsával barnamedvére.
Még rosszabb, hogy nem vadásztam óriásszarvasra, és a borzas mammut sem vált zsákmányommá. De még jegesmedvét sem terítettem le. Nem volt rá időm, úgy szaladtak a napok.
Sok millió elszalasztott vadászat! Örökre pótolhatatlan veszteség számomra. Feltehetőleg annyit vadásztam én itt, amennyiről a legősibb és legszerencsésebb ősöm sem álmodott. De többet is vesztettem mindannyiuknál.

Nem adom át a bolygót! Végeredményben Konov, az ősöm teremtette itt újjá a nagy vadászatot.
Ez az én örökségem.
Mit tegyek hát? Mit csináljak? Ekkor támadt egy rendkívül egyszerű gondolatom. Nyomban utána sietve átvizsgáltam ezt a csodálatosan nyugodt bolygót.
Megdöbbentő eredmény! Összes erői, összes feszültségei, a kéregé, a magmanyomásé, a magmozgásé – kiegyensúlyozottak.
A magma 1-3-5 kilométeres mélységben helyezkedett el. Az Elsődleges Iszap elérte a húszméteres mélységet. Grániton feküdt, porcos alapon, beleértve a főleg kovaföldből álló, különböző nemű konkréciókat. De sok vas- és mangántartalmú konkréció is akadt. Elképzelésem a következő volt: az összes vadászat, az összes vad benne van a bolygóban, a sűrű Iszapban. Ha megölöm az Iszapot, egyszerre az összes vadra vadásztam – végig kell szenvedni az összes lehetséges vadászat keservét is.

Tehát a bolygó erői kiegyensúlyozottak? Nagyszerű!
Mi volna, ha megbontanánk az egyensúlyt? Ha begerjesztenénk az egyik erőt: a magmafeszültséget?… Az egyensúly füstbe menne. És ha egyszerre két erőt? Hármat!
A következőt csinálom: csapást mérek a magmát tartó gránitra. Mi történik? A következő: a szeizmikus hullám végighömpölyög az egész felszín alatt, megrengeti az Elsődleges Iszapot, amely felkavarodik és… megdöglik.
Aztán át kell törni a gránitréteget és energiát bocsátani a szendergő magmába. Háborogni kezd, megindulnak a kitörések és így tovább.
Én ezt véghezviszem: amíg a Remény még messze jár. Becsapom mindannyiukat!
Két hónapon keresztül fortyogott az atommáglya.
A törpék ezalatt a rakétatűt, a tizenöt méter hosszú, kúp alakú lövedéket készítették a számomra. Csillogó hegyébe plutóniumot, kiszélesedő végébe pedig tartalék motort helyeztem.
A lövedéket rakétával bocsátottam fel a röppályára.
Sokáig keringtem a bolygó körül, ellenőriztem a koordinátákat. (A Remény közeledett, egy-két hét, és itt lesz.)
Nem mertem útjára bocsátani a lövedéket: ott vannak az én vadászataim. Mind!… Ám odafentről a bolygó egyszerű, egyenetlenségek nélküli korongnak látszott. Jellegtelenné vált. De az egész belsőm sírt, mintha egy kutyát öltem volna meg!
Kilőttem a lövedéket, és az ablakhoz simultam.
Sokáig vártam. Csak másnap vettem észre, hogy az Iszap fodrozódik. Foltok siklottak végig rajta, az Iszap színe gyorsan változott a sarkoktól az Egyenlítő felé. Leszálltam.
Az állomás felé már a halott Iszapon haladtam. Odaértem, és megpillantottam az összezsugorodott alakokat, amelyek még megőrizték kutyáim formáját, íme, Cézár, a kopók… Szegények! Eljöttek hozzám, vártak rám, vadászni szerettek volna.
Megérintettem őket: szétfolytak. Ez megdöbbentett.
Most már vihetik a bolygót, vihetik! Nincs rá többé szükségem, megöltem… Megöltem? … Nagy Kozmosz, megöltem…
Elsírtam magam. Aztán hozzáfogtam kihúzni az átkozott tűt, de még a törpék sem tudták kimozdítani.
…Még hat kétségbeesett hónapot töltöttem a bolygón. Az Össztanács foglalkozott kérdésem kivizsgálásával. Vallomások hangzottak el. Aztán következett az Arktusz jégbirodalma és munka a mélységi ércbányában – az összes Konovok kérésére (valamint az enyémre is).
De mindenütt élnek emberek. Az Arktuszon megnősültem. Ott születtek a gyermekeim, akik a szülőföldjüknek tekintik azt a helyet. Azt hiszem, szeretik is…
Bármilyen furcsa is, nem haltam meg, hanem élek, mint mindenki az Arktuszon. S nekem álomnak tűnik mindaz, ami az utolsó Nagy Vadászat bolygóján történt. Már magamnak sem hiszek. Álom volt. Akkor kimegyek ennek a keresztül-kasul átfagyott bolygónak a felszínére. Csillagok az égen, csillagok a jégen. Belém döfik szúró sugaraikat, a leheletem pedig elhomályosítja szkafanderem ablaküvegét.
Pusztaság, hideg… Akárcsak a szívemben. Aztán elindulok, és megyek, megyek a hóban. Megyek, én, aki saját magamat is elátkoztam. De akkor is, a fene vigye el, én vagyok a legnagyobb vadász az összes Konovok és minden ember között. Van-e ember, aki ekkora vadat ejtett el?

CSALÁDI ÜGY
A szerző utószava

Mivel kifogytak a kristályok ("Zafír" típus, MTZ csiszolás), a Konovok visszaemlékezéseinek publikálását elhalasztottuk. De minden rosszban van valami jó: a halasztás munkám javára vált.
Sok mindent megértettem és megtudtam.
Megértettem a cián törekvéseit, a régi bűnök teljes felismerését. Ez kifejeződött abban a szándékban, amelyet csakis a századokon át egy irányban tevékenykedő cián valósíthat meg.
A clan szülte a Feltalálót, aki megvalósította a nagy vadászatot a Fantomok bolygóján. (Habár mai napig homály fedi, hogyan tudott ilyen hatalmas erejű és sajátságos politériai hatást elérni.)
A cián szülte a Vadász-Konovot is, ennek a nagy vadászatnak a gyilkosát, amelyet joggal tekinthetünk utolsónak az ember történetében.
Hálás vagyok az eltelt éveknek: új információ gyülemlett fel. Lehetővé tette számomra, hogy világosabban lássam a vadászok legszebb vonásait.
A Konovok nemzetségének és a Fantomok bolygójának története a továbbiakban együtt haladt, és a Családi ügy elnevezést kapta. Henry M. Konov nevezte először így a Konovok viszonyát a bolygóhoz. Ő követelte, hogy ne közöljük a Vadász feljegyzéseit. Ezzel felhívta az általános figyelmet arra, hogy már nagyon régóta feküsznek a visszaemlékezések osztályán, s ezzel közvetve a segítségemre volt.
Tehát a Kutató-Konov felfedezte a bolygón a materiális fantomok jelenségét, a Feltaláló-Konov valószínűleg megtermékenyítette az Elsődleges Iszapot a nagy földi vadászat korában élt összes állat matricáival.
Vadász-Konov őrületében atomcsapást mért a bolygóra, közvetlenül a Remény űrhajó komplex expedíciójának megérkezése előtt. Ám az Össztanács sürgősen kiküldte a bolygóra a Mentőszolgálat hajóját. (Azóta minden ötödik évben teherszállító űrhajók érkeznek a bolygóra, amelyek a szükséges anyagokat hozzák.)
Az EBM szolgálat (Elpusztított Bolygók Megmentése) a Fram-5 nevű szuperűrhajót küldte a Fantomok bolygójára: magával vitte a szükséges anyagokat és a különböző foglalkozású szakembereket. Többségük – ezt mutatta a névjegyzékek ellenőrzése – Konov volt. A vadászoknak ez a ciánja nagyon rövid idő alatt teljes egészében átköltözött a bolygóra, jóllehet az életfeltételek. Ott a lehető legpocsékabbak.
Igyekeznek megmenteni a Fantomok bolygóját.
Immár második évszázada dolgoznak azon, hogy helyreállítsák a bolygó eredeti arculatát. Egy és mást már sikerült elérniük: a Konovok helyreállították a korábbi légkört, felfedezték és gondosan őrzik az Elsődleges Iszap néhány négyzetkilométerét.
De még nagyon, de nagyon sok munka van hátra. És a cián aligha birkózik meg vele az elkövetkező kétszáz földi év alatt. De tiszteletre méltó csodálatot vált ki a cián önfeláldozása, az a szándéka, hogy jóvátegye a távoli ős (vagy összes ősök? ) vétkét.
Nem ment minden simán. A cián több tagja meghalt, az egyik, megszökött.
Ez volt az egyetlen dezertálási eset: a többi Konov lázasan dolgozik.
Nemzedékek váltották egymást. A fokozott nehézkedés következtében a Konovok alacsony növésű, szikár, inas, gyors felfogóképességű emberek lettek.
A cián hősi munkájáról mindenki tudomást szerzett. A különböző bolygókon élő rokonok egyre csak érkeznek hozzájuk, hogy segítségükre legyenek. Ha pedig bepillantunk a felélesztési osztály levelezésébe, megállapíthatjuk, hogy a Konovok meggyőződése: újjáteremtik a bolygót abban a formájában, amilyenben Vadász-Konov találta.
Az Össztanács igen figyelmes a Konovok iránt. Csupán a legutóbbi évben kiállított szállítólevelek azt igazolják, hogy az általuk igényelt és a kovaföld feldolgozásához szükséges bioserkentőt, valamint a bolygómag felfrissítéséhez szükséges (120 tonna) uránt azonnal kiutalta a számukra.
Egyre több és több önkéntes érkezik a bolygóra. Ezek a többi ciánok vadászutódai, akik a Fantomok bolygójának újjáteremtésével szeretnék jóvátenni nemzetségük vétkeit, amelyeket a Föld állataival szemben követtek el.
Kísérje szerencse a vállalkozásukat!

Alekszandr Szelgin.
2702-ik esztendő, genuár havának 25-ik napja.
Köszönet azért a maximális segítségért, amelyet az ÖÖLB (Össztanács Összeolvasó Levéltári Berendezése) nyújtott a munkámhoz.

AZ ÁTTETSZŐ EMBER

Tánya felült az ágyban.
"Valami történt? – próbálta tisztázni magában. – Persze, valami furcsa, kedves dolog történt. Igen, kedves, kedves…"
Ujjait a szemére szorította, hogy kipréselje belőle az álom homokszemcséit. Szempillája megremegett az ujjai alatt, de az ujjai is reszketni kezdtek az örömtől. Ez az öröm végigszaladt rajta, és megbizsergette a lábát.
Pedig hát nem volt sok oka az örömre – Tánya legutóbbi napjai ocsmányak voltak: Vovka túl anyagias szemmel kezdte nézni a világot. Tegnap is, tegnapelőtt is émelygett Most meg mégis örül valaminek?
De hát mi is történt?… Persze, egy széles hátú éjjeli madár szállt le az ablakpárkányra, és rákiáltott. Aztán Tánya elaludt.
Nem, ő már aludt, amikor a madár leszállt.
Tehát: a madár három óra felé kiáltott rá, amikor Tánya némi sírdogálás után álomba szenderült; már csak egy csipetnyi sötétség volt hátra hajnalig. «
– Te buta – szólt Tánya a madárra.
Először villódzások, holmi röpke káprázások kezdődtek: arcok, arcok, arcok… Aztán hangos csattanás dübörgött tova, tűzpiros nyíl hasította végig az égboltot, csillogó felhőcske lebegett a levegőben… így történt: a nyíl felhőcskévé változott, az meg büszke arcú, idegen bolygóbeli ifjúvá.
Az ifjú arca szigorú és áttetsző volt. Keresztül-kasul átlátszó. Az ilyenben minden rútság nyomban észrevehető. Pedig nem lehet benne rút, nem… A kellemes álmot az éjjeli madár rikoltása szakította félbe. A madár a közvetlen közelben kiáltott.
A madárrikoltás kísérteties és félelmetes volt. Tánya a nyitott ablak felé fordult, és gyorsan magára húzta a paplant: az ablakpárkányon ülő madár égő szemekkel nézett rá. Narancsszínű szikrák csillogtak bennük.
– Takarodj! – parancsolt rá Tánya. – Nyomás kifelé!
– Hu-u! – rikoltott a madár Vovka basszus hangján, és felszállt.
Szárnyai szelet csaptak, amely lefújt a szobában mindent az asztalról a padlóra. Aztán a madár eltűnt a sötétségben.
A madár egy nagy kígyót cipelt a karmai közt.
Tánya előbb gonosz sziszegést hallott, ekkor figyelt fel a kígyóra.
A kígyó úgy szerzett támasztékot a testének, hogy csapkodó farkával körülcsavarta a madár lábát.
A láb kemény volt. A kígyónak csak egy másodpercre volt rá szüksége, mert a következő pillanatban egész teste megkeményedett, és pofája élével belevágott a madárba. Belecsapott a tollába, fullánkja elveszett benne. A kígyó felfogta, hogy ütése mit sem ért, és újfent kétségbeesetten felsziszegett. A macskabagoly ijedtében ide-oda csapongott, nem vette észre a villamos vezetéket, és nekiment.
A vezeték szörnyű hangon felzúgott, és kirántotta a kígyót a macskabagoly karmai közül.
A kígyó fennakadt a vezetéken, és most ott himbálódzott a röptében már visszafordult dühös madár előtt. Játékos, fekete árnyként hintázott kis ideig, aztán lezuhant a bokrok közé.
A föld puha és lágy volt a nyirkosságtól és a lehullott levelek csiklandós érintésétől. Az avar alatt lila cikcakkban mászkáltak a nagy kukacok, egér sétált, s testének melegétől fénylett.
A kígyó rózsaszínű, guruló golyónak látta az egeret. Nyelve már nagyon szerette volna érinteni ezt a golyót, a teste úgyszintén.
A kígyó meg akarta enni az egeret, hogy saját részeként érezhesse. Ám ekkor halk zúgás futott végig rajta, mely hirtelen megszakadt. Egy erős görcs az ösvényre lökte a kígyót.
Megfeledkezett az egérről. Az ösvényen csúszott nyíltan, a táplálkozás reményében.
A hajnal első fénye csillogott a szemében.
– Átkozott csúszómászó! – szólt rá Tánya az ablakból.
A lány könnyűszerrel hajolt ki az ablakon, a szeme be volt dagadva az alvástól.
Amikor a kígyóhoz beszélt, a fogai közt szűrte a szavakat, szemöldökét pedig fenyegetően összehúzta.
– Megölnélek a kefével – mondta Tánya. – De hát neked is élned kell. Tűnj el, kígyó!
Tánya alakja imbolygott az ablaknyílásban. A hajnal fényfoltjai futkároztak rajta, aztán lecsurogtak az ablakpárkányra, a tüskés csipkebokorra, a kígyóra.
…Újabb bugás. Valami elszakadt és távozott.
A kígyót hirtelen félelem kerítette hatalmába, és ürességet érzett maga körül. Fél! Fél! És sietve becsúszott a fű közé.

– Szigurd… Szigurd… Átallok vételre…
Vlagyimir Korot tartott ügyeletet ezen a vége felé közeledő éjszakán az ötszázadik emeleten levő gépteremben. (Erős feketét ivott, hogy el ne aludjon.) Hallgatózott: semmi… Mindenesetre így szólt:
– Rosszul hallom önt, Szigurd, tíz fokkal változtassa meg az irányt. Átallok vételre…
Újból hallgatózott: Korot tudta, hogy Szigurd hangját sokáig, kitartó türelemmel kell keresni. Csak a főnök vette Szigurdot könnyen, egyszerűen, egyedül.
Kurta, mocorgó hangok hallatszottak a fülhallgatóban. Olyanok voltak, mint a szúnyogzümmögés.
…Itt Szigurd… a szöget megváltoztattam… adások nem lesznek… a kígyó hőreceptoraiban tartózkodom… a hamagani transzportációról lemondok…
Ez a "lemondok" világosan és keményen hangzott.
– De Szigurd! – kiáltott fel Korot, és kezével megfogta a leeső fülhallgatót. – Akkor kudarcba fulladnak a terveink. Mit szól a főnök? Mi lesz az én disszertációmmal?
– Részleteket… nem közlök… kimerítenek… nem vagyok én nektek… két lábon járó villanytelep…
– Szergej, figyelj ide… Szerjozsa! Szigurd!
Semmi válasz. Korot felállt. Dühében öklével az asztalra csapott. Vinné el az ördög ezeket a szemfényvesztőket!
A telefonkagyló után nyúlt, hogy jelentést tegyen, panaszt emeljen a főnöknél. De aztán meggondolta magát. Derengett, de a főnök lefüggönyzött dolgozószobájában természetesen még éjszaka van.
– Nem – dörmögte Korot. – Elvégre nem ébreszthetem fel az öreget éjnek évadján. Disznó alak ez a Szigurd!

Tánya felkelt, és úgy vélte, hogy ez a napja hideg és kék lesz.
A nap színének megfelelő ruhát vesz fel. És bár a zuhany hideg vízsugarai a hátát paskolva azt sustorogták neki, hogy sortot és könnyű, fehér blúzt vegyen fel, úgy döntött, hogy csakis kékbe öltözik, és semmi másba!
S felvette a kék ruháját.
Kíváncsi szemnek ez a szín beszélni tudott. Azt mondta, hogy Tánya szerencsétlen és hideg, Vovkával pedig végzett.
A szín kötelez. Tánya alig nyúlt hozzá a reggelijéhez. (Öccsei, az ikrek csak úgy kapdosták befelé a szendvicseket és a főtt tojásokat az asztalról.)
Tánya majszolta a szendvicset, komótosan kortyolgatva hozzá pohárból a citromos teát.
Teázás közben a napfényes ablakot nézte, és hallgatta nagymami hangos lélegzését, amely összevegyült a szamovár sistergésével.
Az ablak alatti orgonabokorban szürke légykapók nyüzsögtek. Az ágak között a reggeli rózsaszín fényben fürdő autópálya látszott. Végén ott a város, ahol Tánya dolgozik. "Aranyos kis titkárnőm – kérdezte a főnök –, mi újság a sajtó világában?" (Az öregnél, akárcsak apánál, csak világok léteztek: a sajtó világa, a város világa, a televízió világa, Tánya világa stb. A főnök bizonyára a kerek földet is rétesnek képzeli. Ezért volt nehéz összegyűjteni számára a folyóirat- és újságinformációkat.)
Tánya felmérte napját.
A reggel feltűnt kígyó: ki kell hívnia a kígyófogókat, tüntessék el a csúszómászót. Vovka-probléma… Nagymamit teljes mértékben megnyugtatja a kék ruha. Anyuval már nehezebb a helyzet, őrá szavakat kell pazarolni. Nem nyílt szavakat (az őszinte szavaknak anya nem hisz, ha ilyeneket hall, ujjával Tánya orrát birizgálja).
Anyának burkoltan kell kifejeznie magát.
– Milyen az ég… – szólalt meg Tánya. – Van benne valami a sarkvidéki égből.
– Úgy gondolod? – anya rápillantott.
– Bizony, a felhők olyanok, mint a jéghegyek… Emlékszel a körutazásunkra? Vrangel-sziget, július, hajó, jégtáblák, a vízből kikandikáló kíváncsi fókafejek. Milyen szép szemük volt!
– Igen, igen, a szemük rendkívül hasonlít a Polenc lányokéra. Mondtam is neked rögtön: Tányusa, a szemük hasonlít a Polenc lányokéra.
– Marina! – szólt rá a nagymami. – Hagyd békén a felebarátaidat.
– De hiszen hasonlít…
– Marina!… Ismétlem, hagyd békén a felebarátaidat, az ember nem süllyedhet állattá. Manapság mindenkinek az állatok mennek az agyára. Íme, a vőm már húst sem akar enni.
– Szeretném tudni – sziszegte anya a fogai között –, mikor vesztek engem már felnőttszámba, és engeditek meg, hogy legalább a Polenc lányok szeméről meglehessen a saját véleményem? Persze – tette hozzá –, merten mindent eltűrök, mindent.
– Marina, hagyd az önreklámozást – jegyezte meg nagymami ingerülten.
Tánya az apjára sandított: nagyokat hallgatott. Evett, és gondolatban a szerkezeteit látta. Tánya gyakran szerette volna látni őket apja szemével.
Apja csendes ember, zakatoló hajtóműveket agyai ki, és a rakétaközpontban dolgozik, amely tele van bömböléssel, dübörgéssel, robbanásokkal.
Tányának mennie kell… Megcsókolta apa feje búbját, meghúzogatta kisöccsei fülét, de azok elrántották a fejüket. Aztán kilépett a házból.
"Kezdenek férfiasodni" – állapította meg bánatosan, és megállt a kerti kapuban.
A mindent befutó, susogó szulák lila tölcsérkéit nyújtogatta feléje, ami olyan furcsán hatott. Tánya megfordult és a házra pillantott. (Valahányszor hazulról távozott, mindig búcsúpillantást vetett rá.) Mindig jól és nyugodtnak érezte magát itt, míg csak fel nem tűnt a szerencsétlen Vovka.
Már-már el akarta fordítani a tekintetét, amikor valami elhaladt előtte. Mintha füstöt fújtak volna. A ház megingott, eltűnt, aztán újra megjelent. "Mi ez? Én, buta, sírok?" kérdezte Tánya saját magától. Megérintette a szemét, nem volt könnyes.
Oly száraz, forró a szeme…

Tánya felszállt a menetrend szerint közlekedő szélbuszra. Nem is sejtette, hogy a kocsi első rándulásával a furcsa napok és tarka események kellős közepébe csöppen bele, hogy élete folyása ezektől függ majd.
Leült, és megpillantott egy kiscicát.
Szürke volt és bozontos. Szeme is szürke. Lábainak szürke karmocskái gazdájának zakójába mélyedtek. Így fogódzkodott.
A kiscica Tánya szemébe nézett. Tekintete elgondolkozó és figyelmes volt. Alkalmasint megfigyelést végzett. Tánya arra gondolt, hogy ezer év múlva, amikor az állatok szörnyen megokosodnak, pontosan így néznek majd. Eljutnak arra a fokra, hogy lecserélik rossz gazdájukat. A rendes emberről majd azt mondják: "Őt a macskák is szeretik."
"Vajon alkalmas lennék-e háziasszonynak? Mi jót lehet rólam mondani? Húszéves vagyok, egy éve titkárnősködöm. Azt mondják, szép vagyok (de vajon okos is?). És rengeteg a hibám."
– Cicus – szólt hozzá Tánya, hogy eloszlassa feszélyezettségét. – Aranyos kis cicuskám.
Amint kimondta, forróság öntötte el. A kiscica pedig az út végéig le nem vette róla a tekintetét. Szemében csillogó bogárkák röpködtek, mint az éjjeli madáréban.
…A recsegő szárnyú Autodactylus felvitte az ötszázadik emeleti kis térre. Leszállt, s Tánya kissé tántorogva kilépett belőle: megrémisztetté a város magassága. A föld nagyon, de nagyon messze volt: köd rejtegette a szeme elől. Ha fel is fedezett rajta egy kis rést, azon keresztül a föld csak olyan volt, mint egy térképfoszlány.
Tánya belépett az intézet ajtaján. Itt már megszokott volt minden: a folyosók és az ajtók, ajtók, ajtók… A főnök dolgozószobája. Tánya belépett. Kinyitotta az ablakokat. Úgy engedte le a rolókat, hogy nem pillantott le.
Bement a szobájába.
Az asztalon egy lapos vázában rózsa díszelgett. Virága fekete. Tűzpiros erezet tarkította. Olyan volt, mint egy néger kisfiú összezárt ökle.
Pompás virág!
Vajon ki hozhatta? Tánya elővette a tükröt, megigazította a haját, itt-ott tenyerével simította le. Felsóhajtott, és eltette a tükröt. Ismét a rózsára pillantott: a szeme láttára bontogatta szirmait. Szétnyíltak, egymás után sorakoztak fel szép rendbe.
A rózsa közepe vörös volt, egy nagy vízcsepp csillogott rajta. Aztán legördült a politúrozott asztallapra. Tánya letörölte új javai a vízcseppet, megnyalta: édesvíz, H kettő O.
"Dolgozni, dolgozni!" – parancsolt önmagára. Fejéből azonban nem ment ki az álmában látott ifjú, a szemtelen madár, a kígyó, a kiscica. Volt bennük valami közös vonás. De hogy mi?
Tánya a főnökét utánozta. Szemöldökét ráncolta, és a folyóiratokba mélyedt. Gyorsan átfutotta a cikkeket, ujját húzva végig a hasábokon. A főnök érdeklődésére számot tartó cikkeknél piros, kék és zöld papírjelzőket helyezett az oldalak közé. Megjelölte a mikrofilmezéshez szükséges cikkeket.
Délben tizenkét órakor megjött a főnök. Mérges volt. De ez nem látszott rajta.
– Nyikogyim Nyikogyimics – kérdezte Tánya –, igaz az, hogy a mi gépünk nagy távolságról is leolvassa a gondolatokat?
A főnök megállt – oldalával a lány felé. Tányára sandított, összehúzta a Tánya felé eső szemét (véreres volt).
– Előfordul. Miért?
– Telepátiázhatnék vele?
A főnöknek fülig szaladt a szája: ennél sértőbb mosolyt még életében nem villantottak Tányára.
– Butaságot kérdeztem?
– Egyáltalán. De adok magának egy jó tanácsot: telepátiázzék, telepátiázzék, de… csak fiatalemberekkel. "Mi igéz meg bennünket egy lányon? Bodor haja, kék szeme, szép vonalú lába…" Így van? De vannak még olyan fiatalemberek, akik minden lelkesedésüket a tudományos igazságok keresésére fordítják. Azokat, azokat hagyja békében! Azokat!
A főnök ujjával megfenyegette Tányát, és becsapta maga után az ajtót. A csattanás áthatolt a falakon, és négyszeres visszhangja támadt. Ezek mindegyike megint csak négyszeresen visszhangzott. A hangok összeolvadtak, halk emberi hanggá formálódtak.
– Ne keseregjen, Tánya – szólt ez a hang. – Az öregnek igaza van, de a maga módján. Nálunk is a legjobban alakul majd minden.
Ebben a pillanatban szétcsapódtak az ajtószárnyak.
A főnök robbant be.
Megállt.
– Aha, itt vagy! – kiáltotta. – Itt vagy! Idecsábított a lány! Szigurd, válaszolj! Megparancsolom! Kérle-e-ek! – A főnök lehajtott fejjel hallgatózott.
– Ez jövevény? – kérdezte Tánya.
– Rosszabb, sokkal rosszabb annál. Megmagyarázom: a fizikusok az anyag új halmazállapotát keresik. Fantasztikus! Egy, mindössze egyetlen ember testesíti meg magában. Varázsló! Zseni! Monopolista! És az intézet, jómagam, a munka, minden tőle függ… Eh! – A főnök legyintett, és visszament a szobájába, de az ajtaját nem zárta be maga után teljesen, egy kis rést hagyott. Le-fel járkált, sóhajtozott odabent, időnként pedig vén fülét a résre tapasztotta. És Tányának megesett a szíve a főnökön, különösen ősz fülén.
…Ebédszünetben eltűnt a rózsa. Valószínűleg ellopták.

A hónap hátralevő napjai nem hoztak sem örömöt, sem bánatot Tányának. Egy Szigurd nevű illetővel kapcsolatos általános bolondéria után az intézetben helyreállt a nyugalom, de a kilátástalanság mellékízével. Számos munkatárs szabadságra ment, a többiek pedig értelmetlenül kapkodtak összevissza, fejvesztetten futkároztak.
Tányának megvoltak a maga gondjai. A delejesség jeleit fedezte fel magán. Például a kertben mindent magához vonzott: a füvet, a virágokat, az ágakat…
Tánya először megrémült. De aztán megszokta, és tudományos kísérletekbe kezdett. Például a kezét tartotta az esőtől elfeküdt fű fölé, s az felemelkedett, hosszú, zöld szára közben mocorgott. Jelenlétében még a virágok is kibontották szirmaikat.
De nem mindig történt így. Tánya néha kinyújtotta a kezét, és kiadta a parancsot: "Kelj fel, fű!" vagy "Boruljatok virágba, pipacsok!", de a fű fekve maradt, a pipacsok meg nem borultak virágba, továbbra is zöld gubók maradtak.
Estefelé, alkonyattájt volt a legkellemesebb.
Fehéren csillogtak az erős szagú dohánycsillagvirágok. A lombos bokrok felpuffadtak, az egész kert tele lett velük.
Az összes növényzet oly erős illatot árasztott, hogy Tánya apjának megfájdult tőle a feje. Mostanában ebéd után kiutazott a városi panzióba, amely a legmagasabb ponton, a felhők között helyezkedett el.
Felállított egy kisebbfajta teleszkópot, és esténként a peremvárosokat figyelte, éjjel meg a csillagokat…
Anya leült Tánya mellé a padra, és így szólt:
– Kis Tányecskám, szerintem az illat a virágok beszéde. Hozzád szólnak. Hallgasd meg őket, nem mondanak rosszat neked. Nyíltan kell élni, egyszerű szívvel, mint ahogy a virágok élnek. Kicsikém, te az én büszkeségem, virágszálam vagy, aranyos szépségem.
Tánya hallgatta, s úgy tűnt neki, hogy belseje egyre tágul, és mindent beszippant magába: a szavakat, az illatokat, a dohány csillagvirágait és a távoli égen ragyogó csillagokat, valamint apa magassági repülőgépeit.
…Sötétedett. Kigyúltak a fények az ablakokban. Tízháznyira tőlük, vidámságot mímelve, Vlagyimir hahotázott.
"Pfuj! – korholta önmagát Tánya. – Már-már álmodozó vagyok. És mintha várnék valamire."
De nagyon jól érezte magát ilyen estéken, s az álmodozást időpazarlásnak tartotta.
Aztán eljött a találkozás ideje.

Tánya nem utazott haza, megebédelt a kávéházban. Aztán beszállt a liftbe, s lement a földszintre. Beült a színházba, megnézni az Astra bolygót. A színház a parkban volt, és ógörög színházra emlékeztetett.
A színészek inuk szakadtáig dolgoztak. Mindjárt a színpadon alakultak át, "légi talpakon" röpdöstek stb. stb. De díszletek nem voltak, a nézőknek el kellett képzelniük a bolygót.
Nagyon érdekes, csak belefájdul az ember feje. Tánya a színház után szeretett volna egy kicsit eltereferélni. De hát egyedül volt, másfél óra volt még az utolsó szélbusz indulásáig, nem kellett hát sietnie. Tánya bement a parkba: az ösvényeken a holdfény kedvelői sétáltak.
Úgy lépkedett a saját árnyékán, mint egy szőnyegen. Vovkára gondolt.
Ma a gépteremben botrányos beszélgetés fültanúja volt. (Tisztán kihallatszott az asszisztensek tenor és basszus hangja. A főnöké pedig a hangrobbanások közti szünetekben.)
Tánya a számára tiltott ajtóra tapasztotta fülét.
A hírek szerint a vasalt ajtó mögött levő furcsa gép csalogatja magához a jövevényeket. Bizonyára valami nincs rendben benne.
– Erőpocsékolás, pénzpocsékolás! – kiabálta a rőt hajú Bonevics, aki fejében számlákkal született. Mindig borostás, kócos. Furcsa, hogy szereti a felesége.
Tánya füle hirtelen kivörösödött: Vovka hangja hallatszott át az ajtón. Magabiztosan, keményen ejtette ki a szavakat, mintha késsel vagdosta volna őket.
– Túlságosan… sok… pénzt… fektettünk bele… Szergej… elfelejtette… hogy… csak… része… a rendszernek… csak szonda… a kezünkben: Mi nem lehetünk meg nélküle, ez igaz, de ő is nulla nélkülünk! Ki fogja őt transzportálni? Pazarolni a megawattokat? Hogy ő mások számára van? Hozzuk vissza részlegesen a régi módszereket! – hirtelen ordítássá olvadt össze valamennyi hang. Tánya, miután rájött, mi lesz ennek a kimenetele, visszament a helyére. Leült és rámeredt a folyóiratkötegre.
"Rendben van, tisztázzuk a dolgot – gondolta menet közben. – Vovka… Ellenszenves hang, magabiztosság, viccei elcsépeltek. Erős, csupa bicepsz, tricepsz! A sportpályákon ugrálva fejlesztette ki. Nemhiába mondja a főnök, hogy Vovka agyszerkezete filmszalagszerű. Viszont a külseje első osztályú. Csillog, villog!"

Szigurd leült a padra, és keresztbe rakta a lábát.
Ez a hely határozottan tetszett neki. A bodza magasra tartotta mancsszerű ágait. Szigurd kinyújtotta kezét, hogy letépjen róla egy levelet, de észbe kapott. Tányára várt, és arra gondolt, hogy ő még szabad ember, hogy két út – egy régi és egy új – fekszik előtte.
A bokrok alatt macskák kószáltak. Macskaszempárok fényei villogtak mindenfelé. Sok mindenfélét megért népség. Pont egy ilyen macska ugrott fel a padra. Hatalmas volt és koszos, és csak a fél farka volt meg.
Szigurd feléje csapott, de a macska rá se hederített, aztán keresztülment rajta.
– Átkozott állat – nevetett fel Szigurd. – Nem téveszti össze a lényeget a látszattal. Ijesszek rá? Ráijesztek.
Némi erőlködés után lámpásként kezdett világítani. A macskák félreugrottak, ám ekkor emberi léptek hangzottak fel. Csoszogó léptek. Szigurd tudta: az illető ide tart. Öreg, aki elvesztette már lelkivilágának rugalmasságát. Menjen el?… De hiszen mindjárt jön Tánya. Rövid ideje maradt a választásra. Szigurd kisebb erőlködés után ráncos arcú, nehezen lélegző öregember lett.
Krákogva köhintett.
– Jó estét! – köszönt a feketébe öltözött öreg. – Leülhetek?
– Tessék. – Szigurd még egyszer köhintett. Aztán az éjszakai hűvösséggel magyarázta köhögését.
– Ugyan már, nem a hűvösség, hanem ez az átkozott öregség az oka – horkant fel az öreg. – Azelőtt azt sem tudtam, mi a köhögés. Egyvalamit azonban jónak tartok ebben az átkozott öregségben – a nők békén hagynak. Azelőtt hol szerelmes voltam, hol elvált, hol engem hagytak el, hol én hagytam el valakit. Most is folyton ez a gondolat jár a fejemben: átkozott dolog az öregség. Azelőtt meg még gondolkodni sem volt időm.
Az öreg botjával beletúrt egy kis bojtorjánba.
– Öregségünkben legalább az emberek gondolatait láthatnánk – sóhajtott fel.
– Jól mondja – krákogta Szigurd. – De mit gondol, hasznos dolog az emberek gondolatait látni?
– Azt hiszem, idővel részünk lesz ebben a szórakozásban.
– Unalmas idők lesznek azok – felelte Szigurd. Ő már most látta az emberi gondolatokat. Nem a lényegüket, ez rejtve volt előtte, csak a színüket.
Lehetnek kékek, zöldek, szürkék, pirosak, sőt feketék is.
A bokrok között meg-megvillantak a sétálók sziluettjei. Gondolataik olyanok voltak, mint a fénylobbanások. Egyesek a gondolatok aranysugarait lövelltek magukból, másoknál rózsaszínben ragyogtak. Egy honpolgár gondolatai sarkvidéki jegeskék színt öltöttek.
A fiatalok a szemafor zöld színét sugározták.
Ennek a kisöregnek a koponyájában pedig fekete széndarabkák hevernek. Bizony, egy kisebb marékra való. Szigurd elhitte, hogy a nagyapó hol nősült, hol elvált. Szerelmi izgalmak foglalták le szabad idejét, agya fejletlen maradt, silány gondolatkészlettel rendelkezett. "Hiszen termését ifjúkorában alapozta meg. Gondolkodni kell, sietve gondolkodni… De nagy badarság a gondolkodás… Az öregnek igaza van, sokat kell szeretni és sokat szenvedni.
Apropó, sokat szeretni nem azt jelenti, hogy sokakat szeretni."
(Idegen gondolathullámok hatoltak belé: a főnök hívta.)
"Ők szerencsések – gondolta Szigurd. – Dőzsölnek, élvezik az életet, szenvednek, ez a legnagyobb kincsük. Én meg örökké le vagyok kötve, nincs szabadságom."
A főnök noszogatta:
"Szigurd, maga meg tud érteni egy öreg embert? Napjaim elfecsérlődnek, nincs semmire időm. Válaszoljon! Átallok vételre." (Most hallgatózik, két keze közé szorítva koponyáját.)
"…Szigurd… Szigurd… Szigurd…" (Ez a gép.) "Én várok… én várok… én várok…" Ezek a hullámok csiklandós vibrálással egyenesen az agyba hatoltak.
"Nem akarok! – hajtogatta Szigurd. – Elfáradok, nagyon elfáradok, pedig frissnek, élénknek kell lennem… Elszakítom a hullámot… félredobom a hullámot. Mars ki! Gyerünk!"
Szigurd még a hullámokkal viaskodott, amikor megérezte Tánya jelenlétét. A lány a padhoz közeledett. A munkával telített időszakasz választotta el még őket egymástól. Az első dolog: a hullám elszakítása. A második: az öreg elkergetése. Szigurd egyszerre intézte el a kettőt: egyet erőlködött, s máris félredobta a hullámot, majd addig feszítette akaratát, amíg saját foszforeszkálása ki nem rajzolta az összes ereket a bodza levéllemezein, amitől a bokor sötét, rozsdás színűvé vált.
A kisöreg felugrott, és elordította magát:
– Ejnye, polgártárs!
Zakója szétnyílott. Az öreg sétabotjával reszkető vívómozdulatokat produkált.
– Hej, te, maga, hagyja abba! Maga, te, ne merészelj!… Meglátja, elkap a görcs…
A kisöreg sétabotját beledöfte egyenesen Szigurd mellébe, és az beleszaladt a fiatalember háta mögött álló bozótba. Az öreg felnyögött, kirántotta sétabotját és elfutott. Szigurd követte a tekintetével, s érezte, hogy agya megnyugszik. Ezt az érzetét egy másik szakította félbe: "Itt a lány." S megpillantotta Tánya magas alakját. Kétféle kívánsága támadt: itt is maradt volna, de ugyanakkor messze is szeretett volna lenni innen. Amazóniában, ahol sűrűk a dzsungelek, furcsán kiáltanak a békák, mocsári fények imbolyognak. A tétovázás rövid ideje alatt szétfolyó, hosszúkás folttá változott.

Tánya egy pillanatig habozott a vonzó kis lugas bejárata előtt. Úgy rémlett neki, mintha odabent volna valaki. "Hátha Vovka rejtőzködik ott – villant át rajta. – Valószínűleg az ő sörénye az ott, az előtérben." Tánya a legszigorúbb hangján szólalt meg:
– Foglalt? – kérdezte.
Semmi válasz.
Benézett: sehol senki. Belépett és leült a padra. Sóhajtott, s térdére helyezte táskáját, összehúzta a szemét. És ekkor mindenfelől különböző illatok kezdtek hozzá beszélni.
Beszélt a párolgó nedves föld: "Én jóságos vagyok és tápláló. Amíg itt vagy, táplállak, amint megszűntél létezni, megnyugvást hozok rád."
Megszólaltak a bodzafák. Elmesélték Tányának, hogy leveleik engedelmesek és dúsak, olyan az illatuk, mint az erdei fűé, amikor szétdörzsöli ujjai között.
A bokrok a fatörzseket bevonó kesernyés, nyirkos kéregről suttogtak, beszéltek a gyökerekről, amelyeknek az a sorsa, hogy a föld sötét mélyében ücsörögjenek, hogy a többi részek szabadon habzsolhassák a napot.
Aztán kinyúltak feléje a kisebb ágak, és csiklandozva átölelték.
– Képzelődöm! – kiáltott fel Tánya. Aztán összeszedte magát, kiegyenesítette derekát, s kezét a térdére rakta.
Jóleső érzés kerítette hatalmába. Még a körülötte szálldosó szúnyogokra sem haragudott, hadd szálljanak csak rá! De a szúnyogok kijózanították. Hessegette őket a kezével, de távol tartotta magától a feléje kúszó bodzaleveleket is.
"Nincs ebben semmi, de semmi meglepő. Minden mozog, a növényekben a mozgás folyamatai zajlanak le – morfondírozott magában a művelt lány. – A virágok reggel kinyitják szirmaikat, éjszakára pedig bezárják."
Tányának eszébe jutott a rózsa, egy pillanatra összehúzta a szemét, és maga elé képzelte a vízcseppet. Nem tudni, miért, de elszégyellte magát. Eh, már megint fantáziái! Inkább felidézi magában a színdarabot. Régi darab, anya és nagymami is emlékszik rá. Lehet, hogy apa megemlíti. És kérdéseket tesznek fel neki.
– Tehát – mondta Tánya, és megint összehúzta a szemét. A darab alapgondolata…
Kinyitotta a szemét, és csodálkozva felkiáltott: egy fiatalember ült mellette. Nem Vovka volt, hanem egy idegen fiatalember.
Tánya felugrott. Az idegen továbbra is ülve maradt, de összehúzta magát.
– Ne haragudjon rám, kérem – szólt esdeklően Tányához. – Elüldögélek itt egy kis ideig, aztán megyek a dolgomra.
Tánya szemügyre vette az idegent. Furcsa, de a sötétben is jól lehetett őt látni. Inge hófehéren csillogott. Újfajta műszálból készült? Valami foszforeszkáló anyagot kevertek hozzá?
Ingéről a fény az arcára hullott. Elég kellemes, bár egyszerű, kissé talán korlátolt arc, de veszélytelen.
– Tudom – kapcsolt nyomban az összehúzódott ember –, hogy az arcom nem tetszik magának. Igaz?… Ha kívánja, megváltoztatom, és akkor más lesz. Tudja, természetes mivoltomban akartam mutatkozni maga előtt, nem akartam becsapni.
– Nagyon lekötelezne, ha szabaddá tenné a padot.
– Kérem.
A fiatalember szófogadónak bizonyult. Felszállt a magasba. Cipője most Tánya fejével egy szinten állt a levegőben.
– Arcom valami miatt egyáltalán nem tetszik a nőknek – szólt le odafentről. – Máris kijavítom. Akarja, hogy pofaszakállas spanyol arcom legyen? Vagy az életet mohón habzsoló négerarcom? (Válaszra várt.) Byron-arcom? Napóleoné?…
Tánya visszaült a padra, és tarkója hozzáért az ágakhoz.
– Tudom, én most álmodom, s álmomban látom magátszólalt meg aztán. – Elfáradtam a színházi előadáson, kijöttem ide, hogy pihenjek egyet, s elaludtam a levegőn. Vagy talán még mindig színházban vagyok?
– Badarság. Bokrok veszik körül, amelyek közt macskák kószálnak. Látja a szemüket? Ott ni… Aztán amott… meg ott… Az ösvényeken pedig a friss levegőt kedvelők sétálgatnak.
Tánya hallgatta a fiatalembert, és fejét ide-oda forgatta. Minden úgy volt, ahogy ez az ember mondta, sok minden pedig más is volt, ami ezt a plasztikus nyári éjszakát betöltötte.
A közeli bokrokban elkeseredett küzdelmet vívtak a macskák, csak úgy recsegtek az ágak. De amint befejezték a verekedést, egyszerre négy hangon kezdtek énekelni, szép, magas hangjuk összeolvadt. Aztán énekelve futásnak eredtek. Hangjuk gyorsan távolodott.
Az égen három repülőgép bömbölve, csillogó fényekkel húzott tova.
A Tánya táskájában levő telefonból anyja hangja hallatszott.
– Tánya… Tánya… – Anyja a táskából szólongatta: – Indulsz már? Epedve várunk, ne késd le az utolsó szélbuszt.
– Nem… – felelte Tánya. – Máris. – Behunyta szemét, ujjaival nyomogatta a szemhéját. – Álom… álom – hajtogatta.
– Legyen hát álom – susogta a hang. Tánya kinyitotta szemét: egyedül volt. De egész belseje reszketett az örömtől.
– Tudtam, hogy csak álom – mondta. – Csak álom.
Aztán szájára tapasztotta tenyerét, hogy fel ne kiáltson: az ifjú itt volt, itt ült mellette. "Tehát mégsem álom, mégsem álom…"
– Bocsásson meg! – szólalt meg az ifjú, és felhúzta szemöldökét. – Mégsem bírom ki maga nélkül. Nem bírom és kész!
– Ostobaság!
Tánya rettenetesen dühös volt. Ám a szája mosolygott, ujjai begörbültek, majd szétnyíltak.
– Maguk, férfiak, nagyon szemtelenek – tette hozzá. A szemrehányó hang meglepte a furcsa fiatalembert. Fejéhez kapott, felugrott, aztán visszaült a helyére.
– Tudja, mit? – mondta aztán. – Állapodjunk meg most mindjárt. Én nem mondok magának semmilyen elcsépelt frázist, például olyat, hogy milyen szép. Másról van szó: nekem látnom kell magát. Néznem kell! Néznem kell! Nézzen csak meg figyelmesen! Ne féljen, húzódjék közelebb. Még, még… Vegye elő a táskájából a lámpát, így ni. Most pedig tegye ezt a bolond szerkentyűt a hátam mögé. Látja?
– Maga átlátszó! – kiáltott fel elszörnyedve Tánya.
– Testetlen vagyok! És szeretem magát. Furcsa, ugye? Tányának úgy rémlett, hogy az ifjú szétoszlik, eltűnik, és mindennek vége szakad.
– Szörnyű, szörnyű – hajtogatta Tánya. – Szeret engem.
– Szeretem – bólintott a fiú. – Ellenőriztem érzéseimet, tehát elhiheti, amit mondok. És nem siettem el a dolgot: nem illik hozzám.
Tánya legyezni kezdte magát a tenyerével. Arca lángolt.
– Fontoljuk meg a dolgot, és beszéljünk higgadtan – szólalt meg a lány.
– Csak fontolgassa – ajánlotta az ifjú. – Engem mellőzzön, én nem vehetek részt ebben. Ha én higgadtan fontolóra veszem a dolgot, akkor most nekem egészen másutt kellene lennem.
– Állapodjunk meg… Egy: maga nincs itt, maga egyáltalán nincs, maga álom!
Tánya diadalittasan nézett a fiatalemberre. Aki azonban itt volt. Magas, vékony alakja itt állt előtte.
Némi töprengés után így folytatta:
– Aha, értem már, hipnotikus álomban látom magát. Aztán továbbfejlesztette gondolatát:
– Maga belém szeretett – a férfi egyre közelebb húzódott hozzá –, és meghipnotizált, így van? Maga nem itt, hanem egy másik helyen van. Látom képzeletbeli alakját.
Néma hallgatás. Éjjeli harmat szállt a padra.
– Maga miatt nem tudom ma kialudni magam – panaszkodott Tánya. – Most pedig távozzék. A delejes álomnak vége, együttérzek magával, de nem tudom szeretni. Soha. Meg aztán oly idegen nekem.
– Delejes álom?… Igaz, elkövethettem ilyesmit – szólalt meg az ifjú. – Mielőtt… De nem is gondoltam erre, bocsásson meg… Nem, én az szeretnék lenni, aki vagyok. Szigurd, Szergej. Szergej Gurgyin vagyok: Jusson eszébe az intézete, a főnöke, az asszisztensek, a gép… Ők értem vannak, én meg őértük. Én vagyok az egyetlen unikum-ember a világon, behatolok az élet titkaiba, de magát nem tudom megölelni.
Csüggedés ült ki Szigurd arcára. 
– Távozzék – szólt a lány. – Álljon meg, a rózsát maga hozta?
Ám Szigurd egy szempillantás alatt eltűnt. Az apró felhőcske kis ideig még ott tartózkodott félig a padon, félig az emlékezetében, aztán eloszlott. Tányát elfogta a félelem. Felállt és szaladni kezdett az ösvényen.

A kiscica ott szunyókált az elöl bóbiskoló utas vállán. A férfi válla hatalmas volt, a kiscica csak olyan volt rajta, mint egy kis szőrgombóc. Karmai erősen belemélyedtek a posztóba. A cica Tánya régi ismerőse.
Megnőtt, lesoványodott, de ugyanaz a cica volt.
– Cic-cicicc – mondta Tánya. A bóbiskoló férfi felrezzent, és hátrafordult. Arca öreges, és széles, mint egy lepény. Borostás. Petyhüdt alsó ajka fityeg. Az ingnyak nyitva. A férfi hangja vékony, mintha dudából szólna.
– Micsoda emberek. Elkérik az állatot, aztán nem kell nekik – sopánkodott bosszúsan a férfi. Ráncokba gyűrődött hatalmas arca.
– Nem szép dolog – szólalt meg Tánya. "Szegény, biztosan özvegy ember" – sajnálkozott az illetőn.
– Aljasság!… Asszongya, a cica összerondít mindent, a cica nem szobatiszta, a cica összerágja a szőnyeget. A férfi bíborvörös lett, sőt félelmetes is.
– Az ember, a homo sapiens, csak kétéves korában szokik rá a bilire, de még akkor is tökéletlenül ül rajta, ez a kiscica pedig még alig múlt egyhónapos! Még most is csak tejen él.
– Cumizik?
– Tálkából lefetyeli… Aztán valamelyiküknek kilefetyelte a tejét a csészéből. Pedig ez a legtisztább állat. Én szíves örömest iszom a macska után, de egyik ismerősöm után óvakodom az ilyesmitől. Megsúgom magának bizalmasan: van olyan két lábon járó ember, aki után még egy magát valamire tartó légy sem enne… Most aztán, tessék, kereshetek megint valakit, aki macskát szeretne. – Sóhajtott, és sóhajtása úgy szólt, mint egy szivattyú.
– Adja nekem – felelte Tánya.
– A magáé! – kiáltott fel az öreg.
Levette válláról a kis szőrgombócot, és átadta Tányának. A cica álmos volt és forró. Folyton ásított. Olyankor behunyta szemét, a vörös, keskeny, gyaluforgácshoz hasonlító nyelve pedig kiugrott a szájából.
– Cic-cicc – szólongatta Tánya.
A cica elaludt a térdén.
…A kertkapu nehezen nyílott. Tánya mindjárt arra gondolt, hogy esi fog. A családban mindenki számon tartott valamilyen hasonló előjelt. Amolyan időjós család volt.
Nagymami állandóan a derékzsábáját figyelte, apa a hangulatváltozásait, anya az eső előtti felhőket, az ikrek a tó felszínén úszkáló apró halak harapását.
Tánya és nagymami előjelei voltak a legbiztosabbak. Ha ezek egybevágtak, az eső egyszerűen elkerülhetetlen volt, mint az éjszaka vagy a reggel beköszöntése.
Tánya nem csapta be maga után a megdagadt kertkaput: a házban mindenki aludt. A tornácon égett az éjszakai lámpa. Fénye megvilágította a bokrokat.
A kertben áttetsző köd ült.
Az égen denevérek keringőztek. Hancúroztak. Bátran és közel szálltak el Tánya előtt. A lány attól félt, hogy belecsimpaszkodnak a hajába, vagy rátelepednek a fehér ruhájára.
Felsietett a tornácra. Behúzta az ajtót, és a cicát letette a padlóra. Az állat felcsapta a farkát, és le-fel járkált, ismerkedett a bútorokkal.
Körbejárt mindent, hozzádörgölődzött minden székhez, aztán halk nyávogással leült.
Tánya szemügyre vette az asztalon levő tányérokat. Az egyikben zöldségsaláta volt, a másikban gyümölcs: barack, körte és két savanyúnak látszó alma. Nagymami úgy vélte, hogy nem ártanak Tánya fogainak.
Egy újsággal letakart tányéron hideg húst talált.
– Gyere csak ide, te kis húsevő ragadozó – szólt rá a macskára. A cica odament hozzá, és morogni kezdett.
– Nesze; te csecsszopó – folytatta Tánya, és odaadta a húst a macskának. Ő pedig megette a barackot, íze kellemesen savanykás, kesernyés volt.

Szigurd telepátiázott. A rendkívüli erőfeszítéstől szinte belekékült. Csillogott, remegett alakjának egész körvonala.
– Szigurd… Szigurd vagyok… Hall engem, főnök? Hall engem? Beleegyezem, beleegyezem.
Az öreg felébredt és felült az ágyában. Meztelen talpa leért a padlóra. Összerezzent, aztán maga alá húzta a lábát, ujjait begörbítette.
– Hangot, hangot hallok.
Felugrott és az asztalhoz sietett. Leült, arcát kezébe temette. Ült, és az álmosság ellen küzdött. Bevett egy tablettát.
– Igen, igen, igen, kedves Szerjozsa – bólogatott. – Hallok, mindent hallok.
– A ragadozó- és áldozatkomplexum ellenőrzését elhalasztjuk. Nem sikerült. Később fejezem be a kígyó hőreceptorainak munkájával kapcsolatos vizsgálatokat – mondta Szigurd. – Ma, terven felül, a denevérrel foglalkozom… Egyetért? Igen?
– Igen, igen, mindennel, amit csak kívánsz.
– Köszönöm…

Széthúzódtak az apró, kerek fénypontok, a muslinca-szikrák vakító füstfolttá olvadtak össze. A denevér belecsapódott ebbe a csábító füstfoltba.
Szárnyait rezgésbe hozta a vibrálás. Hallotta, amint felzúgnak a dobhártyái, és szétterpesztette karmait. Ujjai közt sivítva zúgtak keresztül a hasított légsugarak.
Az ujjongástól égnek állt minden szőrszála.
A denevér ujjongott. A vezetékek között bukdácsolt, kibukkant a fénylő szigetelő mellett, elhúzott a fák csúcsai fölött.
Felkelt a hold.
Ragyogóan fénylett. A denevér már rég észrevette visszfényét a látóhatár mögött. De a hold nagyon későn jött fel, sokáig feküdt, sokáig érlelődött túl a földön szétszórt fekete erdőkön. De feljött: hatalmas volt a barna égbolton. A holdbéli hegyek árnyékai feküdtek rajta.
A denevért elöntötte a holdfény. Visítva csapott le a sötétségbe, a fák közé.
Itt sötétség honolt, kihalt, zűrzavaros volt minden: nyárfák, fagyalbokrok, hársfák ágai… Alattuk meg a házak. Ide nem kell szem, mert becsapja az embert. A denevér erősen behunyta szemét. Vékony, szaggatott hangon felvisított:
– Pi… pi… pi…
A hangok tovaszálltak, nekicsapódtak mindennek, visszapattantak, visszatértek és jégesőként doboltak a dobhártyáin.
Minden hang kopogott, nekicsapódott az ágaknak, leveleknek, fatörzseknek és rovaroknak, majd visszapattant róluk. És Szigurd megállapította, hogy a szárnyak sűrűbbnek, borzasabbnak érezték a faágakat, mint amilyenek a valóságban voltak.
Látta – a szárnyaival – az éjjeli muslicarajokat, és érzékelte elmozdulásaikat.
Látta – a szárnyaival – a cserebogarak szaggatott útvonalait és az éjjeli pillangók bozontos csomóit. (Röptében bekapdosta és megette őket.)
– Pi-pi… pi-pi… pi-pi-pi… – visított, és elsurrant a táncoló muslincák mellett. A hold felé repült.
Csillogó nyílásnak látta a holdat, és egyenesen a forró szájába repült. Egész testével látta, egész, törékeny felépítésű testével érzékelte a holdat. A hold hívta öt magához, de hívása kétszínű volt: a denevér a hátával érezte, hogy a szürke holdszivárvány a magasba emeli. Egyre feljebb és feljebb szállt…
A hold hívta, csábította, telehintette fénykorpuszkuláinak csillagszerű esőjével. A denevér száraz falevélként vergődött a hideg magassági áramlatok, a sötét és ismeretlen éjjeli madarak között. Aztán megint a mélybe csapott, a lámpák visszfényei, a vörös holdárnyékok közé.

Tánya hazakéredzkedett, és a konyhában segédkezett. De minden kiesett a kezéből. Nagymami elzavarta. Tánya kiment a kertbe. Eső előtt – az időjárás rendellenessé vált: mindennap esett – kertjük minden apró lakója zajosan nyüzsgött a fű és a levelek között.
Rőt szúnyogok röpködtek, kék legyek zümmögtek, ide-oda szálldostak a fűmolyok. Bogarak mászkáltak a dúralumíniumból készült ablakkereteken.
A nagy rovarinvázió odavonzotta a kertbe a fekete, villásfarkú füstifecskéket. Légi akrobatamutatványokat produkálva fogdosták a muslincákat.
Különösen az egyik végzett szép munkát. Csicsergett, Tánya közelébe repült, hol fehér mellénykéjét, hol vörös kis foltját mutogatva neki. Ösztönösen felkeltette Tánya érdeklődését. Tetszett neki, és arra gondolt, milyen boldog volna, ha így tudna repülni.
A fecske elfáradt, leült az ablakpárkányra, és Tányára nézett. Aprócska jószág, de oly ravasz, ügyes felépítésű a repülőszerve. Csőre kicsiny, piros foltocskák az arcán: az égi pír nyomai.
– Jaj, csöppségem! – mondta Tánya, és száját nyújtotta feléje. – Te kis hősöm, apróságom!
De máris rájött: ez ő!
Arcát elöntötte a forróság. Tenyere alatt olvadni kezdett az ablakpárkány.
– Azonnal távozzék, Szigurd! – parancsolt rá. A fecske csak nézett. Szeme – a két fekete pont – túl átható tekintetű, nem való egy szilaj madárkához.
– Távozzék! Ne lássam többé! Gyalázat, hogy nem lehet megszabadulni magától.
A fecske felröppent, tekervényes ívet írt le a levegőben, és eltűnt a lány szeme elől. Teljesen.
– Szigurd! – kiáltott Tánya utána. – Gyere vissza! Jaj, mit tettem… – Kezébe temette arcát.
"Megbántottam, megbántottam. Idejött, én meg elzavartam. Röpködött, elfáradt, egyszerre csak elkergették, egyszerre csak elkergették. Úgy kell neki. Hadd repüljön csak, keressen magának egy másikat. De jusson eszébe, hogy az a másik nem fogja megszeretni ebben az alakjában…" Újabb fecskék érkeztek, de ezek mások voltak, városi fecskék. Csicseregtek a partifecskék; telt-múlt az este, a maga rendje és módja szerint, üresen és haszontalanul.
Tánya, bosszúból azért, mert Szigurd elrepült, telefonon csevegett a barátnőivel – a hajviseletekre vonatkozóan kért tőlük tanácsokat. Aztán salátát készített a vacsorához. Különleges saláta volt: almából, káposztából, hagymából és fehér ribiszkéből készült. Apa sokáig vizsgálgatta szemüveggel az orrán, és csak egy kanállal vett belőle. Anyu fürkészve nézte Tányát. Majd megfenyegette az ujjával.
– Érzem, hogy benned ma vihar tombol. Tudod, hófelhők, amelyekben villámok rejtőzködnek – mondta anyu. – Ebben a hangulatban félned kell önmagádtól.
– Marina, ne beszélj ostobaságokat! – szólt rá nagymami. – Lányodnál ez a korral jár, te meg összevissza beszélsz! Hagyd őt békén, igyál teát.
Anyu megsértődött, és epésen megkérdezte:
– Hát már a saját lányomat sem nevelhetem?
– Te magad is rászorulsz még a nevelésre. Hogy tálaltad fel ma is a pirított kenyérkockákat? Csak az egyik oldaluk volt megpirulva. Szerencséd, hogy Borisz ilyen békés ember.
– Ó, már megint ezek az ízetlenségek! Mondj egy másik példát.
– Akár ezret! Utálod a marinírozott medúzát, pedig az nagyon jó az én pajzsmirigyeimre…
Tánya megvacsorázott, és bement a szobájába. Összecsavarodott a fotelben, és betakarózott egy pléddel. Olyan fáradtnak, magányosnak, rútnak érezte magát. Mindenki hazudik, amikor azt állítja, milyen szép.
Nagyon szeretett volna meghalni, és csupa fehérben feküdni a ravatalon. Mint egy menyasszony – szalagcsokor a hajában, a fodrok csipkések rajta. Szigurd odaszáll hozzá fecske alakjában, és rátelepedik koporsója szélére.
Miután elképzelte magában a koporsót és Szigurdot, sírva fakadt.
Nagyon sírt és sokáig, fuldoklott a könnyeitől. Különleges könnyek voltak, még nem ismerte őket. Azelőtt egyáltalán semmit sem értett, rendkívül ostobán élt. De most már tud mindent, a haszontalan dolgokkal meg végzett.
– El-ker-get-tem – suttogta. – El-ker-get-tem…
A sírás elbágyasztotta és elaludt. Az alvással pedig véget ért minden keserve.

Tánya bement a munkahelyére, és nem tudta levenni szemét az üres vázáról. Senki nem hozott neki virágot. Kissé elkámpicsorodott, és a férfiak érzéketlenségére gondolt. "Ez a Szigurd olyan, mint a füst – futott át agyán. – És ha megcsókolnám? Milyen érzés lenne?" A Szigurddal való csókolózás annyira furcsának tűnt, mintha egy képeslapot csókolna meg, vagy magát a főnököt. Elszégyellte magát, elpirult, de alattomban érezte női mivoltának parancsoló erejét.
Jóleső, kellemes érzés.
"Szigurd olyan, mint a köd" – gondolta. És már nyújtotta is az ajkát. Nevetséges dolog köddel csókolózni, de vajon ő mit szólna hozzá? Vajon hol lehet most?
Egyáltalán nem biztos abban, hogy mindez igaz. Volt vagy nem volt?… Ki tudja? Nem tudni, miért, de most minden férfit testesnek, szőrösnek képzelt el. "Volt, volt…" Szeszélyesen előrenyújtotta ajkát.
– Csókolj meg! – parancsolta.
Várt egy keveset: semmi sem történt.
– Nosza! Csókolj! Most azon nyomban! – követelte.
És ekkor furcsa érzés kerítette hatalmába. Úgy tűnt, hogy a ventillátorok légáramlata tölcsérré formálódik, és az ő szája felé közeledik. Apró, villamos csípéseket érzett. A mikrokisülések csiklandozták ajkát.
Tánya félig lehunyta szemét.
– Ó-ó! – sóhajtott fel. Hátradőlt a széken: a vázában pedig egy friss őszirózsa pattogva bontogatta szirmait.
A nyitott ajtóban pedig ott állt a főnök, és az orrára csúsztatott szemüveg fölött nézett Tányára. Homlokráncai harmonikaszerűen összefutottak.
Tányának a főnök tekintetétől pír szökött az arcába. A főnök némán behúzta maga után az ajtót. Odaátról aztán piszmogás hallatszott. A következő percben zakóban és nyakkendőben lépett ki. Ünnepélyesen lépegetve közeledett Tányához. A lány kiegyenesedett. Ám a főnök nem nézett rá.
Nagyítóval kezdte vizsgálgatni a virágot. Arcán ide-oda futkostak a dudorok és a vörös foltok.
– Én hoztam – kezdte magyarázni Tánya. A főnök rá sem pillantott. Becsúsztatta a nagyítót a zsebébe, köhintett, aztán megigazgatta a nyakkendőjét.
– Szigurd – mondta a főnök az őszirózsának. – Én mindig a maga barátjának tartottam magam. Mi több: maga olyan nekem, mintha a fiam lenne. Még őszintébb leszek, közelebb áll hozzám, mint a fiam.
Az őszirózsa hallgatott. Egy anódizáltalumínium-színű darázs mászott rajta. A főnök kirobbant magából.
– Vinné el az ördög! – kiáltotta. – Annyiféle alakot ölthetsz, ahányfélét csak akarsz. De mi lesz velünk? Azt akarod, hogy szétkergessem az intézetet? Rajtad áll vagy bukik a terv, az ütemterv. Hagyd már abba a tréfáidat! Minden egyes elszalasztott óra: elveszett tudás.
– Szeretnék egy és mást magam megoldani – szólalt meg az őszirózsa. Halk hangok folytak szét a szobában.
– Megértelek, megértelek. – A főnök elvörösödött. – De mi mihez kezdjünk? Megtömtük a kígyó hőreceptorait, érintettük a ragadozók és áldozatok szimbiózisának témáját. Az orvostudományi intézet átadta nekünk a hátidegek tanulmányozását. Magad is tudod, hogy ehhez kevés a macskánk és a patkányunk. Százával pusztítják őket. Ezrével? Egész sor vár rád nálunk. Kimovot például kiborította a disszertáció. De mi lesz Korottal? Mi?
– Mit bánom én – csökönyösködött az őszirózsa.
– Felsorolom neked: nem utaztál le Hamaganba! A denevér vizsgálatát nem fejezted be. Munkálatok folytak a zsiráf hipofízisének működésével kapcsolatosan, és te mit csináltál? Semmit! Eltűntél! tudod, mivel végződött? Szereztek egy kiváló zsiráfot, és… és elpuskázták. Madárijesztőt csináltak belőle, ez lett a vége! Te ne bennünket, hanem az állatot sajnáld!
– A fenébe a világ összes zsiráfjával! – felelte ingerülten a virág. – Jogom van-e élni a magam módján, vagy nem?
– De hogyan?
– Vagyis?
– Maga testetlen ebben az állapotban, kedves, fiatal barátom. Mindennapi értelemben testetlen.
– Más alakot öltök.
A főnök teljesen kijött a sodrából.
– Szigurd! Ne beszélj hülyeségeket! Nem tudjuk, hogyan… Minden összeomlik! Szigurd, én… én öreg vagyok. Hamarosan meghalok. Érti? Nekem drága az idő, még sincs semmire időm. Semmire. Pedig oly kevésre volna szükségem: a denevérre és a reakcióira. A kígyók hőszemére. A vakond föld alatti tájékozódóképességére. Meg még egy és másra. Hiszen ezek a te munkáid is, az én munkáim is, a mi munkáink és valamennyiünk munkái.
A főnök csüggedten leült a székre, rövid, vaskos karját lelógatta. Orra hegyén egy izzadságcsepp csüngött.
– Hiábavaló élet – motyogta. – Hiábavaló…
Tánya úgy nézte a főnököt, mintha most látná életében először. A zsebkendőt szorongató ujjai vastagok, szőrösek voltak, rövid körmök nőttek rajtuk. Öregkori kövérsége petyhüdt volt, legalább százkilónyi testet formált, amelyről Szigurd önként lemondott. Olyan kedves… De most megmozdultak a ráncok, megrebbent az öreg szemhéja. Tánya tudta, hogy a főnökben ilyenkor megindul a gondolkodás titokzatos folyamata.
– Szigurd – szólalt meg. – Bocsáss meg nekem, túl heves voltam.
– Tudomásul veszem – felelte a hang, de a térből. Az őszirózsa összes szirma lekonyult. Szigurd hozta. ("Tehát nem is olyan testetlen" – villant át Tánya agyán.) Ő maga pedig valahol a szobában lebegett. Valószínűleg a nyitott ablaknál.
"Csak a főnök be ne zárja" – nyugtalankodott Tánya (elfogta az öreg sanda pillantását).
És ekkor felhangzott Szigurd diadalittas hangja:
– De én az ablakpárkányon vagyok… Ülök és a lábamat lóbálom. Sötét színben látja a dolgokat, főnök, sötét színben, de most már késő.
– Kezdettől fogva így láttam – dörmögte sértődötten a főnök. – De mit eredményezhetett ez?
– Helyes. Semmit!
– Ezért meghívom magát, Szigurd, egy komoly beszélgetésre. Tánya is ott lesz, ő vitázhat velem. Beleegyezik, Tánya? – A lány bólintott.
– Szigurd, maga most is az egyetlen, és még hosszú ideig az egyetlen lesz. Maga intézetünk legfontosabb kutató ereje.
– Egy vén róka szavai ezek.
– Ezt mondták nekem a fizikusok és a pszichofiziológusok, és maga tudja ezt. Először! Másodszor: mi össze vagyunk kötve, egy ügynek – a megismerés tudományának két oldala vagyunk. Harmadszor: Tánya most azt hiszi, hogy szereti magát, vagy igyekszik megszeretni. Higgye el nekem, belőle a fiatalság beszél, a jóravaló szándékkal telített fiatalság, amely a szokatlanra törekszik. És mi lehet szokatlanabb magánál? Az űrhajósok már unalmasak. Az idegen bolygóbeliek? Hol vannak? És egyszer csak itt van egy ilyen ember! Fiatal! Utat tör a megismerhetetlenbe! A mélységekbe! Mindenki beleszeretne. De amint visszatér a megszokott állapotába, olyan lesz, mint mindenki más. És akkor Tánya magánál érdekesebb embereket fog találni, mert maga elfoglalt ember. A nők pedig nem sokáig szeretik a munkájukba temetkező férfiakat, higgye el nekem. Mi gyakran tréfát űzünk a népszerű dolgokból, de a nő (bocsásson meg, Tánya): az föld, gyönyörű, életet adó föld.
– Nyikogyim Nyikogyimics! – kiáltott fel Tánya.
– Jól tudom, hogy Nyikogyim Nyikogyimics a nevem! – legyintett a főnök. – Szigurd, higgyél nekem! Amint kilépsz a mindenen áthatoló állapotodból, szerencsétlen leszel, gyötrődni fogsz, gorombáskodsz majd a feleségeddel, a gyermekeiddel. Miért? Hát azért, mert az életed – művészet, kaland, kincs. Nem bocsátód meg sem magadnak, sem neki, hogy elvesztegetted. Azonkívül, hiszen te… Gondolj arra, hogy a gép… vár téged.
– Egyet mondhatok – szólt közbe Tánya. – Szigurd, maga éppen így tetszik nekem.
– Köszönöm. – Szigurd hangja kissé hűvösen csengett. A főnök sértett arcot vágott, és somolygott, aztán bal szemével a lányra kacsintott.
– Maga is láthatja, Szigurd, hogy ez a nőszemély nem a szívével, hanem az eszével szereti magát. Tánya elpirult. Hirtelen nagy-nagy lelkiismeret-furdalást érzett. Arcát tenyerébe rejtette, s abban a sokszínű mintákkal tarkított sötétségben, amelyet eltakart szemével látott, rádöbbent, hogy beszélgetésük érdemtelen volt… A főnök az ő szívéhez nyúlt. "Ezekkel a vaskos kezekkel, szőrös ujjakkal!… És egyáltalán, miért beszél minden férfi egyszerre csak a szerelemről? Mit értenek ők hozzá?"
Amikor levette arcáról a kezét, a főnök éppen az ablakot zárta be nagy óvatosan. Egyik kezével hajtotta be az ablakszárnyat, a másikkal meg tartotta. Most olyan volt, mint egy elhízott, gondos apa.
– Még meghűl, olyan nagy itt a huzat – mondta, de nem nézett Tányára. – Gondolatban mindenben megegyeztünk vele. Kis megerőltetésembe került, de teljes mértékben megértettem őt. Két hét szabadságot adtam neki az ügyek elrendezésére satöbbi… Egyszóval, ne haragudjék rám, de én csak kollektívánk érdekeit védelmeztem, maga pedig csupán a sajátját. Jó tanácsom: védekezzék! Harcoljon! De a legjobb, ha kiveri a fejéből az egészet! Úgy van, verje ki a fejéből! Nos? Mintha az apja volnék… – És elindult, nehezen emelgetve a lábát.
Tánya észrevette, hogy hivatalos külseje ellenére – fekete zakó, fekete csokornyakkendő – papucsot visel, amely olyan, mint egy rozscipó. Még a színe is azonos.
Füléből magányos ősz szőrök kandikáltak ki.

Tánya késő éjszaka ébredt fel. Jólesően nyújtózkodott, hangosan ásított: "Á-á-á…"
Szemben vele a fotelben Szigurd ült, és őt nézte. Pózában volt valami rabszolgai hódolat.
– Eljött… Mégiscsak eljött – szólalt meg Tánya. – Álmomban kellemes kék színben láttam magát, amint villámok közepette lelép a felhőkből. Felhők, villámok, mennydörgés…
– Kozmosz… villám, felhők… – ismételte Szigurd. – Hatásos. Ha kívánja, kék színűvé válhatok.
És teljesen kék lett, színe hasonlított Tánya gyapjúruhájára. Igaz, Szigurd kék színén átütött a foszfor, a lágy, folyton repdeső csillogás. Mellkasából áradt, és a feje, válla felé haladt.
– Tetszik a szín? – kérdezte Szigurd. – Ha nem, másfajta színt is ölthetek. Akarja, hogy narancsszínű legyek? Zöld?… Rendelkezésére áll az egész színskála. Rendeljen egy színt.
Tánya próbát tett a narancsszínnel, de megrémült. Hideg vizet kellett innia.
– Hogyan csinálja? – kérdezte aztán. – Mesélje el. ("Biztosan szörnyen zilált lehetek" – gondolta Tánya.)
– Csinálom?… Tudja, én be tudok hatolni mindenbe, mindennek fel tudom venni a látszatát. Viszont nem változhatok magává, ez a tudás nem adatott meg nekem. Ha szüksége van virágra, állatra vagy valami másra, csak rendelje meg, teljesítem.
– Váljék pünkösdi rózsává – kérte Tánya.
– Pünkösdi rózsává, a ledér, rosszindulatú virággá? Ahogy parancsolja!
És a következő pillanatban egy pünkösdi rózsa termett a fotelben. A karfának támaszkodott és lágyan hajladozott. Tánya kinyújtotta a kezét, de aztán visszarántotta.
– Mégis, melyik bolygóról származik? – érdeklődött Tánya. – És miért nem jelezték a maga jövetelét?
– Nos – felelte Szigurd, és ajkát csücsörítette. – Rossz helyen tapogatóznak a kozmosszal. Egyszerűbb, ha azt tételezik fel, hogy én egy másik bolygóról jöttem, mint megkérdezni, hogyan lehet ilyenné válni. Vagy a hipnózis, vagy a bolygó, ezt a két variációt ismerik. A főnök nem buta ember. De ha tudná, milyen ostobaságokat beszélt megismerkedésünkkor. Nagyokat nevettünk… De meglepően hamar észre tért. Megmondom magának, vasakarata van. Az, amit nem a maga számára csinál, megsokszorozza a szívósságát.
Szigurd felállt, és nesztelen léptekkel járt-kelt a szobában. Az orra alatt dörmögött:
– Bolygók kellenek nekik! De hogy mi történik a Földön, arról fogalmuk sincs. A növényvilág és az állatvilág – kevésbé ismert, de ugyancsak bolygó. Idegen bolygók. Csák ki kell nyújtanunk a kezünk, és az ilyen bolygók miriádjába ütközünk. Hát lehet így gondolkodni? Előbb meg kell ismerni a sajátunkat, a Földet, és csak azután fogjunk hozzá a többihez. Megismerni… Maga azt kérdi: "Hogyan?" Hiszen ha mi behatolunk ezekbe a világokba, elpusztítjuk őket. Vegyük például a fa kérgén mászkáló bogár világát vagy az elkorhadt, holt fakéregben lakó bogár világát. Ezek a világok szomszédok, de különböznek egymástól… Különben csak fecsegek, pedig nincs időm. Munkára! Ma Hamaganba repülök.
– Szibériába? – kérdezte Tánya.
– A trópusokra.
– Repülőgépen?
– Az én repülőgépem: az irányított hullámokkal működő transzportáció. Ez, közlöm magával, kétes öröm. Látta a gépet? Fedelén görbe tükrök. Csillognak.
– Parabolikusak?
– Az az én légikikötőm. Amikor kihajítanak, olyan, mintha villamos hegesztőkészülékkel megégetnének. Aztán megérkezek a legváratlanabb helyre. Képzelje el, egyszer egy tapír hátán teremtem. Szegény, majdnem szívszélhűdést kapott ijedtében… Hát igen. Hamaganba… Addig is engedje meg, hogy maga mellé ülhessek. Légnemű állapotom jóvoltából veszélytelen vagyok a szép lányokra nézve. Teljes mértékben! Még a maga tiszteletre méltó nagymamája sem találna ebben semmi kifogást.
– Hogy jön ide a nagymami?
Szigurd azonban megválaszolatlanul hagyta a kérdést. Sietett.
– Elutazom, és sokáig, nagyon sokáig nem látom magát viszont. Ha majd visszatérek, kiderül, hogy maga már férjhez ment. Akkor pedig egyszerre virágcsokorrá változom. Szereti az orgonát?
– Nagyon.
– Tehát egy csokor orgonává válók, készítse elő a vázát. Ó, a férje majd haragudni fog.
– Nem lesz férjem – felelte Tánya.
Fejével valami baj történt. Semmit nem értett, fájt, ha megerőltette, hogy megértsen valamit. Tánya matatni kezdett az asztalon, és megtalálta a tubust. Kirázott belőle egy tablettát a tenyerére, és lenyelte. Aztán számolni kezdett: "Egy, kettő, három, négy…" A reklámszöveg nem hazudott, mert amikor a számolásban elérkezett a "harminchoz", nyomban felélénkült. Tánya leült; és maga alá húzta a lábát. Kíváncsi lett, és furcsán érezte magát. A kiscica felugrott hozzá, és letelepedett melléje. Nem félt Sigurdtól. Ellenkezően, feléje fordult és énekelni kezdett.
– Ez hát a nagy helyzet – mondta Szigurd. – Hamaganba megyek.
– Viselkedése nemeslelkűségre vall. «
– Nemeslelkűségre? Hagyjuk ezt! – kérte Szigurd. – Hallgassunk. Elutazás előtt ülni és hallgatni szokás.
Tánya elhallgatott és csak nézelődött. Oldalról jól látszott szempillájának remegése. Minden olyan furcsa, olyan különös. "Szegény fiú, szeret engem, de ebben az állapotban… Vagy talán mégis ez volna a legmagasabb rendű szerelem?"
Tánya szomorú is volt, jól is érezte magát.
…Virradt. Verebek csiripeltek. Szigurd érdekes férfi volt. Micsoda szemek, de szinte teljesen áttetsző. (Tánya váratlanul elmosolyodott, de azon nyomban megdermedt, mert biztos volt abban, hogy Szigurd megsértődik.) (Csak most vette észre a kiscicát simogató kezét. A hallgatás kezdett kínossá válni. Tánya megérintette a cicát: villamosság áradt belőle. Hasonlított a gyengeáramok lüktetésére. "Minden lüktet a világegyetemben – futott át a művelt Tánya agyán. – Lüktetnek a ködök, lüktet a vér az ereimben… Szigurd. Benne is sokféle vibrálások mennek végbe. Ő jó, és nem tud erről. Nevetséges… Ülhetne másként is, nemcsak mint egy bálvány. Az áram pedig sugárzik belőle, a szívem belefacsarodik."
Tánya azt kívánta, hogy Szigurd ne csak megcsókolja, hanem erősen meg is ölelje. Igazi búcsúzás lesz. Tudományos ölelés. Senki még nem ölelkezett Szigurddal. "De miért dermedt meg? – gondolta a lány. – Lehetne bátrabb is…"
Szigurd keze egyre közelebb nyomult hozzá. Ujjaik összeértek. Aztán visszarántották.
– Reggel öt óra van – mondta Tánya megtört hangon. Az ablakra pillantott: a műúton ugráló pontként száguldott az első szélbusz.
– Indulnod kell…
– Nem kellene beszámolnod minderről a tieidnek?
– Eredj, indulj abba az utálatos Hamaganodba!
– Beszélnünk kell egymással.
De Tánya már összeszedte magát. Álmos lett. Feje elnehezült, mintha ólomból lett volna.
– Rendben van – mondta aztán. – Utoljára gyere el ma, huszonnégy órakor… Várlak. Most pedig átöltözöm.
"Mit beszélek? – szörnyűlködött Tánya. – Mi az, hogy utoljára? Miért utoljára? Butaság, oly jól érzem magam."
Figyelemmel kísérte Szigurdot: távolodott tőle. Kezdett köddé válni, s ez olyan volt, mint amikor a lehelettől bepárásodik az üveg. A szellő meglibbentette a függönyöket, és Szigurd nem volt többé. Tánya felkiáltott, és olyan libabőrös lett a teste, mint amikor fázik.

Ettől a naptól kezdve új élet köszöntött Tányára.
Tegnap még egyedül volt, aztán Szigurd felépítette a beszélgetés hídját, amelyen Tánya elindult az új élet felé. Lehet, hogy nagymami tudott róla, anya pedig sejtette.
Tánya nem akart magyarázkodni. Óvakodott tőle, félt megpendíteni a témát, mert túlságosan szép volt minden. Jól teltek a napjai. Még nagymami nézetei sem tudták felkavarni.
De akadtak emberek, akiktől kissé tartott. Az intézetben például ott volt Vovka. Úgy tudott mosolyogni, hogy olyankor legszívesebben agyonütné.
Ott volt apu, aki (akárcsak Szigurd és a főnök) különböző világodban élt. De Szigurddal ellentétben világai megszokott világok, és pontosan elkülöníthetők egymástól.
A rakétahajtóművek világában dolgozott – odahaza mélyen hallgatott róluk. Élvezettel evett, halkan és némán piszmogott a tányérjában a különféle villákkal: olyankor a sültek világában járt.
Apa esténként barátaival egy ősi és hosszadalmas kártyajáték világában tartózkodott. Amikor hazaérkezett, kilépett az egyszemélyes "Pterodactylus"-ból, és szárnyait betakarta ponyvával, arra az esetre, ha esne az éjjel. Akkor meglátta Tányát.
Amint megpillantotta, meghökkent, és nem hitt a saját szemének. Aztán sokáig beszélgetett vele, megpróbált bepillantani lánya világába.

Tánya munka után sétálni ment Szigurddal, aki fecskefarkú pillangóként a keblére telepedett. Örült a fiú jó hangulatának, s vidáman nevetett a járókelők csodálkozó arcán.
Belépett a kávéházba. Evett, Szigurd pedig pajkoskodott vele: rátelepedett az orrára, csiklandozta az ajkát. Tánya zavarban volt, mert arra gondolt, hogy Szigurd most végtelen óriásnak látja őt. Így szólt hozzá:
– Ne csináld ezt, Szigurd, ne csináld! Inkább igyál egy kávét.
Vagy verébbé változott. Ilyenkor elhozta magával egyik barátját. A veréb egy tányérból evett Tányával. Ez a madár szokatlanul erős és eleven volt. Ki tudott csenni a húslevesből egy fél húsgombócot, és el bírt repülni vele. Egyszer pedig magával vitte az asztalon hagyott klipszet. De Tánya nyomban rájött, hogy nem a veréb, hanem Szigurd vette el.
Aztán bementek az erdőbe, Szigurd útközben bogárbrossá változott, és a lány blúzán díszelgett. Az erdőben szabadon érezték magukat. Szigurd udvarolt a lánynak. Átváltozott mindenfélének, mindenütt ott volt. Még a szél is Szigurd hangján beszélgetett Tányával: mindig egy és ugyanarról, mindig egy és ugyanarról… Vagy ott hagyta állni Tányát egy hangyaboly előtt, ő pedig belemászott a bolyba, kizavarta az összes hangyát, és arra kényszerítette őket, hogy hógolyóvá tapadjanak össze.
Majd a tóban úszkáltak: Tánya úszott, Szigurd meg körülötte keringett csuka alakjában, és az ujjai után kapdosott.
Tánya visongott, rúgkapált és a part felé úszott, közben majd megfulladt a nevetéstől. Csak úgy fröcskölte maga körül a vizet. Szigurd pedig már náddá változott, ott magasodott a lány előtt, és pihéit szórta a fejére, fülére. Tánya futott és kacagott. Az arra sétáló párok sanda pillantásokat vetettek rá: nézd csak, milyen élénken szórakozik.

Tánya többször járt Szigurd házában. A férfi sokáig hívta, s a lány végül beleegyezett.
A régi elővárosban lakott, amelyet azok számára hagytak meg, akik szeretik az ódon házak hangulatát: a művészek és a költők számára.
Innen jól látszott a város, amely csúcsait a fellegekbe fúrta.
Tánya belépett az ósdi, rozoga kertajtón. Nyikorogtak a rozsdás sarokvasak, susogtak a vén szilfák ágai, amelyek leértek a kertajtó legfelső lécéig.
A kerítésen egy macska ült, és fűszínű szemével Tányát nézte. Már amikor megpillantotta a lányt, hangtalanul, bátortalanul beszélni kezdett hozzá, sűrűn nyitogatva apró, piros foltnak látszó száját.
– Cic-cicicc – szólongatta Tánya.
A macska elnyávogta magát. Hangja szokatlanul csengett, olyan volt, mint a madárcsipogás. Tánya arra gondolt, hogy Szigurd bizonyára ezt a macskát szokta simogatni esténként.
És elindult az ösvényen, az ódon és ágas-bogas kert végében álló ház felé.
Abban a pillanatban meghatározhatatlan fajtájú, hatalmas kutyák rohantak elő a házból, és egymáson keresztül ugrálva rontottak Tányának.
De nem bántották. Ellenkezőleg, fejüket nyújtogatták feléje, hogy Tánya megsimogassa őket.
Szelíd kutyák voltak…
Szigurd pedig már jött is eléje, keresztülvágva a tisztáson. Oly gyorsan közeledett, hogy Tánya repesni kezdett az örömtől. De aztán ijedten körülnézett, nem látják-e, őket az ablakból.
Sok szem nézett rá.
Nézett a kerítésről a fűszínű szemű macska, néztek a hatalmas kutyák.
De más szemek is néztek rá az ablakok fehér függönyei fölött: emberek fürkésző szemei. Még mielőtt Tánya belépett volna a házba, már mindenkinek megvolt róla a külön véleménye: Szigurd anyjának, nővéreinek, sőt még Szergej nagymamájának is (aki nagyon rosszul látott).
Szigurd megfogta Tánya kezét, és bevezette a házba. Végiglépkedtek a tornáclépcső összes fokán, keresztülhaladtak a tornácon; padlóján korai almák hevertek.
Kellemes illatuk volt.
Aztán keskeny előszoba következett, amelyben lakásszag érződött. A ház gerendáinak pórusaiba beivódott a Szigurdok összes nemzedékének életszaga.
Tánya bent a házban megismerkedett Szigurd édesanyjával, aki a legkedvesebb idegen anya volt a világon.
A házba benyomult kutyák földtől maszatos jobb mancsukat nyújtották Tányának, körülszaglászták fűtől zöldes orrukkal.
A mama kiadta az utasítást: fia vesződjön tovább az ebéddel, ő pedig magával cipelte Tányát, hogy megmutassa neki a málnaültetvényt.
Kettesben sétáltak a szúrós málnabokrok sorai közt, és a mama komoly témába kezdett Tányával, közben tépdeste és a szájába rakosgatta a bogyókat.
– Egyen málnát, egyen… Én nagyon szeretem magát – mondogatta. – Maga nagyon szép és kedves lány. Pedig én annyira féltem fiam első szerelmétől. (Tánya hallgatott, és a nedvdús málnabogyókat nézte.)
…Mindig, mindig csak dolgozik. Tudja, Tányusa, jóformán nem is alszik. Én meg rettenetes helyzetbe kerültem. Már-már félek megölni a legközönségesebb rovart is, mondjuk legyet vagy szúnyogot, mert Szerjozsa tanulmányának tárgya. Ha lecsapok egy szúnyogra, azt hiszem, a fiamat ölöm meg.
…Mi itt mindnyájad idegbetegek vagyunk, kissé kivetkőzünk önmagunkból, még a kutyák és a macskák is… Hogy valaki kísérleti nyúl legyen! Én megértem, neki ezt meg kellett tenni. De nem szabad, hogy folytonosan feláldozza magát! Azt akarom, hogy fiam legyen, hogy unokáim legyenek. Ezért örülök, hogy magába szeretett. Meg kell őt győznie, hogy visszatérjen az életünkbe, csak maga képes erre. Én tehetetlen vagyok, az apja nem akar semmibe sem beleavatkozni. Szerjozsa kollégái azt szeretnék, ha sohasem szakadna vége ennek a kísérletnek.
…Tánya! Nagyon kérem magát. Szerjozsa nagyszerű fiú, és boldoggá teszi magát. Ha majd hozzámegy, maguknak adjuk ezt az ódon házat, ha akarja, manapság nagy divat igazi ódon házban lakni.
…Tánya, az állataink rémületben élnek. A macska nem fogja az egereket, a kutyák nem marakodnak egymás közt.
És tudja, olykor már azt hiszem ezekről a fákról, a napról, a virágokról és a madarakról, mindarról, ami szép, hogy az én fiam.
Szigurd anyja megcsókolta Tányát.
Aztán az egész család ebédhez ült a kutyák és a macska is. Ebéd után Szigurd bevezette Tányát a ház leghátsó, hűvös szobájába, igen nagy szoba volt. Fehér falain képek függtek: régi vászonra festett képek, fakó aranyozott rámákban. Régi festmények voltak és a várost, annak fáit és madarait ábrázolták. És nem lehetett áramot vezetni beléjük, hogy mozgásba lendüljenek, vagy valamilyen magyarázó zenét kiváltani belőlük.
Csak nézni kellett őket és elképzelni mindent.
– Látja, Tánya, milyen erős családunk természet iránti vonzódása. Ezeket a képeket egyik távoli ősöm festette. Valamilyen oldalági rokon, akiben a szibériai honalapítók erős vére folyt… Maga még nem tudja, hogy egyik fivérem a város fölötti éjszakai égbolt pingálásával foglalkozik, a másik meg szabad idejében azokat az apró képeket készíti, amelyek életre kelnek szigorúan kiszámított időre.
De térjünk vissza az ősömre. Azt hiszem, hogy egyes, mélyből fakadó törekvései csak bennem találták meg a kiutat: az akarata, a célirányossága.
Ősöm régen élt, és nem sokáig. Csak képeket hagyott hátra. Ezekből megítélheti erejét.
Azokban az időkben élt, amikor az emberek sokat dolgoztak a földeken és a bányákban. Gyakran lebetegedtek, nemigen szentelhették magukat a művészétnek. És ez az ember egyszer csak megbetegedett valamilyen régi betegségben, és e betegség ideje alatt kiélesedett a látása.
Szerény, jóságos ember volt. És ez a beteg, szerencsétlen ember észrevette a földön élő többi szerencsétlen embert, és megértette őket. A régimódi korlátoltságukból fakadt az a hiedelmük, hogy ember csak emberi bánatot élhet át. Ez a hiedelem a nyájéletmód öröksége, amely az ősidőkből maradt ránk. Ez is korlátoltság. De az is nevetséges, hogy a csillagerők csak az ember számára teremtették a Földet.
Ősöm átérezte az ember üldözte összes állat, madár, fű fájdalmát. Elsőként kezdett festeni képeket arról, hogyan kell élnie az embernek.
…Képeket festett… Bemutatta rajtuk, hogy az állat egy csomó világi erőtől függ: levegőtől és víztől, embertől és kozmikus sugaraktól, széltől és tápláléktól, szeretettől és gyűlölettől, szánalomtól és barátságtól, akárcsak maga az ember is.
Életében kinevették, halála után egyszer csak szeretni kezdték.
Képei megtalálhatók a múzeumokban, itt csak tíz kisebb tanulmánya látható.
Tánya szomorkásan nézte a képeket, amelyek furcsa, füstös, mocskos városokat, kopár ágakat, szánalmas madarakat ábrázoltak.
És Tánya megértette a halálosan beteg festőt, aki munkaeszközeivel kószált a városban. És a szívébe zárta.
De ugyanakkor bosszantotta is a festő. Valamit nem bocsátott meg, nem tudott megbocsátani neki, de hogy mit, azt maga sem tudta.

Ezen az éjszakán kis tábortüzet gyújtottak a mezőn, amely tűzijátékot, füstöt, beszélgetést varázsolt a kivénhedt fűszálakból. Tánya mesélt Szigurdnak az apjáról és öccseiről, nagyanyjáról és édesanyjáról.
A füst a magasba csavarodott, tartós időt jósolt, feljött a holdsarló, kráterfoltok látszottak rajta. Tánya hajszálai arányló pókhálóként tündököltek.
Szergej Tányát nézte, és hol a szép emlékek rózsaszínű ragyogását, hol egykori aggodalmainak feketés fodrait látta benne. Akkor egy másik – érthetetlen – világból származó idegennek tűnt számára. Megérkezett, de vissza is térhetett oda. Mivel tarthatná vissza? És amikor Tánya rövid időre elhallgatott, Szigurd mindig eltűnt. Tánya megrémült. Ám ekkor a legközelebbi bokor feléje kezdett hajolni, és ráfröccsentette pókhálóleveleit.
Szigurd halk kuncogása hallatszott a bokorból, és szétgurult a földön. És Tányának úgy tűnt, mintha a hajladozó füvek nevetnének.
– Most te következel. Beszélj magadról, beszélj! – követelte a lány. – Csak magadról.
– Úgy kezdődött – szólalt meg Szigurd. Leült és ujjaival átkulcsolva tartotta a térdét. Az elbeszélés feszültségétől zöld fényben csillogott.
– Valaha egyszerűen csak tanulmányoztam az állatokat. Etológus vagyok, ez a szakmám. De mert egyetemességre törekedtem, citológus és biokémikus is voltam. És amikor a laboratóriumban tanulmányoztam, vagyis megöltem sok száz állatot, én is, akárcsak a többiek, rájöttem: valami másra van szükség. Az állat kimúlt, élete megszűnt. De hiszen a legfontosabb az élet, a szervek hangszerelése, az agy láthatatlan partitúrája.
Ha valaki azt mondja: én százszázalékosan tudom, mi az élet, azt ajánlom neki: hozd létre.
Most már csak azzal foglalkozom, ami él, és ez az én szerencsém. Ma reggel a tervnek megfelelően foglalkozni kezdtem a vakonddal. Igen, igen, azzal a kis, bársonyos bundájú gömböccel. Számtalan jellegzetes titkot őriz.
A főnöknek megígértem, hogy kiderítem a vakond föld alatti tájékozódóképességének mechanikáját.
A biokémikusoknak: a vakond cserefolyamatait. De itt vannak még a citológusok, a bányászok, a gyógyszerészek… Ó, a megrendelések egész garmadája! Így hát dolgoztam.
Mentem a mezőn. A virágok jelzései áradtak felém. És mindenütt a kör alakú, holdkráterekre emlékeztető vakondodúk kis vulkánkúpjai. (Kör, gömb, domborulat, gyűrű – ez a természet stílusa. Szögek, téglalapok – az ember stílusa.)
Egy kis vulkánkúpocska előtt álltam, és az egyszer csak megelevenedett. Éreztem a talaj remegését, neszezést, prüszkölést hallottam. Ez azt jelentette, hogy a vakond közeledik a kijárathoz, és mindjárt kidugja az orrát, hogy megtudja, milyen az időjárás. Készenlétben kell állnom. A következő pillanatban a nyílásban megjelent az orr a rátapadt homokszemcsékkel. A vakond prüszkölt egyet, és máris visszabújt, de én már beléje hatoltam. Nem tudom, hogy néz ki ez kívülről, mindig egyedül dolgozom. Én a következőképpen látom: eltakar egy felhőcske. Vakít, de kiderül, hogy fekete. Aztán mintha megrekednék a szűk és sötét járatban, szusszanni, kiáltani sem lehet. Szörnyű. Most már vakond voltam, és a föld alatti járatban másztam. Furakodtam előre, és halkan vinnyogtam örömömben, mert megéreztem a lárvák szagát. És egész idő alatt az a nevetséges emberi aggodalom nyomasztott, hogy megrekedek és megfulladok, mert fentről láttam, milyen keskenyek ezek a járatok, jóllehet vak voltam, mint a vakond. (A főnök azt mondja, hogy én részlegesen hatolok be az objektumba.) A vakond szemei szemcsökevények… A főnök egyszerűen feljajdul, ha tudomást szerez a funkcióikról. Ez a megismerés nagyon kapóra jön a feltalálóknak. (Tányára pillantott: a lány unatkozott.) Aztán tanulmányoztam még a Quinck-denevér radar-mechanizmusát (emlékszik a színházra?), megfigyeltem a kígyók infravörös látásának működését, és első látogatásomat tettem magánál.
– Milyen érdekes – mondta Tánya, és arra gondolt, hogy a fiú miért nem beszél a szerelméről.
– Én ezt szerencsémnek tartom – folytatta Szigurd. – Olyan családban nőttem fel, ahol szerették az állatokat. Mindig volt öt-hat kutyánk, de akadtak még macskák, hiúzok, nyestek, mókusok, siklók is… Bajban, szerencsétlenségben az állat nagyon megértő, és vigasztalást nyújt.
Az értelmes beszéd készségétől megfosztott állatok megértése…
Megértés! Én gyengéden bánok a kutyámmal. De hol, miben rokoniak szíveink vonzódásai? Milyenek e rokonság vegyi forrásai?… A villamos mezők kölcsönhatása? Nem, nem, én nem puhatolózom, én nem akarom ezt tudni. Nem akarom!
– De miért? – rémült el Tánya.
– Hátha egyszer csak eltűnik különleges tulajdonságom? Előfordul, hogy az ember kérdezősködik, keres-kutat, és attól az erőfeszítéstől, hogy megismerjen valamit, eltűnik minden.
… Míg nem ismertelek, életem két egyenlőtlen részből állott: "előtt"-ből és "után"-ból. Az "előtt": rövid, mindössze huszonnyolc év. Az "után": hatalmas és vakító, 621 napja tart. Ez nemcsak a gépnek köszönhető, hanem az én akaratomnak is: én tudni akartam. Ellenőrizni és megérteni akartam a kutya szimatkészségét, a hangyák gyűjtő agyvelejének erejét, a virág szépségét. Egy bármily nevű növény előtt állva, a természet alkotta csodát szemlélve, érezni akartam az életfolyamat külső mozdulatlanságát és belső gyorsaságát.
Csak az ad teljes értékű tudást, ha behatolunk a növénybe vagy állatba. Ez szükséges az én tudományom számára, az elszigetelt világaink közötti barátság számára. Amint behatolók az atomok közé – hiszen szabadon úszkálnak, mint a bolygók –, a sejtek, az enzimek életét élem: mindennek, ami idegen, az életét élem.
Tudom, kívülről mindez szörnyű ostobaságnak tűnik. Amikor megemlítettem a főnöknek, először hülyének nevezett, majd őrültnek. Valóban őrült voltam.
Biztosra vettem, hogy helytelen úton járunk. Megőrjített az a tudat, hogy testünk béklyójában vergődünk. Többé semmire sem becsültem az embert. Úgy láttam, rabja a testének és az általa feltalált gépezeteknek.
Aztán jött ez a dolog. Hogy hogyan jött? Nem tudom.
Mégis tudom! Volt az akarat, az akaratrobbanás, itt volt az új, különleges tulajdonságokkal rendelkező gépezet, amelyet ugyan más célra találtak fel, de rajtam segített. A legutóbbi beszélgetésünkkor a fizikusok az anyagnak a térben való átcsoportosításáról beszéltek, arról, hogy belőlem csak algoritmus, képlet maradt.
Sok mindenről beszéltek… Tehát a vakondé… Egyetlen tízméternyi sétám a megvetett apró bogarak és férgek különleges tulajdonságairól szóló ismeretekkel gyarapította gyógyszerkönyvünket.

Késő éjszaka a főnök felébredt. Nem kapott levegőt, ideges volt. Szívében nyomást érzett. Felkelt, az ablakhoz ment és kihajolt. Mohón és kapkodva nyelte a levegőt.
Éjszaka volt. A denevérek élénken visítva röpködtek, s feljutottak egészen a kétszáz emeletnyi magasságig.
Persze, idefent jó a levegő.
A légszomj már el is múlt. De megmaradt az izgalom, amely félelembe csapott át. A főnök megpróbálta tisztázni magában ezt a váratlan félelmet. Számba vette az okokat.
Éjszakára nem terhelte meg a gyomrát, jóllehet a felesége fahéjas, vajas süteményt sütött vacsorára. Nem mulasztotta el azt a rövid nappali alvást sem, amely elő szokta segíteni nyugodt éjszakai alvását. A gyerekekkel minden rendben van: fia írt, lánya és veje itt laknak vele. Még most is világít az ablakuk. Fénye megvilágította az éjszakai muslicarajokat, halk zümmögésüket ő is hallotta.
Felesége? Karakán asszony. Izületi gyulladása? Tűrhető. Öregsége? Ezen már nem lehet segíteni, halad a maga útján.
Szigurd?… Ez az! Az utóbbi idők minden álmatlansága, minden szívgörcse, összes izgalma egyedül Szigurdnak köszönhető. Vajon hol van most? A főnök megfeszítette erejét, hívni kezdte Szigurdot. Elképzelte, hogy lyukas a homloka, s a lyukon vízsugárként fröccsen ki a gondolat. Ezért felfújta mellkasát, összevonta szemöldökét.
"Szigurd, Szigurd" – hívta a fiatalembert. Semmi válasz.
"Szigurd, Szigurd…" Hallgat.
Most vagy a levegőben tekereg, vagy annak az önző kígyónak, Tányának a szoknyáján ül.
Nem, nem Szigurd a bűnös, csakis az a lány! Nem! Nem is a lány, hanem a fiatalságuk.
Végeredményben várhattak volna még ezzel a szerelemmel, neki úgy sincs már sok hátra.
Nyikogyim. Nyikogyimicset annyira bántotta a dolog, hogy egészen elkeseredett. "Fogom magam, és most azon nyomban meghalok" – döntötte el magában, és szipogni kezdett.
A felesége meghallotta, felkelt, és egy tablettát adott neki. Aztán mustártapaszt rakott a mellére, és forró fürdőt készített a számára. És e szorgoskodás közepette észrevétlenül rájuk virradt.

A füvet hamvas harmat borította: matt volt és halovány. A réten háziállatok kószáltak: felfúvódott hasú tehenek, hosszú, fehér sörényű lovak.
A lovak nem igásállatok voltak, a rét díszéül szolgáltak.
Tánya és Szigurd a lovak közt haladtak. A paripák kidülledt szemekkel néztek rájuk, fel-felhorkantak, a fejüket rázták, s ilyenkor megcsendült nyakukon a kolomp.
Tánya jól érezte magát. Nézte, hogyan emelgeti lábát Szigurd, kérésére a fiú felhagyott siklójárásával, és most rendesen lépkedett és vezényelt:
– Jobb, bal!
Szigurd ment, de közben nem taposta le a fűféléket: a labodát, kamillát, tarackbúzát, pitypangot. Pitypangból különösen sok volt. Ezért tartották gyógyhatásúnak az itteni tehenek tejét. A rét aranyló színben csillogott.
– Szigurd – szólalt meg Tánya a fiúhoz fordulva, és ekkor a testén keresztül látta a rétet. Nagyon megörült, hogy Szigurd belül is csupa napfény, csillogás, arányló ragyogás. Felvette a rét tiszta arany színét. Társaságában biztonságban, melegben érzi magát. – Szigurd, te ma olyan különös vagy – folytatta Tánya, és a fiatalember felé fordította ragyogó arcát, amelyen arany visszfények játszottak. Szigurd a lányra nézett.
– Mit mondtál, kislány?
– Én mindenben a segítségedre lehetnék. Mindenben, mindenben.
– Köszönöm, Tánya, én ezt tudom.
– Buta, csókolj meg azonnal, nyomban, gyorsan… Jobban.
Megint érezte azt a csiklandós villamosságot, amelytől nevethetnékje, kiabálhatnékja támadt. Mintha egy hatalmas, bozontos virágcsokrot szagolna, amely csupa harmat, s amelyet zümmögő méhek dongnék körül. Szagolta, s egészen fülig fúrta bele az arcát.
– Szigurd – szólalt meg ismét Tánya. – Szigurd…
– Mi van, Tánya? Mi van?
– Szigu-u-urd…
A tehenek kérődzve néztek rájuk. Két barázdabillegető, egy sárga és egy szürke, billegtette előttük a farkincáját. Távol, a zöld rét végében egy félmeztelen férfi lepkefogó hálóval a kezében üldözött egy sárga pillangót. Úgy futott, mintha gurult volna.
Pillangó vadász volt, aki a saját gyűjteménye számára fogdosta a lepkéket, és egyike volt azoknak a millióknak, akik a tilalmakat megszegik.
Lengette lepkefogó hálóját, de soha nem fogott semmit.
– Pávaszem! – kiáltott fel Tánya. – Jaj, csak meg ne fogja, inkább bukjon orra! Bukjál orra! Bukjál orra! Törd össze az orrodat!
A férfi nem bukott orra. Utolérte a pillangót. Meglengette a hálóját, és a kedves kis foltocska eltűnt.
– Gonosz ember! Gonosz! – hadarta Tánya. – Gombostűre tűzi a lepkét, móresre kell tanítani. Tanítsd móresre!

Nagymami nagyon kifulladva lépett fel a tornácra. A ruha zörgött rajta. Kendője lecsúszott a vállára.
Nagymami pontosan a reggelihez érkezett, de nem ivott az erős teából, nem ette meg a szokásos lágy tojását, jóllehet a nagymamira kissé emlékeztető, Tarka névre hallgató tyúk tojta a számára.
– Adjatok enni a gyerekeknek, hadd menjenek futkároz ni! – adta ki a parancsot nagymami, és hangosan, szaggatottan lélegzett.
Apa sanda pillantást vetett nagymami orrára, és hirtelen eszébe jutott, hogy sok a dolga. Hangosan kezdte sorolni teendőit.
– Üljön le, Borisz! – parancsolt rá nagymami, és ismét megzörrent a ruhája.
A ruha fémanyagán egy kék szemű, rőt légy mászott. A sarokban az éles szemű pók gubbasztott, és mindent látott.
– Nos, Marina, mit szólsz hozzá? – Nagymami Tánya anyjára pillantott.
– Híres ember, tetszik nekem.
– Most jövök a rétről, a lábaimat fürösztöttem a harmatban. Jobb hatással van a visszérgyulladásomra, mint a hormonok. Ott láttam őket, és jól tudom, az a férfi keresztül-kasul csillog. Mint egy organtin! Ezt hallgassátok meg!
Nagymami ruhája zsebéből kivette kis noteszát, és hangosan olvasni kezdte, kissé távol tartva magától, hogy jobban lássa az írást:
"Július 19. Gyanús izgalom T.-ben. Arcán vörös áramok futkároznak. Világos: szerelmes. Kipuhatolni.
Július 21. Rossz az étvágya, szemében ábrándok, a fiatalemberekre rá sem néz. Gyanús.
Július 24. Hang a kisszobában. Benéztem a kulcslyukon, és megpillantottam egy áttetsző személyt, aki szerelmes T.-be. Hál' istennek, veszélytelen. Figyelemmel kísérni."
Apa köhintett és megkérdezte:
– Áttetsző? Képletesen?
Nem kapott választ, anya pedig összecsapta kezét.
– Istenem, milyen csodálatos! Az a férfi csak a lelkével szereti Tányát. Lelki szerelem, ebben az érzéki világban.
– Ne beszélj butaságot, Marina! – szólt rá élesen nagymami.
– Mondja csak, ez a testetlen személy… faképnél hagyta a kislányunkat? – kíváncsiskodott apa, és idegesen simogatta kopasz fejét.
– Ugyan már! Szereti, éppen ez a rossz.
Apa tüsszentett, és a szalvétába törölte az orrát.
– Most már semmit sem értek – motyogta. – Le vagyok maradva. Lelki szerelem, testetlen… ez a divat? Elnézést, de beveszek egy valériánát.
– Menjen, Borisz, és pihenjen le egy félórára. – Nagymaminak előreugrott az álla. – Nos, kedves lányom, szeretnék… megfogadtam, hogy dédanyaként halok meg. Igen – szűrte a szavakat a fogai közt. – Igen, jól tudod, milyen jó természetem van, mindent megteszek, amit csak kell. Azon vagyok, hogy ezek a testetlen emberek tudják, hol a helyük, és hagyják békén a lányokat. Dédunokákat akarok! Hallod, te ostoba, egzaltált, buta asszony?
Nagymami öklével az asztalra csapott. A csészék a levegőbe ugrottak. A zöld légy felszállt, egyenesen neki a pókhálónak, és zümmögni kezdett.

Tánya visszafojtotta lélegzetét. Mindent látott: éles, könyörtelen volt a fény.
Mire hasonlított? Hát persze, a mezei tábortüzükre. Eszébe jutott az elguruló kis széndarab, amely vékony és hosszú füstcsíkot eresztett. Felfelé csavarodott, imbolygott, és valahol ott, a magasban széthullott molekuláira.
Itt is ez történt: a virágon izzott egy kis szénparázs, a pillangó-király. A fecskefarkú lepke.
És egyszer csak füstcsíkként kinyúlt feléje Szigurd teste, és lágyan, nesztelenül beléje hatolt, eltűnt… Tánya visszafojtotta kiáltását, kezét szorítva ajkára.
A pillangó felszállt és elrepült.
Árnyéka a füvön úszott. Tánya észrevette, hogy alakja kerek, s rájött, hogy ez a nap árnyéka.
…Gyorsabban, gyorsabban! A rét fejjel lefelé fordul. Meleg földi áramlatokat sugároz magából, s ezek fel-felugrálnak, taszítanak, a rét rézsútosan hátad lefelé.
És csupa zöld körös-körül minden, a virágok pedig jelzéseket adnak le. Hívnak. A kései kamillák a pillangót hívták, hogy telepedjen rájuk, hívta a tatárka, hívta minden virág mindenfelől…
Szigurd feljebb emelkedett, kiegyenesítette szárnyai síkját, és elsiklott az árnyékban ülő lepkefogó fölött. A férfi felugrott, mohó szemű, hatalmas alak volt. Két szeme mint két csillogó üveggolyó.
Elbődült: kisebbfajta dörrenés gurult végig a réten. Feldobta a lepkefogó hálót, amely sivítva szállt felfelé az égnek.
Félelem fogta el Szigurdot, vidámság és félelem. Lengetni kezdte szárnyait, s felszállt a magasba. Aztán lefelé siklott, és már türelmetlenül – a bokrok magasságában – repült Tánya fehér ruhája felé.
Mögötte pedig hangos dobogás és szuszogás hallatszott. Szigurd halkan repült, hogy a hang le ne maradjon mögötte, hogy ne veszítse el a vadászat izgalmát. Tánya összezsugorodott, amikor a lepkefogó háló lecsapott a pillangóra. Rácsapott és belenyomta az apró nyírfabokrok közé.
– Megvan! – kiáltott fel a szakállas férfi, és lehajolt. Keze a fűben matatott.
– Tulajdonképpen mit akar, fiatalember?
Szigurd emelkedett fel a fűből, egy töpörödött, ráncos, mellényes öltönyt viselő öregapó alakjában. A szakállas hátrálni kezdett.
– Bocsásson meg – szólt a szakállas, és meghúzta a nadrágszíját. – Bocsásson meg, de valami baj van a szememmel.
– Nem hagyják pihenni, aludni az embert! – háborgott Szigurd.
– Tudja, a naptól nem látni semmit. A szakállas távolodott, de vissza-visszanézett. Aztán megfenyegette az öklével, sarkon fordult és elfutott.
– Miért nem nevetsz? – kérdezte Szigurd.
Tánya hallgatott. Letépett egy fűszálat, és rágni kezdte azt a részét, amely a szárából nőtt ki. Olyan volt az íze, mint a tejföl nélküli salátáé: egyszerű fűízű és – illatú fű. S kész.
"Ő levegő, káprázat, agyam szüleménye."
– Tánya, magát bántja valami?
– Nem, dehogy… Mondd, ha valaki megsért engem vagy. Te megvédesz? Megütöd a pimaszt?
– Mivel ütném meg? – kérdezte Szigurd. – Füst vagyok, molekulacsomó, az anyag még felderítetlen tulajdonságainak kombinációja. Nem tudlak sem átölelni, sem megvédeni. Én nulla vagyok a szó megszokott értelmében. Erőm ebben a világban másokban és mások által realizálódik. A munkatársak, a gép, a főnök által. Bánt valami?
– Butaság, Szigurd, elnézést kérek.
– Én kérek bocsánatot.
A tehén odajött hozzájuk, s bánatosan rájuk nézett. Orra fekete és nedves volt. Érdes nyelvével nyalogatta.
– Ha akarod, megtudom, mit érez most ez a tehén – mondta Szigurd.
– Én tudom. Azt akarja, hogy fejjék meg – felelte Tánya. – Haza kell már mennem. Ne kísérj el, egyedül megyek…

A tornácon aranyos potrohájú darázs röpködött zümmögve egyik sarokból a másikba. De lehet, hogy csak egy darázs formájú ravasz légy.
Kis ravasz! Nagymami megfenyegette az ujjával, és azt mondta, hogy hajtsa ki a legyet.
– Honnan tudjam, hogy nem a te csodabogarad-e – mondta nagymami Tányának. – Ideszállt és hallgatózik. Alattomos ember!
Tánya felhúzta az orrát.
– Ugyan már, nagymami, ő nem ilyen.
– Kislányom, te csak saját magadért tedd tűzbe a kezed, akkor is előbb alaposan fontold meg. Lám, a Tarka is ma valahogy furcsa szemekkel méreget engem, és tojást sem tojt. Ha pedig megtojja, megeszed? Honnan tudjam, hátha a Tarka is ő.
Tánya fogott egy törülközőt, és kikergette a darazsat. Ki kellett piszkálni a sarokból a házi pókot is, és kitenni az ajtón.
A kiscica a padlón ült, és nagy szürke szemét rájuk meresztette.
– Ezt is tüntesd el – követelte nagymami. – Túlságosan értelmes a tekintete. Biztos, hogy a te fiúd…
Tánya a hóna alá kapta a puha szőrű kiscicát – felnyávogott –, és kivitte. Letette a fűre, és a kis szürke a fűben lapuló pillangók után kezdett kapdosni.
Tánya visszatért és meghallotta nagymami szavait. Sóhajtozva beszélt anyához:
– Mi lenne, ha kiutasítanád? Amint a konyhánkra gondolok, amelynek ablaka is rosszul záródik, szellőzőablakát meg hebehurgyán javította meg a férjecskéd, eláll a szívverésem. Elfacsarodik, vérzik a szívem. Jómagam gyerekkoromban, ha dühbe gurultam, legyeket raktam nagyanyám lepényeibe. Ülj le, Tatjána! – Nagymami a székre mutatott. – Ülj le, hallgasd és vésd jól az agyadba. Már nem vagy kislány, a tizennyolcadik században a korodbeli nők már gyerekeket szültek. Anyádtól semmi jót nem hallhatsz, túl romantikus. És mindez azért van, mert amikor áldott állapotban voltam, Karamzin Az Orosz Birodalom története című munkáját olvastam. Mindössze egy kötetét! Remélem, mi ketten józan, értelmes emberek vagyunk.
– Azt hiszem, ez az én magánügyem. Nagymami az ajkát csücsörítette.
– Ugyanezt mondta Marianna is férjhezmenetelekor. Az ő magánügye – vagyis te – közügy, vagyis a mi ügyünk lett. Tudd meg, az ő családjának is fő most a feje.
– De hát én nem csinálok semmi különöset.
– Ne ködösíts, kedvesem, mindez nagyon átlátszó. Gondolj arra, hogy megfogadtam, kivárom a dédunokáimat, és nem tűröm, hogy azok kocsonyából vagy levegőből legyenek. Azt akarom, hogy sírjanak, egyenek, összerondítsák a pelenkát, és mindent csináljanak, amit egy csecsemő csak csinál.
– Nagymami!
– Én már húsz éve nagymama vagyok! Bizony, kislányom!… Szerinted mi sül ki ebből? Én, kedvesem, olyan férjet kívánok neked, akit megtapinthatok, és meggyőződhetek róla, hogy igenis a férjed.
– Maga leselkedett, szégyellje magát!
– Pontosan, kedveském, leselkedtem. Meg is nyugtatott, hogy a fiú egyszerűen csak füst, csupán látszatember!… Áttetsző ember! De te, hogy képzeled el az életedet egy testetlen emberrel? örökösen a virágaiban fog ücsörögni. Hiszen nem erre a világra való: Jegyezd meg magadnak, én nem akarok légnemű unokákat. Nem! Nem! Nem! Ismered a természetemet, tehát úgy lesz, ahogy mondtam.
– Megtiltom, hogy beleavatkozzál!
Nagymami megigazította a kendőjét, aztán megnézte, jól záródnak-e a tornác ablakai.
…Szigurd kilépett a cicából. Újabb szokásához híven gyalog indult haza.
– A vénasszonyát! – dörmögte a fejét csóválva. – Ajaj… De én is megérem a pénzemet, hallgatózom! – Dörmögött, legyintgetett, saját magán csodálkozva.
– Milyen jogon beszél velem így a nagymami? – dünnyögte Tánya, és sietős léptekkel járta körül az ágyast. Ám nagymami új gondolatokat is sugallt neki, amelyek lefoglalták. Lám, a gruppokban is nyílnak már a petúniák, illatukkal beszélgetnek Tányával. Elmondják neki, milyen szép az élet, milyen nagyszerű érzés magunkhoz ölelni a gyermeket. Tánya nem gondolt ilyesmire. Vagy igen? Fel kell keresnie a főnököt, s tisztázni vele mindent, mindent, mindent…
A főnök a második reggeli teáját kortyolgatta a dolgozószobájában (az elsőt még otthon itta meg). Az asztalon szendvicsek. A főnök azokat ette. Evés közben mozgott a füle.
– Jó napot, Nyikogyim Nyikogyimics! – köszönt a lány. – Szeretnék beszélni magával.
– Kérem. – A főnök az orrával a fotel felé bökött, és visszacsomagolta a szendvicseket a papírba. Aztán csuklott, és ivott egy korty teát. – Nos – mondta elégedetlenül –, a híg tea undorító, a sűrű meg szívdobogást okoz.
– Szigurdról akarnék megtudni egyet és mást – kezdte Tánya. – Mindennapi emberré válhat, vagy pedig ilyen marad? És ha már mindent elvégzett a maga számára?
– Mindennapi emberré válhat – csúszott ki véletlenül a főnök száján. De nyomban észbe kapott, és megfogta állat, így tartotta hosszú ideig, és a szemöldöke alól fürkészte Tányát.
A lány a főnök hatalmas, szeplős kezét nézte, amelyet ősz szőrök borítottak. Tányát meglepte, milyen erős, izmos volt ez a kéz.
Erős kéz, a kérdés, vajon alkotni tud-e vagy büntetni, ütni. Pompás férfikéz.
– Ha jól értettem – kezdte óvatosan a főnök –, maga férjhez szándékozik menni Szigurdhoz?
– Igen, így döntöttünk.
– Hm, már el is döntötték. – A főnök felállt és járkálni kezdett. – Ez nagyon jó, és egyszerűen szükséges is, egyéni és természetesen társadalmi szempontból egyaránt: sejt, család és egyebek. De gondolt-e arra, Hogy egy olyan ember, aki a legnagyszerűbb kalandokat élte át ezen a világon, megelégszik-e a családi élettel és annak úgymond csendes örömeivel?
– Szeret engem.
– Tegyük fel. De mit jelent a szerelem az ő számára?… Törekvését a jóságra, a megismerésre, az alkotásra összpontosította. Egymás után teremti magából az alakokat. Megígérte például, hogy ma a vörösszájú sziámi békával foglalkozik – Tánya pislantott –, és két órakor lediktálja nekünk. Egyébként ez bekerül az új cikkgyűjteményébe. Világos? Ez a nukleinstruktúrákkal kapcsolatos kutatás, behatolás az élőlény válogatott molekuláiba. Káprázatos!… Érzi a távlatokat? És mit ad maga neki cserébe? A nő szabványszerelmét? Drágám, nem akar egy beutalót bárhová? Hány hétre szólót? Délre? Bárhová? Kiadásait elszámoljuk a tudományos kiküldetések keretéből. Nos? Ej, ej, hagyja békén Szigurdot, és szeressen bele egy kevésbé fontos férfiba. Mondjuk, Korotba. Kérem, hagyja békén Szigurdot, hadd menjen szokatlan útján. Maguk nem egyformák, higgye el nekem, az öregnek, és a maga életútja nem az ő útja. Tánya felállt. A főnök megfogta mind a két kezét.
– Menjen, menjen, kedves kislány, másutt tépdesse az öröm virágait. Szigurd arra született, hogy csodálatos tehetségét teljesen egy célra összpontosíthassa, nem fog magának megbocsátani. Maga sem neki. A mindennapi életben ő nem ér semmit, én tudom. Most pedig menjen haza, elengedem. Holnap sem kell bejönnie, de holnapután várom. Igen!

Tánya az utcán ment, és mellette fiatalok haladtak el, akik szeretni, házasodni tudtak, akik, ha kell, meg is tudták volna védelmezni. Egyikük sem volt füstfelhő, amely bármely pillanatban eloszlik.
Vidámak, napbarnított arcúak voltak.
Szeretni lehet erős karjukat, vállukat. Erős az ölelésük is. Ha pedig sokat szenvednek, sok kudarc éri őket, szenvedéseik, kínjaik teljes mértékben érthetőek lesznek a számára. Neki is van keze, vannak ujjai, mégsem tud behatolni a nukleinstruktúrákba.
Legyen Szigurd olyan, mint mindenki, legyenek dimenziói, mint neki.
Apává teszi. Lesznek kis Szigurdjaik, lesz családjuk, mint mindenkinek, mától fogva életük utolsó napjáig. Ezt így meg is mondja neki. Meg ám!
Szigurd felállt a padról, és elindultak. A férfi így szólt hozzá:
– Kedves Tánya, én ma felborítottam minden tervet és grafikont, és reggel csodálatos órákat éltem át. Képzeld el, mohává változtam. Igen, igen, közönséges mohává egy földre zuhant lucfenyő törzsén. Lassan, fokozatosan fejlődtem: óránként egy mikront. De végeztem másfajta mozgást is: kiegyenesítettem az ágakat, és velük együtt nyújtózkodtam a nap felé, és féltem tőle.
Két lényből álltam, az a másik mindig ott volt mellettem, ki akart szorítani a moha zöld anyagából, az átvilágított szárakból.
Az a másik egy öntelt, élő gomba volt. Testemen áthatoló tenyészfonálzatai állandóan mozogtak. Azok is én voltam.
Az a zöld hínár is én voltam, amely magát a növényt képezte és díszítette, ellátta oxigénnel… Untatlak?
– Ugyan már, nagyon is érdekes, amit mondasz – felelte Tánya, és meglepte a férfi éleslátása. Csodálkozott, de kissé meg is ijedt.
Szóval látja a gondolatait. De hát akkor miért nem beszél a legfontosabbról?
Vagy talán mégsem akar úgy élni, mint mindenki? Mint ahogy anya és apa él, mint ahogy nagymami nagypapival élt? Nem bántja ő a munkáját, egyszerűen csak ráparancsol, hogy válasszon másikat magának. Annyi tényt gyűjtött már össze, hogy míg él, elég lesz a tudományos munkájához. Miért legyen a főnök és Korot eszköze? Miért kell folyton megmenteni a buta macskákat? Könyvet ír majd, ő lesz a leghíresebb ember a világon. Az emberek pedig majd azt mondják róla: "Nézzétek csak, itt jön a nagyszerű Szigurd felesége." Meg ezt: "Ez a nő megértette és megszerette Szigurdot." Keményen kell bánnia vele. És akkor jól fognak élni: Szigurd és ő. Boldogok lesznek majd nagyon sokáig. Csodálatos lesz az életük!
– Komoly beszédem van veled – szólalt meg Tánya. – Ígérd meg, hogy mindent megteszel, amire kérlek. Megígéred?
– Kedves Tányám, természetesen…
– Hát akkor a következőket tesszük – folytatta Tánya, és nyelt egy nagyot. – Tehát: olyan emberré válsz, mint a többi, és összeházasodunk. Akarod?
Elakadt a lélegzete. Arca lángolt. Fülhegye elzsibbadt, mintha valaki megragadta volna és húzogatná.
– Pont ezt akarom! – kiáltott fel Szigurd, és ünnepélyes pír öntötte el az arcát. Rózsaszínű fényfoltok hullottak a bokrokra. Fölöttük vándorló káposztalepkék csaponglak.
Szigurd sietett.
– Olyan akarok lenni, mint mindenki: szeretni és szenvedni akarok – mondta.
– Miért szenvedni? – csodálkozott Tánya. – Teljesen felesleges. Én nem akarok szenvedni.
Szigurd hálásan hozzáért a vállához. De a lány kabátkája nem volt impregnálva, és nem vezette az áramot. Tánya nem érzett semmit, sőt egy kis ravaszság költözött belé. Mosolygott a szeme.
– Oltsd el a csillogásodat, már mindenki minket néz – parancsolt rá a férfira. – A főnök mondott valamit nekem a gépről, amely olyanná tehet, mint a többiek – hazudta Tánya. Összehúzta a szemét, és úgy nézett Szigurdra: megmondja-e neki az igazat, vagy nem?
– A főnök hazudott, nincs szükségem a gépre. Én jól tudom, hogyan léphetek ki ebből a világból. Csak össze kell szednem szétszórt atomjaimat. Menjünk ki a rétre.
"Őszinte… őszinte… – futott át Tánya agyán. – De honnan tudja mindezt?"
– Honnan tudhatod? Már próbáltad? Mondták neked?
– Érzem. Aztán meg.
– Mi? – kérdezte Tánya gyorsan, és felcsillanó szemét Szigurdra emelte.
– Meg kell ölnöm valakit…
– Micsoda?… Megölni? De miért? Elment az eszed… No de mondd, mondd! – Félt és kíváncsi volt egyszerre.
– Meg kell ölnöm valakit. Hát egy madarat vagy egy pillangót, vagy egy állatot. Beléje hatolni és megölni. Akkor az az ajtó, amelyen az állatok beengedtek, becsukódik. Igen, ajtó van. Az állatok felénk iramodnak, de nem tudnak átjutni, előttem meg tágra nyitották a ragyogó ajtót. Bölcsebbek, mint hinnénk. Tudod, mit csinálok most? Látod a fecskét? Röpködök egy keveset, aztán fogom magam, és… a földhöz csapom.
Nem, a fecskét sajnálom, kedves, szép kis madárka. Mindegyiket, mindegyiket sajnálom. Nohát, sarlósfecske még nem voltam… Furcsa, de még egyetlenegyszer sem… Nem, a fecske közelebb áll hozzám, jobban is ismerem… És mindennek vége szakad. Csak minél gyorsabban, különben nem leszek rá képes. Várj meg, mindjárt visszajövök.

Zöldellt a rét, s felfelé emelkedett. Napfény szőtte át a fűszálakat és a késéi pitypangokat.
Szigurd behatolt ebbe a ragyogásba, feloldódott benne, aztán elsiklott a rét távolabbi széle felé. «
…Szerencsétlennek és vidámnak érzem magam egyszerre. Mitől van ez a kettős érzés, a bánat és az öröm?… Öröm? Az ujjongás ilyenkor káros, zavart okoz. Tehát azt kell mondanom magamban: mindennek vége, nem szállók fel többé a felhőkhöz, nem élek a madarakban, nem nyílok virágként, nem bömbölök jámbor állatként.
…Virágillat-áramlatok terjengenek. A súlyosak és nyirkosak odalent maradnak, a sűrű füvek illatával együtt. A könnyű illatok felfelé szállnak. Szabad és könnyű virágillatok! Napfény melengeti, hozza mozgásba őket. Íme, most hatol át a nap kék korongja az illatfelhőn.
…Hogyan is volt a legelső alkalommal, amikor először alakultam át?
A következőképpen: a nagyszerű, káprázatos fájdalmat csodálatos érzés követte. Egyszerre számtalan átmeneti állapotot jelentett. Sok ezret! Ezek összefonódtak, mint az elefántcsontból faragott ősi kínai csecsebecsék… Nem, folyékonyak voltak. Éppen akkor vált ő folyékonnyá, és át tudott hatolni mindenen.
Ó, nap!… Háborog, hullámzik, dübörög és fel-felcsapódik. Lila árnyékok futkároznak rajta.
Sugarai erősek. Fojtogatnak, ösztökélnek, hajszolnak. Sarlósfecske. Te pompás légi akrobata.
De íme a kabasólyom (és röptének fémes a hangja). Benned nem voltam, nem ismerlek, te se engem. Repülj, sólyom, hajszold a zsákmányt. Aztán itt van a galamb, az erős és szilaj galamb.
Nem voltam még galamb, így hát nem ismertem meg teljesen a haldokló áldozat kínjait. Egy kócsag húz tova. Komoly és hatalmas, mint egy repülőgép. Nem voltam kócsag, nem voltam!
Semmire, de semmire sem volt időm.
…Repülj, repülj, kis fecském, repülj sebesebben! Íme a házak, a sárguló gabonák, utak. Kis fecském, a levegő borzolja tollaidat. Most csapj a magasba, még, még, még feljebb, egyenesen a fellegekbe!
Hidegek és ruganyosak a felhők… Kis fecském, kis fecském, repülj sebesebben, én hamarosan nem leszek. Megszűnik lenni az az ember, aki behatolt a titkaitokba. Kis fecském, repülj, siess le, odalent olyan leszek, mint azelőtt voltam.
Kis fecském, én megöllek, aztán sok ezer kísérlet folyamán megölöm életetek sok ezer titkát.
Kis fecském, kis fecském! Benned én hozzácsapom magam a földhöz, megütöm magam, és a földről olyan emberként kelek fel, mint a többiek. Szeretem ezt a lányt. Bocsásd meg, bocsásd meg nekem, kis fecském!
Apró, fekete forgószél kavargott a levegőben. Hol felszállt a magasba, a súlyos, nedves fellegekbe, a város csúcsaihoz, amelyek átdöfték a felhőket, hol pedig a lábukhoz csapódott. Tánya ilyenkor felvisított. Meg volt rémülve.
Ekkor Szigurd átsuhant a magasfeszültségű vezetékek között, majd feléje vágódott, elsiklott a válla fölött, körüllengte szárnyacskáival…Hogyan szerethet az ember? Mit adok én neki cserébe? Ha meg ábránd, ha tévedés? Vagy ha egyszerű és mindennapi emberré válik, és nem tudom megtartani szerelmemmel?"
Szigurd felrepült, aztán egyszer csak csivitelve lejjebb, lejjebb és lejjebb szállt. Madártestét rézsútosan, egyenesen a földnek irányította. Mindjárt a földhöz csapódik! Mindjárt!
– Á-á-á! – ordított fel Tánya.
De Szigurd elsuhant mellette, és hirtelen bekapott egy nagy legyet, amely állandóan Tánya ruhájára telepedett. Az éles, fémes csivitelés megsiketítette Tányát. Megvillant vaskéksége, és Szigurd elsuhant a felhőkbe… Eltűnt…
A muslincák csípték a lábát, és rajokba verődtek a szeme előtt. Tánya megtörölte zsebkendőjével az arcát, aztán a szemét, a száraz, égő szemét. Lángolt az arca, lángolt fülének a hegye, valami olvadni kezdett a mellkasában. "Csak el, el innen, minél előbb hazamenni." Megjött. Megállt a kertajtóban. Sokáig állt ott, nem mert belépni, nem bízott magában.
Szeme még mindig kutatta a kis fecskét, szíve összeszorult, fájt.
Tánya hallotta: tízháznyira innen Vlagyimir gitározott, gyötörte hangszerét. Szerteszét röpködtek belőle a súlyos és hollófekete hangjegyek.
Tánya látta: elfonnyadtak, lekonyultak a szulákok és a színes babfélék, amelyek a nyáron befutották a kertajtót és a tornácot. A háztető mögül kibukkanó felhők az ősz komorságát tükrözték. Hűvös volt, mint augusztusban. Minden, minden hideg volt: a fű, a fonnyadó virágok, a kertajtó deszkái.
Közeledik az ősz. A fák ágai lekonyultak, a levelek pedig egyenként és körözve hullottak lefelé.
Tánya látta: nagymami keresztöltéssel kötött pehelysálat visel. A tornácon a sistergő szamovár közelében ült és teázott.
– Ősz… – suttogta Tánya. – Itt az ősz, nemsokára leesik az első hó, s máris itt a tél. És… újra beköszönt a tavasz, és lesz nyár, egy másik nyár, újabb álom.
És ő is más lesz, amikor visszatér hozzám.

ÁRGUS-12
KISREGÉNY

ELSŐ RÉSZ

A VÖRÖS LÁDA

1.

Esett. Úgy tűnt, mintha az esőcseppek a fényszórók vakítóan kék fényében felfelé szállnának.
Mint a sűrű varavusz-rajok.
Pedig hát itt a starttéren nyomuk sem volt. A vakító fény a körös-körül tömörülő sűrű sötétségbe vetette vissza a Lucifer éjszakai életét.
Zuhogott… Az esővíz hangosan verdeste a betont.
Néztem a berakodást a naszádba.
Elsőnek a Vörös Ládát hozták.
Elmondtam a lemondás szövegét, levettem a Jelvényt, és beletettem a Ládába, amely nyomban becsukódott. A következő pillanatban pedig két ember termett mellette. Odajött a parancsnok, sisakjához emelte kezét, a két ember meg lehajolt, felemelte a Ládát, és megindult vele a pallón.
Útjuk két oldalán a rakétanaszád legénységének sorfala húzódott.
Én félrevonultam.
Ömlött a víz a parancsnok sisakjáról, végigcsurgott az arcán. Víz csillogott a legénység öltözékén, karján, arcán.
Kékesen csillogott, ragyogott a víz, a vízpermet, a fénypontok….
A fényszórók ontották a fényt, és a starttéren sok ember állt. De senki sem nézett rám, jóllehet néhány perccel ezelőtt még én voltam a Csillagok Árgusa, a Bíró, és jogomban állt parancsolni Tyimnek, ezeknek az embereknek, a Persey parancsnokának. Mindenkinek!
Néhány perccel ezelőtt még én voltam a Kozmosz Törvénye, e Törvény keze, szeme, fegyvere. Most pedig egy senki, akire már semmi szükség. Úgy tűnt, hogy álmodtam az egészet. Tyim mindjárt idejön hozzám, s vállon vereget. Én felébredek, és megpillantom a napot a redőnyök rácsai között, Quick pedig hozzám somfordál, és nyalogatni kezdi a kezemet.
De hát ez nem volt álom. Az emberek még nem mertek a szemembe nézni. Emlékezetükben még mindig én voltam a százszemű, éber tekintetű Árgus.
Minden elmúlt…
Vajon hol lehet az elmúlt életem? Hol a kedveskedő Quick? Hol a bölcs Glenn? Hol vagyok én magam, aki már csak voltam?
Glenn, Quick, én – eltűntek, eltávoztak, és már vissza nem térnek.
Senki nem tér vissza.
…A Ládát elvitték. Látta Tyim, látták a telepesek. Stark nagy szeme is figyelemmel kísérte a Ládát. Jóllehet nem láttam a háta mögé rejtett kezét, tudtam, hogy meg van bilincselve. Általam.
A Ládát elvitték. A parancsnok megfordult, és mérges arccal tisztelgett nekem. Intett. És nyomban két másik ember elvezette Starkot. Az áttelepültek most már maguk léptek be a naszádba.
Csüggedten, esőtől ázottan lépkedtek a csikorgó pallón. Némán haladtak. Egy pillanatra csend lett. Az eső zuhogása is elcsendesedett. Meghallottam a zagrávok távoli vonítását és a mout súlyos lépteit – a starttér körül toporgott, időnként megcsikordult a fa, amelyhez hozzádörgölődzött. Ismét vonítás, ismét a súlyos léptek. És a Lucifer prédaleső, félelmetes éjszakájának sötétsége, amelytől csak a világoskék fényoszlopok választottak él minket. Ám a rakéta mindjárt felszáll, a fények kialszanak, és máris itt az éjszaka, a félelem, a magány.
Itt lesz Tyim a kutyáival.
Berakták a Tyim gyűjteményeit tartalmazó ládákat: mind a százhuszonhármat. Felhúzták a pallót. A starttér kiürült.
Dübörögve csapódott be az ajtó. A ráömlő víz a lábamra fröccsent. Mindjárt felszállnak az Árgusok, elrepülnek a világűrbe. Én meg itt maradok egyedül, akárhány Tyim és kutya volna is körülöttem.
Elrepülnek, én meg az elhagyott, szerencsétlen, magányos Árgus itt maradok. Ez szíven ütött. Meglódultam az ajtó felé.
Nekiszaladtam, de nem értem el, és öklömmel rácsaptam az olajosan fekete állványzatra, amelyre a naszád támaszkodott. Rácsaptam, és a fájdalom észre térített, nadrágomba töröltem összemaszatolódott öklömet. És hátraléptem. Ekkor kapott el Tyim. A karomnál fogva húzott a starttér szélére.
Követtem.
Nyomunkban a kutyák.
Lejöttünk a starttérről, amelyen már csak a rakéta vesztegelt. Orrán, amolyan huszonöt vagy harmincméternyire a földtől, startlámpa világított. Vörös visszfényei a vízsugarakkal együtt csurogtak lefelé a rakétáról.
Felbőgtek az indítók. Bőgésük átható és bánatos volt. A száztonnás rakétanaszád bőgött és jajgatott, jajgatott, jajgatott.
A rakéta a világoskék fényoszlopok között állt, jajgatott és bőgött. Mintha hívott volna valakit, egy jó barátot, csak hogy ne legyen egyedül.
Lucifer lecsendesült e vasbőgéstől. Itt senki sem tudott volna ilyen iszonyúan szomorkodni és ordítani. És ekkor gondoltam első ízben együttérzéssel a fémre, mint élőlényre.
A fém fájdalma és fáradtsága… Megértettem mind a kettőt. Eszembe jutottak a túlsúlyos rakéták vascsikorgásai, a nyomásnak kitett fém jajgatásai, a konstrukciók nyögései. Vajon a fájdalom elégeti-e a legszilárdabb fém molekuláit?
"A csudába, hagyd abba a siránkozást, csapj le az öklöddel! Csapj oda!" – utasítottam a rakétát. Bekapcsolták a hajtóműveket. Dübörgésüktől megremegett lábunk alatt a Lucifer.
A kutyák odasimultak hozzánk.
A naszád izzó gázokat lövellt ki magából. A fehér és széles gázoszlopok emelték felfelé, és nem szívesen, nehezen fúródott bele a levegőbe.
Megdermedt, s úgy lebegett, mintha azon töprengene, hogy továbbrepüljön vagy itt maradjon.
Aztán hirtelen nekilódult és elszállt. Mi meg odalent maradtunk, és szinte égetett minket a száraz, forró gőz.
Égett a starttér fémlemezei közt kikandikáló moha.
A naszád dübörgése lassan elhalt az égben. Most aztán fel kell jutnia a pályára, a Persey zsilipkamráihoz: ott találkoznak majd, és véget ér a naszád magányossága. Hát az enyém?

Sokáig nem hallottam semmit a naszádnak a fülemben visszhangzó dübörgésén kívül. Végül kezdtem felismerni a megszokott hangokat: a mout bőgését, a kutyák páncélzatának zörgését, a bagolypillék próbakiáltozásait.
Miután elkiáltották magukat, elrejtőztek, úgy ellenőrizték, nincs-e veszély. Hallottam, hogy hirtelen megeredt az eső. A fényszórók egymás után aludtak ki. És ekkor rázendített a bagolypillék kórusa.
Énekeltek, fütyültek, ordítottak, arcul csapkodták egymást, mintha dobot vertek volna.
Brekegtek, trombitáltak a csöveken, visítottak, döngették a vaslemezeket.
A hangok erősödtek, kezdtek elviselhetetlenné válni ultrahangos hallásom számára.
Befogtam a fülemet. A kutyák morogtak. Tyim káromkodott és a levegőbe lőtt. A lángnyelv és a dörrenés lecsendesítette a bagolylepkéket.
– Valami baj van az idegeimmel – panaszkodott Tyim, és bekattintotta a puska závárzatát.
– Menjünk haza – javasoltam. – Én is elfáradtam.
– Még hogy elfáradtál – felelte Tyim. – Ohó! Egy hónap múlva olyan leszel, mint egy kifacsart citrom. A lábadat sem tudod moccantani. Hogyisne, el tudom képzelni. Persze, elfáradtál… Szép kis legény vagy!
Bekapcsolta a csőlámpát. Fénye a mout pofájába vágott.
A mout állt, pofáját az ösvényre fektette, és kitárta kapuszélességű száját. Szemei ijesztően fehérek voltak, alattuk hatalmas táskák csüngtek és remegtek, szájának nyálkahártyája fehér és ráncos volt.
Bőrén fehér bagolypillék mászkáltak. Ekkor bekapcsoltam az út menti világítást, amely a starttértől a házunkig húzódott. A gombasűrűségű lámpák kigyulladtak. Éles fényt árasztottak. A mout visszahőkölt. A sötétben nagyot reccsent az általa kettétört fa, és lassan zuhanni kezdett. Aztán ropogó ágakkal a földre csapódva elterült.
Most már minden veszély nélkül elindulhattunk a fényfolyosón.
– Igazad van – szólalt meg Tyim. – A fény megnyugtat.
És elindultunk. A kutyák csontvázszerű páncélzata zörgött menet közben. A kutyák ezeknek a szerkezeteknek köszönhették iszonyúan erős izomzatukat. Mialatt mentünk, elállt az eső, az ég kezdett kiderülni. A felhők repedésein kikandikáltak a csillagok. Valahol e ragyogó csillagok között haladt a Persey. A naszád már bizonyára az űrhajó zsilipkamrájában van. Valószínűleg elsőnek a komor parancsnok szállt ki belőle, majd kihozták a Vörös Ládát, és kivezették Starkot.
Mögötte pedig a szerencsétlen telepesek haladtak: bőröndökkel és csomagokkal a kezükben.
Hamarosan földre teszik az anyabolygón, és lenézik őket szürke és haszontalan életük végéig. A Lucifer pedig még néhány hónapig, évig, vagy több évtizedig várni fogja a következő telepeseket.

Tyim és a kutyák bementek a házba. Én az udvaron maradtam.
Álltam, és a Perseyt kerestem. Egy órával ezelőtt még mint Árgus szabad szemmel láttam. És lám, most már nem. A telepnek meg befellegzett, ez világos. Kevés az ember ebben a szektorban. De hát hol az űrhajó? Hol? És ekkor megpillantottam.
Az égboltot hirtelen fénylobbanás ragyogta be. A csillagok eltűntek: egy új nap gyulladt ki az égen. Mély és remegő árnyékok hullottak a Luciferre. Dolgoztak a Persey hajtóművei.
Az árnyékok továbbvonultak, és én tudtam, hogy az űrhajó repül, magával viszi egy másik szektorba az áttelepülteket és Starkot. Néztem e nap haladását, és büszke voltam. Mi, emberek, csodálatba ejtettük magunkat saját hatalmunkkal. El tudtuk készíteni a Perseyt, és megalkottuk a Kozmosz Törvényét. Ki akadályozhatott volna meg ebben bennünket? Csak mi magunk.
A Persey mögött lassan oszlani kezdett a fénylő kúp. Életem öt napját viszi magával az űrhajó: alig egy héttel ezelőtt a Fram rakéta hozta ide a Vörös Ládát.
Bizony, mindössze hat nappal ezelőtt történt.
…Susztov kapitány két emberrel kihozta a starttérre a rakétanaszádból az Árgus jelvényeivel és fegyvereivel megrakott ládát. Aztán ott állt a közelben, szétterpesztett lábakkal, keze a sisakjánál. Emberei a pisztoly táskán tartották a kezüket. Komor kíváncsisággal méregettek bennünket.
Én és Tyim fogadtuk őket. Égésszag terjengett a levegőben. A naszád oldalain horpadások, az emberek fáradtak. Néztem őket, a Kozmosz munkásait, néztem a Vörös Ládát. És akaratlanul remegni kezdtem…
Az első találkozás, randevú, és nem tudom, hogy még micsoda fölött érzett öröm jele volt ez.

2.

Tyim bolond. Éjszaka, van, és ő az asztalnál ül és dolgozik.
Mint mindig, most is írt. Szemüvegét valahol elhagyta, és most orra szántotta, szakálla seperte a papírt.
Puha ceruzával írt, nagy betűkkel, hogy írását jól lehessen olvasni. Aztán olvasni kezdi feljegyzéseit, közben kiegészíti apró részletekkel és elképzeléseivel. Én lezuhanyoztam, átöltöztem s lefeküdtem. Ám a következő pillanatban már felkeltem. Járkáltam és megpróbáltam megbarátkozni a helyzettel. Korábbi életemet szerettem volna élni, de nem ment. Mintha elvesztettem volna a kulcsot, és most ott állnék a szorosan bezárt, fehér ajtó előtt.
Az ajtó kemény és hideg…
Ki segít rajtam?…
Tyim?… Nicky?…
Nicky, a sokkarú robot ott állt mellettem: ő az én oltalmazom, szinte már barátom. Indikátorainak fényei pislogtak, mint aki fel akarja fogni lázongásom értelmét.
– Olyan akarok lenni, mint voltam, mint voltam – hajtogattam.
De valahol a lelkem mélyén még mindig Árgus és Bíró voltam. Üldöztem a Gonoszságot, és töprengtem rajta, miközben a felháborodás majd szétvetett.
– Éhes vagy? – kérdezte Tyim, és így felelt: – Hát persze! Készítek nektek valamilyen ásatag különlegességet.
Felállt és hozzáfogott az ételkészítéshez (közben diktálni kezdett a gépbe). Az asztalok és a tűzhely között járkált és diktált. Ugyanakkor a vacsorát is készítette: kivett a hűtőszekrényből két szelet húst, és beledobta a serpenyőbe. De most az egyszer ez a vaktában főzés nem késztetett nevetésre, mint azelőtt.
Én is járkálni kezdtem a polcok előtt, amelyeken a dobozok sorakoztak. A dobozokban minták. Segítettem összegyűjteni, kockára téve az életemet. De lényegében milyen apróság ez.
Tyim folytatta a diktálást:
– "…Figyelemre méltó az Sz 13. sz. típusú (kialakulatlan, mozgékony) biomassza megjelenése. A benne végbemenő változásokat valószínűleg a már kialakult objektumoktól származó genetikai információk átadása váltja ki. Észrevettem ugyancsak a rohamos élőanyag-szerveződést. E bolygó bioéletének intenzivitása kiegyensúlyozatlan, és a biomassza rendkívül nagy bőségben termelődik. Úgy is mondhatnám, hogy a demiurgosz jelenlétében – elmosolyodott és rákacsintott a papírra – az adott istenséget elfogta az alkotó düh." Milyen mártást szeretnél?
– Mindegy.
– "…Mi irányított hatást tudunk gyakorolni a 13. sz. típusú biomasszára – folytatta Tyim a diktálást. – Ha gamma-sugarakat és D-osztályú preparátumokat alkalmazunk, kiválthatjuk a bolygó számunkra szükséges fejlődési parallaxisát. De jobb, ha a Lucifert a genetikai tartalékok raktáraként használjuk fel. Úgyszintén figyelemre méltó az antigravitáció kérdésének megoldása."
…A serpenyő sercegett, Tyim toporgott és dörmögött, a kutyák fejüket a mancsukra helyezték, és gyönyörű arányló szemükkel engem néztek. Hatalmas, fekete kutyák, dogok. Tekintetük szelíd. Szemöldökük és pofájuk sárga, szemük gyengéden néz ránk, mancsaik vaskosak.
Néhányszor csettintettem: a kutyák farkukat csóválták. A tükörhöz léptem, és keresni kezdtem magamon Árgus ismertetőjeleit: a kiszélesedett homlokot, a bőr sápadtságát és a szem elviselhetetlen csillogását. De csak rendkívüli soványságom tűnt szembe. Arcom bőre gyulladásos, a szemem fáradt. Tyim is rosszul néz ki, az összes kutya is csupa csont és bőr. Íme, három elárvult fekvőhelyük.
Kijutott nekünk mindnyájunknak, alaposan kijutott.
Én szenvelgek a tükör előtt, és megpróbálom visszaadni szememnek korábbi csillogását, de nem megy. Észreveszem azonban, hogy egy hét alatt megöregedtem. Ráncok gyűrődtek a szemem körül. Hajszálvékonyak, a mindentudás ráncai ezek. Ajkam… Körülötte a Bíró kemény és keserű vonása. Ráadásul tudatában vagyok annak, hogy egy óriási dologba kóstoltam bele, olyan ez, mintha motor nélkül röpködnék vagy felhágnék a Sztroganov-csúcsra.
Tyim tovább diktált:
– "…A bolygónak osztályozó típusú tudósokra van szüksége. Az alkotó Glenn-nek még nem jött el az ideje. A munka törvénye…"

Én a következőkre gondoltam: Árgus-fivérek, csillagok Bírái… Mennyi ideig lehettem volna még veletek? Egy napig?… Egy hétig?…
És a fejem majd szétpattan az Árgusok hatalmas tudásától. Ez a tudás emészti, rágja az agyamat. Vajon kiszáll-e fejemből? Belém száll a korábbi világ? Miért mondtam igent? De hiszen azok, akiket az Árgusok kiválasztottak, nem mondhattak nemet. Ilyen eset nem fordult elő, az Árgusok nem tudtak róla. Különben megemlítették volna nekem.
De hát nem is mondtam volna nemet, még most sem, amikor mindent tudok.
– "…És a genetika értelmében robbanóak a szervezetek." Kész, foglalj helyet!
Tyimofej levette a tűzről a serpenyőt, és az asztalra helyezte, a papírokra.
Erős éhségérzetem támadt. Rendkívül sokat szerettem volna enni.
Tyim lerakta a tányérokat, kiöntötte a teát nagy bögrékbe.
Evés közben szokásához híven fecsegett. Még le sem nyelte az előző falatot, máris tömködte magába az újabb hatalmas darabokat. Odacsődültek a kutyák, és pofájukat az asztallap szélére helyezték. Tyim húsokat és szószba mártott kenyérdarabokat hajigált nekik.
Lesoványodtak, szegények. Tyim lefogyott, a kutyáknak nevetségesen megnyúlt az orruk. Laposak voltak, mintha hosszú ideig feküdtek volna a botanikus prése alatt.
– Tudod – mondta Tyimofej evés közben nagyokat nyeldekelve –, mi ketten páratlan emberek vagyunk. Tisztelettel én univerzális botanikus, zoológus, etológus, dendrológus, ördögtudjamiológus vagyok. Te annak a bitang Starknak köszönheted, hogy befurakodtál az Árgusok közé. Erős fickó… Nekünk kettőnknek tulajdonképpen emlékiratokat kellene írnunk.
Felkacagott, fogott egy marék cukrot, aztán kiadta a parancsot: "Tűrni!", és egy-egy cukordarabot helyezett a kutyák orrára. A kutyák sandán méregették a cukrot, mozdulatlanul és komolyan várták, hogy engedélyt kapjanak rá: megehetik.
– Az, amibe belekóstoltál – magyarázta Tyim –, óriási. Árgus! Mit gondolsz, mennyi ideig lehettél volna még Árgus halálos veszély nélkül? Egy hétig? Azt hiszem, hogy három napig. Aztán a proteinek kimerülése következik be. Hoppá! a kutyák feldobták és elkapták a falatokat. – De nem szabad megfeledkezned arról, hogy titáni dologba kóstoltál bele.
… Nálam is előfordul ilyesmi, amikor egyedül szemlélgetem a tudomány épületét – elvörösödött. – Ha úgy érzem, hogy valami óriási dologba kóstoltam bele, olyan, mint mikor felmászok egy havas csúcsra. Ide figyelj, mi volna, ha kiruccannánk északra, hogy felfrissüljünk és vadásszunk egyet? Mégiscsak Északi-sark, hó, szőrbundás vad. Mi?
– Meglátjuk – feleltem, s arra gondoltam, miért ismételgeti az én saját elképzeléseimet.
A címe pedig így hangzana: Árgus-12 visszaemlékezései. Emlékezzünk csak vissza, emlékezzünk csak vissza… Tehát, megérkezett a Fram teljesen váratlanul. Rakétanaszádot küldött le a Luciferre.
Készülékünk tönkrement a viharban, nem vettük a jelzéseket, és az udvaron sürögtünk-forogtunk.
Világos, hogy a Lucifert nagy távolságról könnyen elnézték. Egyszer csak a világoskék napfényből kibukkant dübörögve és füstöt lövellve a hosszú test. Emberek! Rakéta! Én és Tyim (meg a kutyák) lélekszakadva rohantunk a starttérre. Nem volt időnk komolyan felöltözni, könnyű ruhában futottunk. Aztán Susztov kapitány, a vörös, préselt bőrből készült Láda, az Avatási Szertartás és egyebek következtek.

ÉN, ÁRGUS

Az Árgusok azt mondták nekem, hogy a Szertartás régen született. Azt állították, hogy születésére senki sem emlékszik. Én viszont tudom, hogy a Szertartást és az Árgusokat is a technika vívmányai és az agilis emberi agyak leleményessége szülték.
A szertartás értelme nagyszerű volt. Az idegen napok között a ritka rakétaforgalom idején (útjukat másodpercekben számolták) szünetelt az igazságszolgáltatás, a Törvény pedig megváltozott. A Kozmosz Törvényének megszegését jelentették azok az igen ritka esetek is, amikor az egyik ember megtagadta a másik megsegítését, amikor az egyiknek éppúgy, mint a másiknak az élete borotvaélen táncolt, és csábítónak tűnt az egyik életét a másik rovására megmenteni.
A Törvény megszegésének (és bűncselekmény elkövetésének) számított az új bolygók meghódítására ösztönző kezdeményező készség elnyomása.
Megbocsáthatatlan Bűncselekménynek tekintették azt, amikor az ember félelmében (vagy gőgjében) megsemmisítette a tőle idegen bioéletet a felfedezett bolygón, és egy újat hozott létre: gépekből és vasból. Kivizsgálták a katasztrófákat is. Az Árgusok találták még az elveszett Euripidész űrhajót, ők kutatták fel az eltűnt Kron-expedíciót. Ez utóbbi nehéz munka volt, mert abban a szektorban csak egy kisméretű mentőrakéta állt a rendelkezésükre. És Árgus, a Törvény szolgája kockára tette életét, de elvégezte a feladatot.
A Törvény végrehajtását olyan emberre bízták, aki ugyanazon a bolygón vagy ugyanabban a csillagszektorban tartózkodott, ahol Gonoszságot követtek el. Az illető rendszerint becsületes, jóindulatú ember volt, mást nem engedtek volna a Csillagok Árgusainak alárendelt Erők közelébe…
Ez az ember összeütközésbe került a kozmikus erejű Gonosszal (például az őrült Henry Flynn-nal, aki egyedül kalózkodott az 1291 A szektorban).
A szükség szokatlan találmányokat szült – bárki megküzdhetett a Gonosszal, akármilyen erős is volt –, a többi ember végezte halaszthatatlan teendőit.
A vörös, préselt bőrből készült Láda minden szükséges dolgot magában foglalt. Odaszállították, ahol Gonoszság történt, a legendák szerint maga a Láda is vándorolt az űrben.
Akire a választás esett, az lett a Bíró és az Árgus. Üldözte a Gonoszt, legyőzte, elítélte, büntette…
Az Árgus olykor elpusztult, de a Törvény kemény és határozott léptekkel haladt végig ezeken a néptelen bolygókon. Én is szerettem volna menni, kutatni, elpusztulni és diadalmaskodni. ("Vigyél, engem vigyél magaddal!" – sugalmaztam a Vörös Ládának.) Susztov levette sisakját, és megtörölte homlokát. Arca gondterhelt volt.
– Ide figyelj, Iván – kérdezte tőle Tyimofej –, minek ide ez a holmi? Mi történt? A bolygón csak ketten vagyunk. Susztov hallgatott.
– De nagy a hőség itt nálatok, fiúk – mondta aztán. – Hogyhogy még nem főttetek meg? Fülledt a levegő, kénhidrogén érződik. Pokol! Én tulajdonképpen szérumot szállítottam a Mekauszra, de egy bolond megölt itt egy embert, hát mellékmegbízatást is kaptam. Ez a Láda majd elmond neked mindent. Ez a helyzet, Tyimofej.
Aztán hozzám fordult.
– Ejnye! Most ismerek rád, te Krasznov vagy, és meghaltál a Vegán. Micsoda csodák történnek ezekkel az elhunytakkal, mi, Tyimofej? Úton-útfélen találkozhatunk velük mint élőkkel (pedig én valóban halott voltam, de életre keltem). Fiúk! Tegyétek rá erre a holmira a kezeteket. Gyorsabban, gyorsabban, mert sietek. Persze, csak ha hajlandók vagytok Árgus, Bíró satöbbi lenni és helyreállítani az igazságosságot?
Előreléptem, és rátettem nagyon remegő késiemet a Ládára.
– Hajlandó vagyok.
Tyim is kilépett, s rátette a kezét: "Hajlandó vagyok."
A Vörös Láda az automata monoton hangján kérdezte:
– Georgij Krasznov, hajlandó ön végrehajtani a Törvényt, követelni a Törvény végrehajtását, üldözni azt, aki megszegte a Törvényt?
– Hajlandó vagyok! – Úgy éreztem, hogy a Láda fedele egyre melegebb lesz. De a kezem nyugodt maradt.
– Georgij Krasznov, köteles vagyok önt figyelmeztetni a veszélyekre: ön a Lezsov-féle koefficiens szerint egy-egy munkanapjáért életének éveivel fog fizetni.
– Hajlandó vagyok.
– Ismeri ön a százszemű, éber tekintetű Árgus mitikus jelentését?
– Igen!
Az automata így szólt:
– Ebben az esetben ön Bíró, ön a Csillagok tizenkettes számú Árgusa.
– Igen, az vagyok – feleltem.
– Átadom önnek az Árgusok Tudását – mondta az automata.
Jóllehet, két ember is csak nehezen hozta ki a Ládát a rakétanaszádból, én mégis a kezembe vettem. Odébb vittem egy korallbokor alá, felnyitottam, és kiszedtem belőle a Csillagok Árgusának regáliáit. Felöltöttem az Árgus páncélmellényét és fehér sisakját, feltűztem a Jelvényt: az ötágú csillagot. Abban a pillanatban a kapitány tisztelgett nekem, és felsietett a pallón. Emberei is siettek, csak egy pillantást vetettek rám. Mintha csak a szél fújta volna el őket. (Jómagam is éreztem a szelet: hűvös légáramlat támadt, megcibálta a fák ágait.) Tyim barátom elfordult, a kutyák meg odasimultak hozzá. Mert már belém költözött a Törvény ereje, és nem volt a Világűrben hatalom, amely felvehette volna az enyémmel a versenyt. Én mindent láttam.
Maga az ég tárult ki nekem: a sűrű nappali levegőn keresztül világosan láttam a csillagképet, a csillagfelhőket.
Fenyegetően csillogtak. (Láttam, de nem hittem a saját szememnek.)
Láttam (még mindig nem hittem a saját szememnek), hogy közeledik, mellettünk halad el a Persey űrhajó. Eszembe ötlött, hogy szükségem lesz rá. Igen, szükségem lesz rá. Parancsot adtam, és éreztem, hogy az óriási űrhajó megszakította útját, és elindult ide – hozzám.
Tudtam (és nem hittem magamnak), hogy öt nap múlva itt lesz, az űrhajón pedig már számítgatják a fékezés módját.
Én tettem ezt, én mindent meg tudok tenni. De mi az a minden?…
Meg tudom állítani a rakétákat, meg tudtam törni a gonosz akaratot, és keresztül tudtam látni az emberen.
Megláttalak téged, Stark. Magaddal hoztad a Gonoszságot az én bolygómra. Vigyázz magadra!
…Fejem majd megfőtt a súlyos sisakban. A páncélmellény széles (ez a jó, mert az éghajlat trópusi), a pisztoly kényelmetlen: nehéz és nagy. Minden lépésnél a csípőmet verdesi.
…Miután elbúcsúztattuk a naszádot, Tyimmel hazamentünk. Én még elvesződtem a szokásos dolgaimmal: fényképeket hívtam elő, megjavítottam a hálót. De körülöttem minden oly furcsán összezsugorodott.
Az udvar, amelyet mindig elég nagynak tartottam az esti sétáimhoz, most szűknek bizonyult.
Járkáltam, toporogtam benne, aszerint hogy mennyire gyorsultak fel a gondolataim.
Tyimofej kinézett, vállat vont, és becsukta az ajtót. Kijött Bucky félénken átsomfordált az udvaron, és a torony lábánál alvégezte kisdolgát. Fent a magasban, mintha fénypontok repültek volna, egy csapat foszforeszkáló medúza húzott tova. A hálón bagolypillék másztak és torokból böfögtek. De kiáltásaik már csendesek voltak: a Lucifer hangjai igen gyengék voltak a bennem dübörgő Hangokhoz képest. Már Árgus voltam, és az összes korábbi emberek, korábbi Árgusok beszélgettek velem: átadták nekem a Tudást.
Végigfutottam velük az Ember történetén, az Emberén, aki gyík alakjában mászott ki az Óceánból, és gyötrő kínok közepette teremtette meg az ideális Társadalmat, a Törvényt, a Tudományt és a Rakétát.
Nem mondhatnám, hogy a Tudás boldoggá tett. Ellenkezően, fészket vert bennem a nyugtalanság. Pedig hát ez az Árgusok ereje: tizenkét okos, tapasztalt és határozott ember volt bennem egyedül.
Ki lehetett még erősebb nálunk?
…Ismerkedtünk, beszélgettünk egymással.
Hangjuk kezdetben mint susogás, mint a gondolataim árnyéka kelt életre bennem. "Árgus vagyok – gondoltam. Milyen furcsa."
– Még nem vagy az – súgta az egyik. – Nem vagy az…
– Csak leszel – mondta a második.
– Árgus vagy… Árgus vagy… Árgus vagy – suttogták mindvalahányan. A hangok öblösödtek. Végigdübörögtek bennem, szinte megsiketítettek, aztán távolodtak… Az Árgusok beszélgettek velem. Árgus-9 azt mondta, hogy mindent megtudok az emberről. Árgus-7 felajánlotta, hogy beszél nekem a világokról. Különböző tanácsokkal láttak el.
– Ha használni akarod a pisztolyt, csak nyomd meg a piros gombot a nyelén.
Aztán újfent arról beszélnek, hogy ha hozzájutottam az Árgusok Erejéhez, azzal takarékosan kell bánnom, hogyha már erős vagyok, óvnom kell (nem megtörnöm) az ember akaratát.
Árgus-11 az igazságról beszélt nekem. Árgus-10: "Mi mindnyájan barátok vagyunk, mindnyájan bírák vagyunk." És erről jut eszembe, megemlítette, hogy a Törvény alól van kivétel.
– Én Árgus-1 vagyok – szólalt meg egy kissé rekedtes hang. – Engem majdnem megöltek, amikor még nem viseltünk páncélmellényt. Barátom, majd mások megismertetnek téged a mellény tulajdonságaival. Én csak a Törvényről és saját magamról számolok be neked.
…Ezekben az órákban átéltem tizenegy életet, magamba fogadtam tapasztalatukat. Aznap este megöregedtem, hófehér lett a hajam. De egy kérdésre nem válaszoltak nekem. Nem akartak felelni.
Honnan a félelem, amely belém költözött?… Mérhetetlenül jó vagyok. Mi ez? Az erő utóhangja? A hatalomé? Kisugárzás?…Vagy talán a jóságomnak egy újabb oldala? Hatalmas kutyáink, amelyek megtámadták a moutokat is, kezdetben féltek tőlem, pedig én úgy szeretem őket. Hallottam: fel-felvinnyogtak, aztán vonítani próbáltak, végül kórusban rázendítettek öblös, panaszos hangon. Ekkor Tyim rájuk ordított:
– Nyughassatok már!
És ezt gondolja magában: "Hallottam, hallottam erről az átkozott képességről, de nem akartam elhinni. Hogyan tudták a feltalálók összehangolni a telepátiát és a hipnózist az olyan újdonságokkal, mint az ő mellénye és sisakja? Fogalmam sincs."

…Járkáltam.
A háló a levegőben úgy nézett ki, mint a megdermedt kék eső. Bagolypillék mászkáltak rajta. Szájukat tátogatva hangokat lövelltek belém – kiáltással pusztítják el a táplálékot. Felfúvódtak, s majd szétpukkadtak az erőlködéstől. Villogtak a nyelvek, rezegtek a membránok. A fény csalogatta is őket, meg el is pusztította. Amint kimúltak, legurultak a hálón az árokba. Odalent valamiféle állatok ropogtatva, csámcsogva felfalták őket.
Most egy fehér penész kezdett felfelé mászni a hálón. Állábait beledugta minden egyes hálószembe. Mindjárt beomlik rajta. De most csattant a villamos kisülés (autorelé!), és a penész, amely olyan volt, mint egy nagy lepény, lezuhant a mélybe.
…Járkáltam. Sötét éjszaka, fénylett a síkság.
A bioállomás az itteni legmagasabb dombra épült. Láttam a síkság világoskék foszforeszkálását, benne pedig sötét, felfúvódott dombokat.
A dombokat a fák koronái olvasztották össze az éggel.
Néptelen helyek… Kiderül, hogy nem voltak mindig lakatlanok.
Negyed diaméterre tőlünk, nyugaton terült el a telep (benne a Gonosz), ott laktak a Virgusz bolygóról érkezett emberek. A telepet három hónappal ezelőtt titokban (miért?) létesítették. Utánanézek a dolgainak, eltiprom a Gonoszt. Ez az én célom.
…Reggel átmegyek a telepre. Útközben segítségre lesz szükségem, Tyimofej meg a kutyái kellenek nekem, no meg az Aljoska. Vajon Tyim hajlandó lesz-e jönni?
Semmi vész, majd rábeszélem. Vajon mit csinál most? Feje alá rakott kézzel fekszik. És az én átalakulásomon töpreng. Aztán kis ideig Jessie kölykei foglalkoztatják: el kell őket választani az anyjuktól, és rá kell szoktatni az önálló életmódra. Köszönet ezért a szomszédságért, Tyim! Most belemosolyog a sötétségbe: elképzeli magában kollégáinak arcát, amikor majd öt vagy tíz év múlva visszatér hozzájuk a Luciferről… Darwinra és Mendelre gondol.
– Én átugorlak benneteket… Mind a kettőtöket… – suttogja. (Én nem hiszek a saját fülemnek: ez a szerény Tyim ilyesmire vetemedik.)
– Aludj, aludj, kedves Tyim, holnap átadod nekem a kutyáidat, és vezeted a gépet. Egyedül.
Most pedig a Lucifer…
Gyémánt vagy e nap körül keringő holt bolygók koszorúján. Be vagy kenve az Elsődleges Nyálkával, rád vár a következő feladat: a Nyálkából rendkívül szép állatokat, rovarokat és halakat kell formálnod (a mout és a többiek még csak amolyan vázlatok). Ám sorsodat, Lucifer, eltorzíthatják a Virgusz-lakók.
…Stark! Én látlak téged, látom fekete profilodat. Olyan vagy, mintha papírból vágtak volna ki, most két dimenziód van. Még tisztáznom kell a mélységedet. Vigyázz magadra!
Kezedben tartod a szeizmogramot. Tudod, hogy földre szállt a rakétanaszád, és a gondtól most ráncba gyűrődik csapott homlokod… Sajnálod, hogy nem készültél fel erre a gyors fordulatra? Újabb lehetőségeket keresel?…
Ezt gondolod: "Számomra drága az idő. Vagy két-három évig kell még forgatni a gömböt, és akkor majd mindenki meggyőződik igazamról és erőmről, és beletörődik sorsába."

– Megtalálod a térképen?
– Simán. Ott van a folyóelágazás és a fennsík, a kék hegyi kőzetek kibúvásaival.
– Van fotótérképem, még a térképhálózatot is elkészítettem. Persze, csak a hozzávetőlegeset.
Tyimofej egymás után nyitogatta ki a ládákat, a térképet keresve (nála mindig nagy a rendetlenség). Közben megjegyezte:
– A kutyákra meg felhúzom a szupervédőket. "…Most pedig beszámolsz nekem Starkról és Glennről. A földieid!"
– Érdekes – mondta Tyim, miközben a ládában turkált. Agyamba villant egy név: Stark… Otto az utóneve?
– Plusz Ivanovics… Hajlott hátú, ügyes emberke, álla és orra hegyes.
– Már emlékszem! Találkoztunk: egocentrikus alak. De miért kell neki gonoszkodni?
– Hatalomvágy? – latolgatta Tyimofej. – Bizony, az. Aztán az a szokása, hogy mindig keresztülviszi a saját akaratát. Íme egy szállóigéje: "Ezerszer elmondom, míg csak be nem lyukad a feje." Agya szikkadt, mint a tapló, csupa képlet, elv, rendszer hemzseg benne. Aztán hirtelen egy rövidzárlat, és máris rejtélyes a viselkedése. Ő írt cikkeket a bolygók betelepítéséről. Glenn… A biológiai betelepítés híve… Itt ez az átkozott térkép! Sebész és nemesítő, leendő híresség, aki az ellenségem, és valószínűleg zseni.
Tyimofej előhúzta a dossziét, kioldotta a zsinórjait, és a térképet az asztalra, az edények tetejére dobta.

…Tyimofej, te derék ember. Nem tudsz elaludni? Aludj, aludj… reggelig. Amint megreggeliztél, felajánlod nekem magadat és a kutyáidat. De magunkkal visszük a rakétapuskát is.
Majd Nicky viszi. Döntöttem!
Bementem a házba. Tyim horkolt, a meleg, puha csomóba verődött kutyák engem néztek.
Kedves, jóságos csodabogarak…

ÁRGUS MÁSODIK NAPJA

Amikor a süteményt ettük, Tyimofej megsimogatta a szakállát, majd markába szorította és megrántotta.
– Felséged mit szándékozik csinálni a mai napon? – kérdezte. – Nincs érteimé itt ücsörögni. Csak nem akarsz örökké az Árgusok állapotában lenni?
("Mindjárt felajánlod a segítségedet.")
– Hallod-e – folytatta Tyimofej sandán méregetve és száját eltakarta a szalvétával –, te örülsz a kapott hatalomnak, az megvan, egész éjjel a te túl gyönyörű szemedről álmodtam. De hát, barátocskám, a hatalomért fizetni kell. Hallottam, hogy ez a mellény… Röviden, téged lehetetlen megölni. Ez hazugság. De vajon veszélytelen-e hosszú ideig magadon viselni az effajta furcsa tulajdonságokkal rendelkező holmit? Ezért hát vigyél magaddal engem, a kutyákat, a kocsit. Van legalább halvány fogalmad róla, hogy hol található az az átkozott titkos telep? Ráismerek bolygólakó társaimra, mindig ostobaságokat fecsegnek.
– Én látom. Tudód, én Tatom a színhelyt, a tájat, a sajátosságokat. De a koordinátákat persze nem.
– Hát igen, én és Glenn ellenségek vagyunk. Én megfigyelő vagyok, én szeretnék minden bolygón mindent érintetlenül megőrizni, ő meg arra törekszik, hogy mindent átalakítson. Öntelt alak, nem szeretem.
A térkép olyan volt, mint Tyim: maga fabrikálta, hanyag munka. De a felvétel egészen kitűnő.
Megtaláltuk a folyót és a kék fennsíkot.
– Vagy tizenöt-húszezer kilométer – mondta Tyimofej, miközben ujjával lemérte a távolságot. – Kilenckor felszállunk? Akkor siessünk, a köd felfelé száll.
Amikor mindent eldöntöttünk, újra megéheztem.
Egymás után kapdostam befelé mindent az asztalról: a szendvicseket, pástétomokat, cukordarabokat.
Tyimofej gondterhelten nézett rám.
– Nagyon meggyorsult az anyagcseréd, jó volna alávetned magad egy kalorimetrikus vizsgálatnak – mormogta. – És minél több élelmet kell vinnünk magunkkal. Találunk ennivalót a telepeseknél?
– Természetesen. De tudod-e, hogy Stark valamit spekulál az automatákkal?
– Csak hazudjál! – kiáltott rám Tyim. – Mintha látnád.
– Én láttam.
Evés közben láttám a fennsíkot. Egyszer csak füst, lángnyelvek – visszahőköltem. A füstből, amit csak én láttam, valami rézsűt felröppent, végighúzott az égen, s eltűnt. És már a nevető Starkot látom. Arcán rosszindulat. Hegyes az orra, hosszú az álla. Napbarnított ez az Otto Ivanovics. Ajka keskeny, széleit beszippantotta. És minden: az orra, az álla és a szeme a kötekedő csirkefogó rosszindulatát sugározza. Most legyintett, aztán karba font kézzel elgondolkodott. Az a széles valami pedig veszettül száguld felénk, végigperzseli a fák csúcsait. Ráeszméltem: Stark ütött először. Rájöttem arra is, hogy az a keskeny szárnyú madár, amelyik egy héttel ezelőtt fölöttünk húzott el, az ő robotja volt.

NYOLCADIK HÓ 21-ÉN

(T. Mohov naplója)

Furcsa, megerőltető napok. Meg kell örökítenem őket, nehogy eltűnjenek, nehogy feledésbe merüljenek.
Egy: a kolónia – miért nem figyelmeztettek engem? Vagy talán a Tanácsban megállapodtak abban, hogy maguktól jelennek meg előttünk?
Avagy az adóvevő megsérülése volt az akadály? Akkor minden világos: a közleményt leadták, de mi nem vettük, aztán nem ismételték meg, mert bíztak a telepesekben.
Kettő: Árgus kollektív személyiségének problémája. Szívesen elvégezném magamon ezt a kísérletet. Most ugyanis közvetett adatokkal, megbízhatatlan érzésekkel rendelkezem.
Nyomban megéreztem a változást a barátomban. Felkeltette érdeklődésemet az a jelenség, hogy váratlanul megerősödött a személyisége. (Nem voltak a kezem ügyében a tesztek, nem tudtam megállapítani az intellektus "előtti" és "utáni" koefficienseit.)
Ám a Szertartás "után" a homloka szélesebb és kidomborodóbb lett, félig szétfolyó, félig ragyogó. Megváltozott az arcszöge is, szeme mániákusan csillogott. Georgij gyors léptekkel járt, térdízületeiben nem hajlította meg a lábait, mozdulatai kiszámítottak, gépiesek. Úgy tűnt, hogy az a valami, ami a belsejében tanyázott, bökdöste előre.
Mi tűnt még fel? Magasabb lett. Ez érthető is, azért nőtt meg, mert megnövekedett vázizomzatának tónusa. Amikor összenyomta (az én kérésemre) a rugós expandert, az összelapult. Vérnyomása magas.
Ő valóban a Csillagok Árgusa, szinte már szuperember. Nehezen boldogulok vele, úgy érzem magam, mintha megmérgeztek volna: a fejem hasogat, hányingerem van, a lábam remeg, félek. Georgij becsületes, nyíltszívű, jó ember, de én zavarban vagyok, és bizony félelmet érzek.
Kapkodással és feszültséggel töltötte meg az életünket.
Reggel (früstök után) hirtelen elordította magát, hogy mindenki feküdjön a padlóra, ő meg fogta a rakétapuskát (fél kézzel!), és kirohant az udvarra. Nyomában csaholva és bömbölve az egész kutyafalka, Jessie kölykei vinnyogni kezdtek a ládájukban.
Kimentem utána.
Georgij odakiáltotta nekem, hogy húzzam félre a hálót. Gyorsan! Tüstént!
Bekapcsoltam a motort, és az égbolt, a világoskék, tiszta égbolt kitárult, a medúzáknak nyoma sem volt. Georgij kiabálása és sietsége ebben a pillanatban ostobaságnak tűnt.
Hirtelen széles árnyék húzott el a ház fölött. A hajtóművek bömbölésétől minden remegett. Tűzcsóvák hullottak, majd bop-bop-bop hallatszott, s e széles valami után három kis rakétalövedék röppent a magasba. Georgij lőtte ki őket. A szárnyas robot nyomába eredtek, aztán a fák mögött még egy olyan erős "bop" hangzott fel, hogy ledőlt a rádiótorony.
– Robotot szabadított ránk! – kiáltotta Georgij. – Micsoda ötlet!
Átadta a puskát Nickynek, hunyorogva nézte az eget, és a sisakját vakarta.
– "…Harmadik paragrafus: Az, aki az automatát emberre irányítja, első fokú büntetést érdemel" – mondta. – Pedig pontosan célzott, jó térképe lehet. Állomásunkról mindent tudott.
– Gazember! – szaladt ki a számon.
– Megyek, és megnézem munkánk eredményét – mondta Georgij.
Kiment, és bátran nekivágott az erdőnek: úgy ugrálta át a bokrokat, mintha csak átszállt volna fölöttük.
Micsoda reflexek: kikalkulálta, hogy három lövedékkel leszedi azt az ördögmasinát. De ha az telibe találta volna a házat?… És elfogott a félelem. Én nem féltem a moutoktól és a zagrávoktól, sem a Lucifer bacilusaitól. De ha megérkezik egy robot, és az égbe röpíti az embert és a házát, az már pokolian félelmetes.
A házam… Ugyanolyan sajnálattal gondoltam rá, mint amilyen a kutyakölykök láttán szokott olykor elfogni.
Nem, így nem fog menni a dolog, sietni kell. Elindultam, hogy rendbe hozzam az Aljoskát. Megvizsgáltam: minden rendben volt: az antigráv feszültség alatt, az üzemanyag a tankokban. Lenyomtam az indítógombot: a masina mellmagasságnyira felemelkedett a levegőben. Megsimogattam: szeretem ezt a szerkentyűt.
Aljoska egy nagydarab igásállat, van benne egy fülke, ebben tűzhely és hűtőgép.
Leeresztettem a földre, kidobtam egypár döglött bagolypillét, egy ronggyal megtöröltem vezérlőrúdjait, megcsapkodtam az ülőpárnákat – rendben van! Nekifogtam az udvarnak: bosszantott a sok mindenféle, ibolyaszínű, röpködő jószág, amely ellepte az udvart.
Cserregtek, rám ugráltak, fullánkjuk csillogott, mint a tű.
A motorral felhúzattam a hálót. Méghozzá a legjobbkor, mert máris közeledtek a röpködő – vörös, kék és sárga színű medúzák. Olyan szépen úsztak a levegőben, mint egykor az ókoriak hajói a vízen. De amint lejjebb ereszkedtek, láttam himbálódzó csápjaik kék rojtjait.
Újak nem voltak köztük, mindnyájan a régi fajtához tartoztak: hólyagszerű medúzák, óriásmedúzák stb. Kivezettem a kutyákat, és rájuk húzogattam a szupervédő-öltözéket.
Amit én itt szeretek (Georgijon és a bolygó állatain kívül), az a kutyák testmelege.
Először is: a kutyák az én távoli rokonaim. Másodszor: kellemes érzés számomra, ha megsimogatom őket, hozzájuk érek, felborzolom a szőrüket. Szeretem füröszteni, fésülni, nyírni őket… Oly kellemes érzés, amikor meleg nyelvükkel gyengéden megérintik a kezemet.
De amiatt szégyellem magam, hogy kutyákat hoztam ide, erre a bolond bolygóra. Legszívesebben bocsánatot kérnék tőlük, azt mondanám nekik: bocsássatok meg nekem, énértem indultok harcba és pusztultok el, de nélkületek nem tudnék itt élni. Szükségem van a ti gyengédségetekre, éberségetekre, szeretetetekre.
A szupervédő-öltözék – harci páncélzat. Tulajdonképpen a rendes páncélra rácsavarok egy homlokpántot, amelyen harminc centiméteres tüske van – pokolian nehéz rászoktatni a kutyát a használatára –, aztán tüskékkel látom el a hátát és az oldalait: húsz-húsz darabot mindegyik helyre.
Szeretném látni annak a moutnak a pofáját, amely ráront az én kutyámra.
De a kutyák igazi fegyvere az automatikus száj. Állkapcsait egy iszonyatos erejű hajtóműves hátirobot működteti.
Felöltöztettem a kutyákat. Elképzelhetetlenül rútak voltak és rettenetesen veszélyesek, így is lépünk majd be a telepre.
Már vinnyognak, csóválják a farkukat, hozzám simulnak. Ó, ez Georgij! Átugrott egy bokrot, pofán csapott egy moutot.
Kezében a széles csövű pisztoly. Tehát háború.
– Tudod-e – kiáltotta felém –, hogy a robot idevalósi? Egyetlen védjegy sincs rajta!
– Nem létezik. (Elcsodálkoztam.)
– De létezik!
– Mi volt az a dörrenés?
– Az a bolond három rakétát vitt, de kettőnek a kivetőszerkezete felmondta a szolgálatot. Eliramodtak. Egyébként megsemmisítették a narancsszínű bibircses jószágot. Darabokra tépték!
– Úgy kell neki – dörmögöm. – Elszemtelenedett, kurgatta a kutyákat, rám vadászott.
Georgij odajön hozzám, megveregeti a vállam. Ó, micsoda súlyos, rettenetes kéz, de jóságos.
– Örvendj! – mondja. – A ház nagyságú, sárga csiga falatozik belőle.
– Fénylik?
– Anélkül is világos van ott.
Úgy látszik, ez a Nagy Napállat, amely a korallszerű fák sűrűjében tanyázik. Beszálltunk. Én a vezérlőpulthoz ültem. Árgus mellém telepedett, összecsavarodva ült, mintha kiszedték volna minden csontját.
Láttam, milyen sovány és hegyes a válla, és összeszorult a szívem.
Nicky bemászott a kutyákhoz.
Felvittem a masinát a fák fölé, a magasban lakó különleges erdei lakók világába. Nyomban körülsereglettek minket a röpködő hólyagok, a gép szárnyára néhány sárga kétfejű telepedett. A fülkéhez szaladtak és kimeresztett szemekkel bámultak. Délnek fordítottam a masinát, és mérsékeltem a sebességét. Gázsugarak húzódtak mögöttünk. Még ha van is Starknak távradarja, csalódást okoz majd neki, mert nem vesz észre bennünket, oly alacsonyan repülünk.
Megtehettünk vagy kétszáz kilométert, amikor nyugatnak fordultam. (Alattunk most a dzsungel fáinak csúcsai húzódtak.)
– Tyim – szólalt meg váratlanul Árgus –, Tyim, otthon mindent eltakarítottál?
– Mit? Hol?
– Hát otthon. A gyűjteményeket, fotókat, feljegyzéseket?
– A legfontosabbak a széfekben, az utóbbiak a polcokon.
– Tyim, én nagyon sajnálom a történteket – mondta Árgus.
– Mi történt?
– Ő rajtunk ütött. Három rakétát eresztett a házba. Nézd csak, füst.
Félrehajtottam a napvédő ellenzőt, és megpillantottam a füstöt. A dzsungelból szállt felfelé vékonyán, rúdmagasságnyira.
A látvány mellbe ütött, és megszédültem. S ekkor Árgus hideg ujjait éreztem a kezemen, amelyet levett a vezérlőbillentyűzetről.
– Sajnálom – ismételte. – Nagyon-nagyon sajnálom.
Behunytam a szemem, és arcomat a tenyerembe rejtettem, amely gépolajszagú volt. Nagyon szerencsétlennek éreztem magam.
Föld alatti helyiségben születtem a hideg Virguszon. Ezen a sivár bolygón nőttem fel, amelyen nem voltak állatok, sem fák. A Luciferen megtaláltam mindazt, amire szükségem volt, sőt bőségesen. Jól éreztem magam itt.
– Árgus – szólaltam meg –, jól belerántottál ebbe a históriába. Az a pokolfajzat Stark hozzám sem nyúlt volna. Mire kellettem volna neki? Ülök magamnak az állomáson, és gyűjtöm a mintákat.
– Igazad van.
– Most gyűlölnöm kellene téged: gyűjteményeim megsemmisültek.
– A legfontosabbak a széfekben vannak.
– Siessünk haza! – ordítottam, és felugrottam a helyemről.
– Ezt aztán nem tehetjük.
– Munkánk gyümölcse ég. A te munkádé is, gondolj arra.
– Mi közöm hozzá? – felelte, majd elgondolkozva hozzátette: – Megkeményedtem, aggodalmaid idegenek tőlem. Én az igazságszolgáltatás nyila vagyok, amely a Gonoszra céloz, az én utam egyenes. (Felsóhajtott.) Ne dühöngj, mindjárt jobban érzed magad. Máris jól érzed magad, jól érzed magad… Már elfelejtetted az egészet, jól érzed magad.
Hideg tenyerével megsimogatott, és én máris jobban éreztem magam. Elgyengültem, még a szememet is behunytam.
– Majd új gyűjteményeket állítunk össze. Beküldjük a dzsungelbe a megfigyelő robotokat, és meglesz a termésed – mondta gyengéd hangon.
– De hol vesszük a robotokat?
– Starktól.
Másnap este pedig Stark lecsapott ránk.
Már csak egyórai repülés volt hátra a fennsíkig. Közeledett az este. Átrepültünk a Lavrak-tó fölött. Emlékszem, egyszer ott Langevennel a part menti sziklák tükörképére lövöldöztünk, és a lövedékeink visszapattantak a szikláról.
Itt csak egy ilyen tó van, a többi vidéket mocsaras dzsungel borítja. Ha ezt a szót ezerszer elismételjük, nem egy napig, hanem egy hónapig, egy évig mormoljuk szüntelen, akkor eszmélünk rá, milyen terjedelmes.
Hogy mi ment végbe azokban a mocsarakban, arról fogalma sem volt senkinek, még nekem sem.
Házunkra, a gyűjteményeimre többé nem gondoltam, Árgusra nem haragudtam. Az alárendeltség érzése fogott el, első ízben pihentem a Luciferen. Elborult, szendergő állapot.
Estefelé bemértük egy idegen radar jelzéseit. Az automata pilóta a bemérés alapján vezette masinánkat. Úgy repültünk, mintha egy meghúzott vonalat követtünk volna. Georgij közölte velem, hogy Hangokat hall, és hunyorított.
A kutyák szűköltek, enni kértek.
Átmentem hozzájuk. Adtam nekik hűtött vizet, egy-egy kétszersültet vetettem mindegyiknek, aztán kinéztem az ablakon. Láttam az erdőt, amelyet a sebesség rozsdás és fehér sávokká változtatott, láttam a mellettünk elsuhanó repülő lényeket, hallottam, amint puha testük nekicsapódott a gépnek, hallottam a levegő sivítását a burkolatán.
Sivítás és nedves paskolások, sivítás és paskolások.
Egyszer csak nekimentünk egy sziklának, valami fának csapódtunk, aztán meg egy falnak ütköztünk. Legalábbis nekem úgy rémlett, hogy szikla, fa és fal. Engem kivetett az ülésből. Tűz lobbant, és bűzös füst tört be a fülkébe.
A magas fák mentettek meg minket: Aljoska a csúcsaikra zuhant és lefelé bukdácsolt. Esés közben beékelődött az összenőtt fatörzsek közé. Az eredmény: masinánknak befellegzett, én betörtem az arcom, Bucknak kificamodott a lába, de Georgijnak semmi baja, pedig a fülkét alaposan összetörte a robbanás.
Georgij kidobta a kötéllétrát. Én meg dermedten meredtem lefelé: odalent a fekete trópusi erdő, a foszforeszkáló mohák.
Rázott a hideg, összeszorítottam a fogam, ökölbe szorítottam a kezem, és… elbőgtem magam. Georgij pedig vicsorgott. Végigtapogatta magát, megcsapkodta a vállát, a lábát, közben így beszélt:
– Tudod, hogy ez a test be sem rezeit. Pedig lett volna rá ideje: a rakétát észrevettem, velünk szembe jött.
– Miért nem tértél ki előle?
– A tömeg tehetetlensége miatt. A rakéta ugyanis a fák közül csapott le ránk, mint a csuka. Szép volt.
És ábrándosan, "vitézi" önzéssel telített hangon tette hozzá:
– Starkkal érdekes összeakaszkodni…
– A legénység egészsége meg hidegen hagy? Fütyülsz rá?… A kutyákra? A gyűjteményekre? Énrám?
– Vizsgáljuk meg alaposabban Buckót. Helyreigazítottuk a kutya lábát, aztán tanácskozni kezdtünk.
– Aljoskának befellegzett – összegezte az eredményt Árgus. – Ez rossz, mert az utunk meghosszabbodik. Semmi vész, majd csak célhoz érünk. Viszont pluszt jelent, hogy Stark többé nem vár bennünket. Meg van győződve róla, hogy elpusztultunk. No persze – Georgij hunyorított – érkezik még ide egy ellenőrző robot, most száll fel. Fényképfelvételeket készít, tisztázza a helyzetet. Tehát semmi mozgás egy órán keresztül. Egyébként miért nincsenek szondarobotjaid?
– Az állomás költségei így is túl magasak.
(A robot már a közelben volt.)
Ráparancsoltunk a kutyákra, hogy feküdjenek le és moccanatlanul heverjenek, de mi magunk sem mocorogtunk. Nyomban körülöttünk hemzsegtek a vámpírok. Nyújtogatták csőszájukat, csapkodni kezdtük hát hízelgő, mozgékony pofájukat. Ilyenek ölték meg Surgajevet. Sebesülten vonszolta magát a tábor felé, amikor a vámpírok megtámadták.
– Starknak van egy fogyatékossága – fecsegett tovább Árgus. – Túlzottan rendszerető, még kétszer elküldi ide a robotját: ma és holnap reggel. Három fényképfelvétele lesz, amelyeket összehasonlíthat, és következtetéseket vonhat le. Viszont a rákövetkező napokban békén hagy minket.
– Miért éppen három? – kérdeztem rosszallóan.
– Stark kedvenc száma. Három rakéta, három gyilkos robot.
S valóban, a robot háromszor látogatott el hozzánk: kétszer este és egyszer reggel.
Este egyszerűen csak elsuhant a fák fölött, de reggel légcsavarral érkezett és a köd miatt majdnem észre sem vettük. De Buck felhorkant, mi abbahagytuk a reggelizést, és megpillantottuk a fák között a lefelé ereszkedő szerkezetet. Fölötte légcsavarernyő. Tévékamerája forgott, lencséjében hol felvillant a nap tükörképe, hol meg kihunyt. Amint a robot közelebb ért, hosszú, forró keverék sugarat bocsátott ki. De a meggyújtására már nem maradt ideje, mert Árgus egy lövéssel kitört egy hatalmas faágat, amely rázuhant a robotra.
A gépezet megingott, bekapcsolta rakétamotorját, és a magasba surrant. Onnan fentről meggyújtotta az erdőt: a láng végigsistergett a fák csúcsain. De szeretném látni én azt az embert, aki fel tudja perzselni ezeket a dzsungeleket! Át vannak itatva vízzel.
A fák itt nyirkosak, nem égnek, csak izzanak.
De hát maguk a fák sem fák, hanem szörnyetegek. Korallfák, csőfák, golyófák, oszlopfák. Gyökereik felfelé, lefelé, oldalt meredeznek. A mindenit!
– Ha Stark ember, megelégedhetett volna az esti felderítéssel, s nem tartott volna itt bennünket egész éjszaka – mondta Árgus. – Most pedig indulás.
Fogtuk a konzerveket és a gépünk antigrávjait, s elindultunk a folyó felé. (Árgus a fakoronák fehér színárnyalatáról vette észre.)
A sort Nicky zárta, a fegyvert cipelte.
A gyalogjárás kellemetlenségei nyomban jelentkeztek: sanyarú vidéken haladtunk. Féktelen gyorsasággal nőttek itt a gombák és a zöld tajték. Jobban megvizsgáltam, tízszeres nagyítóval, és akkor rájöttem, hogy valami narancsszínű anyaggal egymáshoz ragasztott, kis, kék buborékokból áll. Ettől volt a tajték színe méregzöld.
Buck egy óvatlan pillanatban megrekedt benne. A tajték megélénkült és feléje nyomult. Buck ijedtében és dühében bele-belekapott, de a tajték továbbmászott, s a kutya eltűnt zöld tömegében. (A fotósrobot körbeugrálta, lábai rángatóztak, villogtatta villanóját.) Árgus egy lövéssel elpárologtatta a tajtékot, és Buck kiszabadult. De hogy nézett ki! Páncélzatának összes lyuka rányomódott a bőrére.
Úgy nézett ki, mintha a legerősebb emésztőnedvben fürdött volna. (Megjegyzés: a további kutatások kimutatták, hogy a vidék összes zöld buboréka összeköttetésben van egymással.)
Az érdekes jelenségek közül megemlíthetem a Fehér Füstöt. Itt került elénk a mocsárban, a bugyborékoló fenékgázokkal együtt távozott a vízből. A dzsungelek szürkészöld homályában kísértetnek tűnt, de anyagszerű volt, ezt igazolta kutyáink reagálása.
A Füst elindult felénk. Szétszaladtunk minden irányban. A Füst üldözőbe vette Buckót. A kutya felvisított és bevetette magát a sűrű gyökerek közé, s elrejtőzött. Hangosan csattogtatta állkapcsait. A Füst megnyúlt és feléje siklott. Ekkor Buck felugatott és nekirontott Georgijnak, akit csak ügyes félreugrása mentett meg. Buck erre megfordult és belekapott pajtásának, Quicknek a hátába. Hallottuk az átharapott páncéllemezek ropogását, és Quick kimúlt. Ekkor Buck rám vetette szemét: olyan őrült lobogást még sohasem láttam kutyaszemekben. Szája véres volt. Aztán ugrott: én nekiszegeztem a puskát. Leütött. Bezuhantam a magas zsombékok közé. A kutyák üvöltve nekirontottak Bucknak. Jack szétmarcangolta, Lady pedig leszaggatta róla a páncélzatot.
– El innen! Vissza! – ordítottam a kutyákra. Egymás után elpusztult két kutyánk. Átkozott egy hely! Árgus figyelmesen megvizsgálta Buck tetemét, mintha merőn figyelte volna.
– Nézd csak! – És a Fehér Füst csíkjára mutatott, amely a zsombékok közül tört fel: a tetemből áradt kifelé, és ellepte a zsombékokat. És ekkor a nagy füstkígyó felemelte a fejét, kiegyenesedett és tovaúszott a fekete víz fölött.
– Micsoda rondaság! – mondta Georgij utálattal. – Ez… ez eszembe juttatja a Murielt, amelyet Árgus-3 látott. Egy ilyen ocsmányság okozta a Kron-expedíció pusztulását.
Elsütötte a pisztolyát. A sugárlövéstől lángra kaptak a fák, és a fákon élő csigák megpörkölődve potyogtak a földre.
Én pedig megbocsátottam a Lucifernek (és Starknak) két kutyánk pusztulását. Két rövid óra alatt két nem mindennapi, rendkívüli, váratlan jelenséget láttam. Fel kell jegyeznem őket, és belehelyeznem tudományos tarisznyámba.
És nagy kedvem támadt elbeszélgetni Glenn-nel, kikérni a véleményét, elvitatkozni vele. De ott van az a félelmetes Stark.
– Glenn meghalt – mondta Georgij, pedig én nem kérdeztem tőle.
Aztán újra libasorba verődtünk és újra elindultunk. Egyre több a víz, mindenfelé kis fénypontok röpködnek. Egyesek a fák lépcsőzetes kérgében tanyáznak, mások a fekete vizek fölött úsznak. Kutyáink kimerültek, folyton beleülnek a vízbe. Elfáradtam. A fáradtságtól még a Stark iránti gyűlöletem is elpárolgott. Vitethetném magam az antigrávval, de osztozkodni akarok kutyáim sorsában… Végre itt a folyó. A mocsarak közt folyik. Hogyan vágja ki innen magát Árgus? Eredeti módszerrel csinálja: kiadja a parancsot, és Nicky kidönt néhány fát. A súlyosakat félredobálja, a többit – fájuk szinte súlytalan – lézerrel feldarabolja, összekötözi a gerendákat, tutajt eszkábál. A tutaj máris kész. Nicky rudakból készít rá padlózatot, mi felcsatoljuk az antigrávokat, és a magasba emelkedünk. A levegőben folytatjuk utunkat, a folyó mentén, de a fák alatt. Ott nem vesz észre minket Stark.

Nehéz a dolgunk: a folyó keskeny, a fa rengeteg, csáklyákkal lökdössük magunkat tovább. Nicky a tutaj orrában toporog, én a tatján dolgozom. Nicky serényen dolgozik a csáklyával. Amikor meglengeti, én behúzom a fejem. A kutyák ágcsomón hevernek. És nincs egy száraz hely, száraz fa, száraz ruha. Sötétben fénylő penész lep el minket. Bosszantanak a nyolckarú polipra hasonlító, fél tonna súlyú csigák. A fákról csüngtek alá, emelgették lábaikat, amelyek a fák kicsavart gyökereire emlékeztettek, vadásztak ránk az aljasok.
A kutyák vicsorogtak.
Miggy, miután megette a csiga csápjait, megbetegedett. Görcsök rángatták, de nem volt gyógyszerünk. Árgus agyonlőtte, én meg Stark rovására írtam a három kutyát. (Halálukkal jelölöm meg útvonalunkat: Buck, Quick, Miggy.) Láttunk egy polip formájú puhányt. Szép és élénk színű, mint egy narancs.
Kivetette felénk csomóba fogott csápjait: a robotnak sikerült lefényképeznie. A villanó fénylobbanásától a puhány kimúlt, de mint élő puhány benne lesz a fényképgyűjteményemben.
Georgij a térkép fölé görnyedt. Hol arról motyogott, hogy mennyire érdeklik ezek a mocsarak, hol pedig szellemeskedett.
– Tudod, Tyim, a mocsárban születik az élet. A mocsár és a pangás a különleges életmód szimbóluma hamarosan szembetalálkozunk vele.
Vagy:
– Nézd csak ezeket a bolond fákat. Az egyik táncol, a másik második gyermekkorát éli, és még a gyökerei is kizöldülnek. Ez a fa például visszavonultan él, mint egy remete, egyetlen levél sincs rajta, de él.
– Messze van még? – kérdeztem.
Ujjával a fák közt látszó egyenes, fémesen csillogó látóhatárra mutatott (egy medúzacsapat szállt el fölötte).
– Fennsík! – mondta Georgij.
Majdnem teljesen csupaszon ült, szárította kezeslábasát, de a nevetséges sisakot és a páncélmellényt nem vette le magáról. Nem félt sem a baktériumoktól, sem a baktériumspóráktól, abban az időben egyáltalán nem félt semmitől.
Kinevetett engem, és azt hangoztatta, hogy a biológusnak automatikusan szeretnie kell a mocsarakat, a medúzákat és a polip formájú csigákat, Én csak hallgattam. Nem örültem gonosz tréfálkozásainak.
Nincs azon mit nevetni, hogy házunk összedőlt. Nincs azon mit nevetni, hogy a bizonytalan Gonosz utáni hajszában elpusztult három kutyám.
Három kutya a hétből. Őseik még a Földről származtak, szüleiket célzatosan választották ki, ezeket pedig beidomították az ilyen bolond bolygókon vájó szolgálatra.
Felbecsülhetetlen az értékük!
A házban meg ott volt Jessie a kölykeivel. Ostoba bombatámadás!
A gonosztevő az Igazság és a Törvény őrére vadászik.
De mi a Törvény? Mondjuk, ezek a mohák. Nőnek, szívják ezt a világoskék földet, és egymillió év múlva megszülik a füvet. Ez a természet törvénye. A csiga a mocsárban a többi kis csigára vadászik, beledolgozza a saját masszájába. És ez is törvény.
Íme, a mout nyomai. A nyomokból kiderül, hogy a vad sietett. Érdekes, vajon ki elől iszkolt? De ha egyszer menekült, azt jelenti, hogy vannak nála nagyobb és erősebb lények. Ez is törvény: az erősnél mindig akad erősebb. (Glennnél Stark, Starknál Georgij.)
Hát az ember törvénye? Igazsága sokarcú.
Törvény… Nicky rácsavarta a rakétapuskát a tornyocskájára. De inkább Árgus közelében tartózkodik, mint mellettem: ez a rokonszenv törvénye.
Nicky ide-oda járkál, és a tutajt vizsgálja – ez a körültekintés törvénye. Vagy lő egyet, s pozdorjává zúzza a fán himbálódzó következő csigát, amely megszegte a körültekintés törvényét. (Dörrenés, a rakétalövedék sivítása, és a csiga volt, nincs.)
…Újra kilátás a fennsíkra. Állványra rögzítettem a csillagászati távcsövet, és a röpködő lényeket vizsgáltam. Kiderült, hogy nem medúzák, hanem Csillogás típusú minirepülők. Szabad szemmel úgy néztek ki, mint a hólyagmedúzák vagy mint a fénylő pihék.
… Én megfigyeléseket végeztem, Georgij ült, a térkép a térdén, megjelölte a repülők útvonalát, és panaszkodott, hogy egyszerűen nem képes ráhangolni agyát a hullámaikra.
Csak úgy hemzsegnek a fejében, annyi Mán belőlük.
– Tudod, mit nem értek – mondta (a látómezőben három repülő szállt tova, két ezüstös és egy kék színű) –, tudod, mit nem értek; aktívak, fel vannak szerelve, és nem szakítanak időt arra, hogy elnézzenek hozzánk.
– Időt szakítani! A pontos lövéshez térkép és koordinátaháló szükséges.
Aztán tovább fejtegettem a gondolatot:
– Tudod, egy rendes áttelepült odahaza gyönyörködik a képekben, a csigákat nevetségeseknek tartja. De megérkezik, kimegy a friss levegőre, és… inai visszafelé, ahogy erejéből futja, elrejtőzik félévre, évre a szúrós drótkerítés mögé, míg meg nem szokja az egészet. De ezekkel másképpen áll a dolog, ezek röpködnek!
– Te mikor készítetted a térképet?
– Egy hónappal ezelőtt a kis gömb körül röpködtem. De nem értem ezt a Glennt. Miért nem hívott engem rögtön? A nevemet ismeri.
– Glenn meghalt, hagyd békén.
– Rendben van. Hol vannak a telepesek házai?
– Nincsenek házaik.
– Hát akkor miben laknak?
– Nos, szerinted? – Georgij mosolyog.
– Ide figyelj, nincsenek ott barlangok?
– Vannak, de még milyenek. (Hunyorított, mintha látná őket.)

Nicky felkapta a puskát, és csövét a magasba tartotta, mintha röptében akarna leszedni egy madarat. Mozdulata villámgyors volt, de Árgusnak sikerült elkapnia idejében a puskacsövet és felrántani. A rakéta sivítva és szikrázva surrant a magasba.
Kék színű sétarepülő suhant el fölöttünk, csak megcsillant a hasa, és máris eltűnt a fák mögött. A kutyák megugatták. Georgij ordított:
– Gyorsan!… Gyorsan a földre!
Máris leszállítottuk a tutajt a földre.
A fák idelent igen sűrűek voltak, csupa fehér pihe borította őket, a tutaj gerendái meg hosszúak: dolgoznunk kellett. Aztán parancsot kaptam, hogy ugorjak ki a partra, Nicky pedig azt, hogy egy helyben tartsa a tutajt, és ügyeljen a kutyákra.
Én és Georgij beszaladtunk az erdőbe. Lábunk alatt rángatózott a fehér és ideges moha.
– Itt van – szólt oda nekem futás közben Georgij. – Látom őt.
– Egyenesen is tovaszállhatott.
– Itt van, megismertem.
– A felderítőjük?
– Más a célja a gazembernek. Kifulladtam és lemaradtam.
– Gyorsabban! – Georgij a kezét nyújtotta nekem. Végre kijutottunk a tisztásra, és megpillantottuk a gépet. Egy mout állt mellette, és a fülke tömlőjét szaglászta. A vadállat homlokán mozogtak a ráncok, és szemében szürke, sóvár bánat csillogott.
Átcsúsztunk a hasa alatt. Én hátrafordultam és láttam, hogy a mout a hasát szagolgatja.
– És ha… iderepülnek… a többiek? – kérdeztem. Árgus nem válaszolt. Újabb világos folt a fák között: egy másik tisztás. A susogó levelű vörös fák alkotta kör közepén egy ember táncolt. Lábával topogott, karját a magasba dobálta.
Vad, őrjöngő ritmusú tánc volt, amelyet csak egyedül, rejtett zugban rophat az ember. Az illető fel-felugrált, le-leguggolt, közben így rikoltozott:
– Ih-ho-ho!… Ih-ho-ho!
Nagyon kövér férfi volt. Szétfolyó hájas teste rázkódott, fehér haja összekócolódott, pokolian szenvedett és izzadt.
Az ilyen jobb, ha otthon ül a szobájában, egy széken.
Közelebb mentünk hozzá: a férfi behunyt szemmel táncolt. Arca kivörösödött, és elgyötörtnek látszott. De lerítt róla, hogy szenvedve, fájdalmasan élvezi a táncot.
Ám ekkor kinyitotta a szemét, és felrepült a magasba.
És röpködni kezdett, karjával evezett, ki-kinyújtotta lábát, hajlítgatta törzsét, hozzásimult valami láthatatlanhoz.
Tudtam, hogy ez hülyeség, csak egy zsebantigráv, de a félelmem egyre fokozódott. Éreztem, hogy a hajam az égnek áll.
A dagadt észrevett bennünket. Odarepült hozzánk, majd üldözőbe vette Georgijt. Árgus hátrált, a táncos, aki olyan könnyű volt, mint egy hólyag, folyton rárepült, közben kurtán és undorítóan fel-felnevetett.
– Te aljas! – kiáltott rá Georgij, és megütötte. A dagadt elesett. Széttárt karokkal feküdt a mohán, és a Fehér Füst lassan szállt kifelé belőle.
A Füst nagy és tömör volt. Úgy tűnt, mintha a tisztáson füstszelencét gyújtottak volna meg, aztán a szél felkapta, vitte volna a füstoszlopot, pedig hát szél nem is fújt. A Füst eltávozott, a dagadt meg mozdulatlanul feküdt. Georgij megragadta a haját, és felemelte a fejét. Egyszer csak ütni kezdte az arcát. Tenyerével csapkodta ütemesen, előbb a jobb arcát, aztán a balt.
A pofonok csattogtak a csendben.
…A férfi félrelökte Georgij kezét, és felült. Kezére támaszkodott és ránk nézett. Szeme nagy és világos kavicsnak látszott kivörösödött arcán.
– Fiúk – kezdte, de aztán elhallgatott. – Én nem ismerlek benneteket.
Én és Georgij hallgattunk.
– Ejnye, téged már láttalak – közölte Georgijjal. – Hol is láthattalak? Itt? Badarság. Ugyanilyen kék volt a pofája, ugyanilyen komoly volt. – Miért hoztad ide a Füstöt? – kérdezte Georgij.
– Csak nem te akartad? Akkor hát rajta, nagy élvezet.
– Hogy hívnak?! – kiáltott rá Georgij.
– Edward Malowne-nak.
– A szolgálati jegyzék?
– Kron a Murielen, Glenn a Luciferen van.
– A Murielen Kron segítőtársa voltál. Hát itt?
– A robotokat irányítom… Én már láttam magát, láttam… Ó, hát maga Árgus. Csillagocskák, ladikok, a bolygók között rohangászik, átkozott egy életmód.
– Folytatod a régit?
– Árgus, én ember vagyok, s minden, ami emberi…
– Tyim, nézz csak rá, ez ember… Miért nevezett ki Stark vezetőnek?
– Ő kérdi! Hiszen ott mindnyájan vezetők vagyunk… van, aki az univerzális robotokat irányítja, s van, aki a specializált robotokat… Sargi a pajzstetűket dirigálja, a talajt tanulmányozza, Kurt a kúszógépeket vezeti. És így tovább.
– Hol van Glenn?
– Meghalt. De hiszen maga ezt tudja.
– Igaz. Hát azt, tudod-e, hogy veled mi lesz?
– Ne ijesztgess! – vágta rá sietve a dagadt. – Háromig megbocsátanak, s nekem tartalékom van.
Ekkor vettem észre, hogy Árgus fölényesen és megvetően mosolyog. Ajkai szétnyíltak, homlokát ráncok barázdálták, pupillái két apró, fénylő ponttá szűkültek össze. Tekintete szórakozottan végigsiklott rajtam, egyszerűen csak felém fordította a fejét, és úgy éreztem, hogy arcom fájón égni kezd. És Árgust és Malowne-t egymás mellett látva rádöbbentem, hogy Georgij itt most már nem ember, hanem annál valamivel több, most azokkal van együtt, akiknek a hangját hallja, akkor néz ilyen üveges szemekkel.
– Harmadik eset nem lesz. Tyim, vezesd el ezt a korcsot, és küldd ide Nickyt!
Malowne erre a fejét kezdte rázni, jelezvén, hogy nem, nem megyek. Georgij megragadta fizimiskáját az állkapcsánál fogva, és kis ideig így tartotta. Belenézett a dagadt szemébe. Malowne elcsendesedett, s Georgij elküldött minket a tutajhoz. A gazember fáradt volt, alig vonszolta a lábát. Összekötöztem zsineggel, bekapcsoltam az öves antigrávot, s így vontattam a repülő dagit. A fáktól – hogy fejét védje az ütésektől – kézzel lökte el magát, a harapós kétfejűeket pedig félrerugdosta.

ÁRGUS

A következőt nem láthatják kívülről: egyéni időm felgyorsulását.
A körülöttünk történtek lassúsága meglepett és bosszantott.
Új időfolyásomnak köszönhettem, hogy megláttam a közeledő szárnyas robotot. A fák csúcsai közül siklott ki, beúszott puskám irányzékába, és hozzáragadt fonálkeresztjéhez. Nem is óhajtott elmozdulni onnan. Lenyomtam az indítógombot, és három rakétalövedéket küldtem belé: egyet a motorjába, kettőt pedig a jobb és bal szárnyába. Aztán megvizsgáltam a szilánkokat, és felfedeztem, hogy a robot idevalósi, alkatrészein nem volt védjegy, fémösszetétele luciferiumot tartalmazott (az elemet remegő kis szivárványnak láttam).
Megkérdeztem, mit tegyek. Árgus-3 beszámolt nekem a Kron-expedíció sorsáról: a Fehér Füst pusztította el. Ekkor határoztam el, hogy itt maradok a fennsíkot határoló mocsarakban. Nem ért egészen váratlanul a lesben álló rakéta, sem az a véletlen, amely a kezembe juttatta a minirepülőt.
Most aztán le kell csapni Starkra. Lecsapni váratlanul, mint a villám az alacsonyan szálló fellegekből. Tudtam, hogy Stark mindent ellenőrzött, mindenütt járt. (Csoportunk eltűnése aggasztaná az Össztanácsot, el kellett hát ködösíteni, homályosítani.) Mondjuk megszervezni a mout támadását. Ki kell használni az én időm és a Stark ideje közti különbséget, különben veszíthetek is.
Stark… Látom, amint lefelé ereszkedik a fák között.
Repülőszerkezete pehelykönnyű. Gépét egy sokkarú robot vezeti. Látom őket: a sokkarú robotot rózsaszínű műanyag borítja. Stark könnyű szkafandert visel. A műanyag álarc alatt ellenszenves a szája.
Látom, hogy az erdőben halad, és mellette két apró robot szalad. Fegyverük: lángszórók.
Körbejárja a fát, félrerugdossa a konzerves dobozokat, s mindent kitalál, csak a haladásunk irányát nem. Eszébe sem ötlik, hogy mi a mocsarakban vánszorgunk. Úgy véli, hogy a kedvezőbb utat választottuk és azon haladunk.
(Ott állította fel a csapdákat.)
Látom a dzsungelekben ténfergő robotjait. Bennünket keresnek. De hát hova lett Stark esze? Hívom az eszét, és ürességet találok a helyén. Eltűnt, láthatatlanná vált – a testét látom.
– Stark, jelentkezz! Hahó! – Ekkor Árgus-9 az agy ernyőzéséről beszél nekem. Stark tehát elrejtőzött előlem.
Ám tegye! A Törvényre és annak erejére gondolok, amely belém szállt… Jól vagyok. Megjelenik Nicky.
Elmentem véle a mocsárba. Néhány füstoszlop szállt fel a vízből és felénk nyomult.
Nicky rakétát eresztett beléjük. A víz sisteregve és nagy robajjal csapódott a magasba. Gőzgomolyag lengte körül a fát. Egy nagy csiga pottyant le róla, megfeketedett és kimúlt. A gőz pedig elszállt az alacsonyan lebegő fellegekhez és egyesült velük.

Az épségben maradt Füstök méltóságukban megsértve lassan távolodtak. Hiányzik belőlük a ragadozók gyorsasága, szelídek, Malowne hozta ide őket.
Hát az első? Elvadult? Avagy helybeli?…
…Megvizsgáltam a nyomokat. Nem, nemcsak a dagadt járt itt. A nyomok különbözőek: könnyűek és súlyosak, újak és régiek, férfi és női lábnyomok.
Tehát a Fehér Füst… Ha Tyim megtud róla mindent, feljajdul. A világűrben mindenki feljajdul, ha megtudja, hogy a Fehér Füst a Luciferen van. A Fehér Füst a telep nyitjának kulcsa.
Hát Glenn halála?
Glenn… Nem szükséges beszélnem róla, elég, ha megpillantom a szobáját, kedvenc holmijait, amelyeket a kezében tartott, használt. Én is a kezembe veszem őket, érzem a fém hidegét, a fa melegét, a műanyag jellegtelenségét.
Tehát a nyomok…
Mindazok, akik a Fehér Füstöknél jártak, vendégeskedtek, nyomot hagytak maguk után: csizma lenyomatát, egy letört ágacskát, egy leszakított levelet. Íme egy tablettás üvegcse, aztán egy vékony kendő, amelyet penész rág.
Kezembe veszem: a penész haragjában rángatózni kezd, rendkívül bolyhos, lila macskára hasonlít. M. G. kezdőbetűk. (Maud Glenn.) Csupa szőke, kissé raccsoló, lomha nő. Így szól valakihez: "Siessünk, különben a Főnök visongani kezd." S a nagy sietségben elveszti kendőjét. Vajon ki lehet ez a Főnök?… Hogyan visong? Nicky elveszi tőlem a kendőt, és a táskájába rejti. Tehát Glenn vagy Stark választotta ki a telep helyét? Kinek a gondolata volt, hogy barlangokban lakjanak?
("Nyomon követni Stark életét a Luciferen!")
– Mit tegyek? – kérdem az Árgusoktól.
– Siess! – felelik a Hangok. 
– Tudom, sietek.
– Szerezzél újabb ismereteket! ("Még mindig nem elég nekik?")
– Milyeneket?
Hallgatnak. Rendben van. Majd rájövök magamtól. Elindulunk.
Nicky a rakétafegyverrel előttem halad. Úgymond saját tüzérségünkkel nyomulunk előre. De ott egy mout. Legalább elmenne. Különben Nicky agyonlövi.
Hirtelen megsajnáltam ezt a hegyet kitevő, viselkedését, anatómiáját, külsejét jellemző fonákságot. Sajnáltam a világ összes moutját: elfuserált lények és kihalnak. (Hát Stark?…)
Ám a vad sehol. Ledőlt aludni a mocsárlébe, és most olyan, mint egy kisebb, kopár sziget.
Beszálltunk a fülkébe. De fura ez a szag. Ó, megvan, az ibolyaszínű penész.
Lekaparom a fülke padlózatáról, és a lábammal kipenderítem. Most már jó a levegő.
Nicky a vezérlőműhöz ül, csápjait a billentyűzetre helyezi. Rakétapuskája a karszéke mellett áll. Megfogom a fogantyúját és tartom. De nem érzem az embert, aki e puskát készítette. Jobban tetszenek nekem Tyimofej fegyverei, ósdi sörétes és golyós puskái. Kényelmetlenek, gyengén visznek, de emberek művei.
… Nicky a magasba emeli a gépet, és a sziklák felé irányítja. Nagyon óvatosan vezeti, hasa a fák csúcsait súrolja.
Mindjárt ellenséges területre jutunk. Félek? Nem. Rendíthetetlen vagyok. Mintha egy ajtó előtt állnék, amelyet a másik oldalról nyomnak, taszítanak, hogy becsukhassák, de oda tettem a lábam, és az tartja fel az ajtót. A súlyom, a cipőm hozzátapadása a padlóhoz és a mozgatóerő törvényei nem engedik becsukódni. És azok, akik nyomják, kifulladnak, és nem képesek megérteni, hogy az ajtót nem tudják becsukni. De majd meggyőződnek róla.
Mégis mi legyen a teleppel? Maradjon meg?
Stop! A sziklák. A fák csúcsai közé rejtőzünk: egy ellenséges repülőszerkezet közeledik, majd eltűnik a hasadékban. Az a föld alatti helyiség bejárata. Repüljünk be vele együtt? Vizsgáljuk meg a fennsíkot?
– A fennsíkra – vetem oda. Nicky átsiklik a sziklák fölött, gépünk hasa súrolja a sziklákat. Jól csinálja. Okos robot. Így nem fedezhetnek fel minket.
Magunk mögött hagytuk a fás rengeteget, és felriasztottuk a keskeny szárnyú, csillogó gyíkokat, s már a fennsík fölött repülünk, amelyet a föld alatti erők toltak fel, kétszáz méternyi magasságba emelték a követ. Gránitot, sok mészkőzetet, azért képződtek a barlangok.
A fennsík teljesen másfajta, vidék. Nincsenek mocsarak, kevés a tó, gyér az állatvilága.
Hirtelen kedvem támadt, hogy itt éljek egy darabig, békében és száraz terepen. Szerettem volna sétálni egyet, és elgyönyörködni a táj szépségében. A telep a föld alá bújt, a felszínen semmi sincs: sem út, sem épület. Nincsenek ültetvények.
Ez a leszállópálya, vörös moha borítja.
…Visszafordulunk. Újra lebegünk és várunk. (Egy rakéta őrzött minket.) A látóhatáron gyülekező felhők éjszakára záport jósolnak.
Szélsodorta medúzák röpködnek.
Megfeszülök: látni akarom Tyimet. Látom. Együtt szorong a dagadttal a sátorban. Köréjük csődültek a kutyák. Két kutya Tyim vállán nyugtatja fejét. Jól érzik magukat így együtt, vagyis Tyim és a kutyák.
– Üdv a meghitt társaságnak – mondom nekik.
"Kikötöttem a monstrumot – olvasom Tyim gondolatait. Nagyfokú őszinteségi roham vett rajta erőt. Hasznos információkat szereztem… Mit tegyek? Megtudtam mindent, ami értékes" – elismétli az értékes információkat.
– Hallgattasd el!
"Mosolyogsz. Egyébként megmutatta nekem, melyik az ehető csiga, íze hasonlít a kissé sós gyümölcskocsonyára."
– Jó étvágyat! Induljatok a fennsíkra.
– Uhum – feleli Tyim. – Rendben van.
Leszállók róluk. Körültapogatom magam, megigazítom a páncélmellényemet. Nagyon elnyűtt holmi. Kopott, burkolása reparált. Új tárat teszek a pisztolyomba. Felcsatolom a sisakot, és tanácskozásra hívom az Árgusokat. Ám a sisak néma, én meg ébren szunyókálok. Jól érzem magam. A repülőszerkezet egyenletesen ringatózik: fel és le. A fák csúcsai hol lesüllyednek, hol felemelkednek: levesestányérnyi virágok borítják a fákat. Fölöttük holmi zümmögő szárnyúak keringenek.
…Az ég fehéredni kezd. A nap a sziklák mögé bújik. Felszállnak az alkonyatkor röpdöső állatkák, ugyanazok, amelyek a házunk körül keringenek. De vannak, amelyeket még álmunkban sem láttunk. Ki hozta világra ezeket? Miféle anya?
Filmezésre rendkívül alkalmasak. Jó volna elcsípni őket a kamera matt üvegével. Olyan nagy élvezet, de olyan nehéz…
Amikor Tyimmel együtt dolgoztam, egyre jobban belemerültem a fényképezésbe. A házban hevertek a fotóalbumaim. Előfordult, hogy felnyitom valamelyiket, és egymás után szedem ki belőle a fotókat. És a műszer alatt megelevenednek a fenevadak, mozognak, ordítanak…
…Kigyulladtak a galaktikák csillagai és kis karikái. Amott a Persey a tehetetlenségnél fogva éppen a Luciferhez közeledik. No de mi történt a csillagokkal? Ja, Nicky elindult. Kibukkant a fák közül, és felzárkózott az ezüstös gép tatja mögé. Most mögötte haladunk, árnyékként követjük. Remek fickó!
Az ezüstgép mögött haladva bejutottunk a hasadékba, majd mellette lebegtünk a kerek bejárat zsilipkamrájában, aztán követtük a folyosóban.
A folyosó küklopszszerűen hatalmas és meredeken lejt. Mennyezetén széles, fénylő sáv húzódik. Jól látszanak a burkoló lemezek varratai. Lenyomtam a fényszóró gombját: fényétől tükörszerűen csillogott az "idegenvezető" repülőszerkezet. Székében egy keskeny vállú férfit láttam szunyókálni. Teste gyenge hullámokat bocsátott ki magából. Fején hatalmas, fehér sisakot viselt. Olyan, mint egy nagy gomba, amely álmatagon himbálódzik a vékony nyakon. Egy tubusból mentás pasztillát nyomogatok a számba. És figyelem a gomba-embert. Olyan ismerős. Vajon ki lehet? Miért viseli ezt az őrületesen nagy sisakot? Álmatag teste gyenge, ernyedt.
Az út (és a mentás pasztilla) egy széles teremben ért véget. Nicky-típusú robotok szaladgálnak benne: egyesek átveszik a gépeket, mások lemossák, vagy a fülkékben nyüzsögnek, vizsgálják a gépezeteket.
Emberünk kiszállt az "idegenvezető" repülőszerkezetből, sisakja ellenzője alatt álmosan hunyorgott.
Elsőnek Nicky szállt ki, csatlakozói nyikorogtak. Aztán én is leugrottam. Egyszer csak a férfi odafutott hozzám. Futás közben kapcsolta le a sisakját. Haját összekócolta a huzat, orra és álla összeért, és hegyes csúcsot képezett. "Én Stark vagyok, Stark, Stark – adta le agya a jelzéseket. – Megismersz? Stark vagyok."
Megnémultam a kellemetlen meglepetéstől,
– Árgus, hát mégiscsak bejutott? – kiáltotta Stark, és felcsatolta a sisakját, s ezzel kikapcsolta az agyát. – Hát mégis akadályozni akar?
Hangja éles, erős és öblös. Fiatal hang. Odaszaladt hozzám, két kézzel megragadta az enyémet és rázni kezdte. Hátravetett fejjel nevetett.
Elengedte a kezemet. Néztem Starkot. Arcvonásainak élessége megváltozott. Most metszőén élesek voltak a vonásai, arca hollószerű: kékesfekete haj, csőrszerű orr, fehér szemhéj, rendkívül fürge szem.
Hollóarcú ember – ezt olvastam le róla. Ebben a pillanatban még tisztábban láttam őt.
– A Törvény nevében… – kezdtem, és kinyújtottam a kezem, hogy a vállára tegyem, majd befejezzem a hivatalos szövetséget, kimondjam azokat a szavakat, amelyek súlyosabbak a kőnél, és amelyeket senki sem változtathat meg…
– Várj! – szólaltak meg a Hangok. – Hát a tudás? Megszerezted?
– Stop! – szakított félbe Stark rendkívül gyorsan. – Erre még ráérünk. Vártam önt, látni szerettem volna. Igen, igen, és tudja, miért? Én és a robotok, mi mindnyájan köznapi, mindennapi emberek vagyunk, az Árgust meg csak egy látta a milliók közül, ezt a statisztikából tudtam meg. Ezermillió közül csak egy kerül vele érintkezésbe, így néz ki az arány. Én dupla szerencse fia vagyok, ön meg azt mondja: a Törvény nevében. Nevetséges. Hány éves ön, bírám? Harminc? Pedig ön karakán fiú, nagyszerűen verekszik. Kell is, hátranézek: hát mögöttem az Igazságszolgáltatás, önnek joga van ítélkezni? Igen? De hogyhogy nem kerülte el az én rakétámat?
"Figyelj, figyelj rá, vedd át a Tudást!" – súgták nekem az Árgusok. "Jól van, testvérek, átveszem."
– Hogyan talált rá arra a helyre ott az erdőben? – folytatta Stark. – Ugye, milyen szép? ön vakaródzik? Rengeteg ott a csípő lény, töméntelen.
– Hát szóval ön ilyen, Stark. A sisakot, a sisakot vegye le!
– Hát szóval ön ilyen, Csillagok Árgusa. Nem, a sisakot nem veszem le. Ön miatt két kiló ólmot viselek a fejemen, nem veszem le, nem. Ezt be kell látnia!
– Legalább megerősödik a nyaka.
– Igaz. Hát a Vörös Láda? önnél van?
– Abban a házban maradt, amelyet ön felgyújtott.
– Tudja, önnel valahogy pechem van – nevetett fel váratlanul Stark. – Én ma odarepültem, ezt ön tudja. És mi történt? Nem a házat találtam el, hanem az üzemanyagot, a tartályokat. A ház csak megpörkölődött. Ön viszont jól fest ebben a mellényben, sisakban. És ne meresztgesse, ne meresztgesse rám azt a gyönyörű szemét, mert máris rogyadoznak a lábaim. Stark ismét felnevetett, és összedörzsölte a tenyerét.
– De maradjunk a tárgynál! Tehát a szobája készen áll: itt menjen fel, és egyenesen tovább a folyosón. Amint látja, vártuk önt. Ó, nem vagyunk mi mamlaszok, biztosíthatom önt… Nálunk nem kell ennie csigákat, futnia sem kell előlük.
Stark befejezte a fecsegést, és máris parancsokat osztogatott a robotoknak. Szerelőket küldött a repülőszerkezetünkhöz. Egy másikat pedig kiküldött Tyim elé.
A gyanakvó és óvatos Nicky a tornyocskáját forgatta. Lézerszemének acél szemhéja remegett, minden pillanatban felnyílhatott.
– Gazdájára ütött – nevetett Stark. – Énmiattam pedig ne fájjon a feje, Árgus, én nem szököm meg. Minek? Hová? Ráadásul az a komoly gyanúm, hogy mi még megegyezünk.
"Valóban, hová is szökhetne előlem?
Nekem viszont pihennem kell, jót ennem. Aztán eldönteni, hogy hogyan tovább. Hagyjam magam vitetni tovább az árral?… Próbáljam ki? Alaposan gondoljam át, hogyan fogadjam az életnek ezt a tanulságát, raktározzam el az Árgusok tárolójában? Így is kell tennem!"
És megkezdődött ez a rendkívül hosszú és súlyos éjszaka.
– Hagyja az egészet – tanácsolta Stark –, amíg nem késő! Hiszen én nem akarok önnek rosszat, ön érdekel engem. Még hogy én átalakítom a bolygót… Ostobaságokat fecsegnek össze ott a Tanácsban, ön meg úgy táncol, ahogy ők fütyülnek – mondta. – Engem is akadályoz, az idejét is pocsékolja. Márpedig, jegyezze meg, az elveszett idő nem pótolható… Menjen először fel, aztán egyenesen tovább a folyosón.

MÁSODIK RÉSZ

A HOLLÓARCÚ EMBER

Glenn szobája nem mondott nekem semmit, az elhunyt telepesek holmijának raktára, jóllehet az ajtón levő kis táblán ez áll: "T. Glenn". Akkurátus elrendezés: polcok, dúcok, feliratos kis táblák. "T. Glenn", "J. Kraft", "A. Szeliversztov", összesen tíz ember. Egyes telepesek betegségben haltak meg, másokat a medúzák öltek meg. De a holmijuk, melyek hosszú életűek voltak, megmaradtak. Íme Glenn puskája, ez meg egy összetört, ízeit lábú fotósrobot, amely szintén Glenné volt. Penészszagú ruha. Borotvakészlet: vékony, széles pengéjű, veszélyes borotva, amilyet életemben akkor láttam először. Glenn összes megtalált holmija között ez a legszemélyesebb tárgya, amelyet a hányódó családi holmik közül ásott elő. A penge kékes visszfényeiben megpillantottam Glennt.
Egy magabiztos embert láttam. Ez a – Tyim szavai szerint – zseniális ember ezt a kényelmes ruhát viselte ünnepnapokon, ezt a bő kezeslábast pedig munkában. Ha meg a dzsungelbe indult, könnyű szkafandert öltött; nem szerette, ha akadályozta valami a mozgásban, s természetesen fel sem merülhetett benne a Lucifer föld alatti élete. A kövér (96 kg), vidám, erős ember csak a biológiai civilizációban hitt.
Glenn a kövér és egészséges emberek kifogyhatatlan jólelkűségével tűrte a Lucifer kényelmetlenségeit. De az ő testes bölcsessége összeütközésbe került Stark határozott önzésével. Glenn igazságát csak az idő igazolhatta volna. Hát Stark igazsága? Elég volt versenyt futni a zagrávval, elrejtőzni a narancsszínű óriáscsiga elől vagy hozzáragadni a fáról lelógó manti-fogóhoz.
Vagy megfutamodni egy mérget fröcskölő medúza elől.
Vagy visszafordulni és felfedezni, hogy a házat teljesen felfalta a penész.
Stark igazsága: tiszta levegő, zuhany, esti nyugalom egyszerre. (Glenn pedig a nemzedékek váltásáról beszélt.)
Tehát Glenn és Stark, szívroham és pontos számítás.
Járkálok és összeszedem a holmikat. És ekkor egymás után felsorakoznak előttem – bennem, az agyamban – ezek az eltávozott emberek. Íme, a komor és nehézkes Kraft. A neve: önfejűség.
A furán széles állkapcsú, vidám Szeliversztov.
Glenn lép hozzám: hatalmas, kissé nevetséges figura. Mi tükröződik a tekintetében? … Az elidegenedett halál? A Lucifer jövőjének látványa?
A többiek egymás után ugrálnak le a számozott polcokról és jönnek oda hozzám, köztük sündörög az arányló színű spániel, nyakörve egy kis szögön lóg.
Csóválja megkurtított farkincáját. Kedves kísértet, orrát belefúrja a többi kísértet tenyerébe.
A tömeg sűrűsödik, hallom a hangjukat. Ezt suttogják: "Kérdezzél tőlünk, kérdezzél, s mindent megtudsz."
De képtelen vagyok rá. Tenyerem közé szorítom arcomat, és ujjaim alatt érzem horpadásait és kidudorodásait. De látom őket a tenyeremen, behunyt szemhéjamon keresztül is, mert bennem vannak, bennem vannak.
– Barátaim – suttogom halkan. – Megbüntetjük a Gonoszt, megígérem nektek.
Visszatértem a szobámba, leültem a fotelbe, s megnyugodtam. Tehát Stark gondolatai ernyőzöttek, eltűntek előlem. De mást, más dolgokat viszont látok. Erőlködnöm sem kell, s egészen könnyűszerrel látom a lábam alatt az aknák árnyékát. Látom a telepesek szobáit, mint foltokat. El-elcsípem az emberek agyhullámait, a sziklás kőzet által tompított, összezavart szavaik neszét és moraját.
Tehát a telepesek… Felhasználóm Nickyt: hasonlít az itteni sokkarú robotokra, ugyanaz a modell. Parancsot adtam neki, hogy menjen a telepesek közé és figyeljen, hallgatózzék.

Tehát kezdjük az elején.
Az Össztanács két hírt kapott. Az első (Starktól érkezett): Glenn mocsárlázban megbetegedett és meghalt; rangjához méltó pompával eltemették.
A második hír (saját készítésű rádióadó, amatőr hullámhossz): Glennt aljas módon meggyilkolták.
És most itt vagyok. Kérdés: mivel magyarázható a rádióadó későbbi hallgatása? Óvatossággal? A telepen dúló harccal? Én viszont csak egy emberben vagyok képes megérezni a Gonoszt.
Tehát Glenn és Stark (és Glenn ma már csak számokkal jelzett barátai).
Ezek a Virgusz-lakók! Bolygójuk barlangjaiban élnek, s az állatokat vagy a gépeket imádják, semmi egyebet. Micsoda népség! Tehát Glenn halála… Rossz szándék van mögötte? Kicsoda Glenn? És kicsoda Stark? összeköttetésbe lépek az Össztanáccsal, annak nyilvántartási osztályával, és máris olvasom az adatokat; "Thomas J. Glenn: Virgusz bolygó – sebészeti nemesítés, a fiatal bolygók állat- és növényvilágának irányított nevelésével kapcsolatos módszertan kidolgozása. Kora ötven év. Termete magas, a rendesnél kövérebb, szeme, és haja világos. A Lucifer bolygóbeli telepek főnöke." (Ilyen és ilyen tudományos társaságok tagja. Műveinek listája.)
Ez meg Stark kartotéklapja.
"Születési helye: Virgusz bolygó. Kora: hetven. Szakmája: feltaláló, megjelent munkái: nincsenek. Érdeklődési köre: automatikus irányító rendszerek. A bolygó betelepítésével foglalkozó előadások. Glenn opponense. Azzal a céllal küldték ki a Luciferre, hogy műszakilag segítse és megszervezze a bolygó betelepítésének (kis kapacitású) technikai módszerével kapcsolatos párhuzamos kísérletet." (A találmányok felsorolása: igen hosszú lista.)
Tehát minden a legnagyobb rendben. És egyszer csak megjelenik a Gonosz, és váratlanul bűncselekményt követnek el egy Glenn nevű ember, a Lucifer biomotorja ellen.
Mi ez? Stark lelki kitörése, mert nem bírta tovább, hogy lelkét örökké satuba szorítsák a Virgusz utcavágatai? A bolygó kegyetlen életszabályai?
– Bizony, fiú, így van ez – hajtogatták a hangok. – Cselekedj, de ne siesd el!
– Érdekes ügy, szerezd meg a Tudást, az összes Tudást, annak valamennyi morzsáját – figyelmeztetett egy másik.
("Megszerzem, megszerzem, testvérek!") Elnémultak, hogy kifújják magukat. Aztán újra:
– Én, Árgus-3 a Murielre siettem, s emiatt elszalasztottam a pillanatot, amikor az ügy érdekes fordulatot vett. Az a Malowne nálad van. Megfeledkeztél róla? ("Emlékszem, emlékszem…")
– Javasolom, hogy figyelmesen vizsgáld meg ennek a kérdésnek mind a két oldalát. Ne siess, hagyd, hogy a közeli órák megérleljék a dolgokat.
– Jobban értsd meg a Törvényt.
– Én, Árgus-11, megpróbáltam ifjonti hévvel átalakítani az embereket, s közben megtörtem az akaratukat. Kíméld, óvd az embert!
– Figyelj, figyelj, figyelj!…
– Én, Árgus-7, olyan esettel találkoztam, amikor a bűnöző egy egyszerű vétséggel veszélyes bűncselekményt fedezett, amelyre a Föld iránti honvágya sarkallta. Tudod, földi állatok génjeit hozta magával…
– Figyelj, figyelj, figyelj!…
S velük együtt a következő megállapításra jutottam: a Törvény végeredményben csak egyet követel: rendes viselkedést. A norma természetesen változik. Egy dolog a városkákban lakni, és más dolog itt, a lakatlan bolygókon élni. De a norma csupán egy irányban változik: többet követel.
Most pedig szükségen! van Glenn naplóira, amelyeket – én látom – J. Glass, az itteni orvos és biokémikus őriz magánál.
Szükségem van a telepesekre is.

Átmentem a kis hídon, a föld alatt fekete patak csordogált, vizén fehér és lapos valamik bugyborékoltak. Lefricskáztam a vízbe a vascsecsebecsét, amely, ki tudja, miért, rá volt ragasztva a korlátra. Átmentem a telepesekhez.
Folyosójuk hatalmas. Világoskék fényben fürdik, száraz, meleg a levegője. És ajtók, sok színes ajtó.
A bejáratnál beleütköztem Nickybe. Elém jött. Össze volt görnyedve, antenna-bajuszai kókadtan fityegtek: rendkívül bús képet vágott.
– Köszönöm a megbízatást – csörömpölte a hangja. – A nyomozást rábíztam egy becsületes robotra. Köszönöm, tekintetbe vettem, hálás vagyok, örülök, boldog vagyok.
– Mit tudtál meg?
– Semmit.
– Hogy élnek itt?
– Sehogyan – vicsorgott Nicky, és antennáit a megvetett spirálba csavarta. Ilyesmi előfordul nála.
Elindulunk kőrútunkra. Itt az első ajtó, vörös színű, rajta futkározó kis négyszögek, amelyek aztán egy nagy rombuszban egyesültek.
Kopogtam: az ajtó meghátrált előlem, és látni engedte az egész szobát. Az asztal körül legények ültek és kártyáztak. Amint megpillantottak, nem tudni, miért, a kártyákat a földre ejtették.
A lefelé hulló kártyák lassan szétgurultak, egymásra borultak, és most szétszórtan hevertek a szoba minden sarkában.
Hol hátlapjukkal, hol színükkel felfelé hevertek. A kártyázok arca pedig megdermedt, egyesekre ráfagyott a gúnyos mosoly, másoknak (kacsingatás közben) behunyva maradt a fél szeme.
Beléptem. Én és Tyim szerényen éltünk, itt meg csupa pompa minden! A falak csillognak. Lebegő villamos takaró, ilyenre vágyik a különc Tyim.
Hólyagos fotelek. Olyan kis szobrocskák, amelyek gombnyomásra megelevenednek és mindenféléket művelnek. Vastag, fehér, süppedő szőnyegek, olyanok, mint az erdei moha.
Az asztalon tálakban gombák. Ugyanazok az ibolyaszínűek, amelyek az ember szénié láttára falnak fel minden holt faforgácsot, pedig azok mescillin típusú alkaloidát tartalmaznak. Most már érthető minden!
A kártyázok négyen vannak. Kezeslábasaik fémcsillogásúak. Külsőre tipikus telepesek, akik bőszen látnak neki a munkának: súlyos az álluk, súlyos a tekintetük, vaskos a karizmuk.
Az akaratos állak ilyen nagyszerű gyűjteményét még soha életemben nem láttam, csak itt.
Asztalhoz ültem, és sorjában megnéztem magamnak mindegyiket. Avraam Sargi. Bőrének színe még mindig őrzi melanéziai kékségét. Homloka súlyos, ajka vaskos, álla hegyes, tekintete szúrós: hasznavehető.
…Iván, családi neve: Szing. Elegáns, hasznavehetetlen.
…Kurt Siebel: áll, tekintet, váll, karizmok, tricepszek, rosszindulat.
…Procházka (ez a név rendkívül sűrűn fordul elő a világűrben, állandóan találkozom vele). Áll, tekintet, szemöldöke akkora, mint Tyimofej bajusza.
Hirtelen sajnálat fogott el azok iránt a nők iránt, akik majd egyszer szeretni fogják ezt a négy férfit.
– Hello, fiúk! Szórakozunk? – kérdeztem.
– Hello, Árgus! – felelte az egyik. – Megpróbáljuk valahogy agyonütni az időt.
És felemelkedtek a székből, hogy rangomhoz illően üdvözöljenek – végre eszükbe jutott –, aztán visszahuppantak. A székek megpörögtek, hogy alkalmazkodjanak a hátak új helyzetéhez, közben masszírozták e hátakat.
A kártyázok kínálgatni kezdtek.
– Egyen, igyon – mondogatták. – Mind itt készült, mesterséges úton, mind kitűnő minőségű.
Én megint ettem, méghozzá jó étvággyal. Evés közben leszopogattam a műanyag csontokat: a Virgusz-lakók technikája még a jelentéktelen dolgokban is kifogástalan. A különböző bolygók különböző időpontokban csatlakoztak a kollektívához. A Virgusz volt az utolsó. Azok még mindig individualisták, és technikájukkal be akarják bizonyítani a többieknek, hogy a világon mindent meg tudnak csinálni.
– Vígan éltek – mondtam. – Ám a terv szerint a fennsíkot kellene meghódítanotok. Holott még egy karcolást sem csináltatok a földön, igaz? Miért nem?
Szégyenpír öntötte el az arcokat. A négy férfi megélénkült, sőt fel akart állni. Impozáns látvány volt.
– Az ott pokol. Vörös pokol, kék pokol, zöld pokol (Procházka).
– Nem látta a Főnököt? Mi támogatjuk őt (Sargi).
– Hát ezek a gombák? – kérdezem tőlük. – Mire valók?
– A gomba semmiség, lehet szedni "valódit" és eltűnni a mocsárban (Sargi).
– Ha-ha-ha!
– Odafönt nyugtalankodnak? (Sargi a mennyezetre nézett.)
– Jól tudod.
A következő három szoba üres. A negyedikben egy negyven év körüli, pontosabban negyvenhárom éves, kopasz férfi ült az asztalnál. Pulóver. Áll. Váll. Karizmok. A berendezés hiányos: nincsenek gombák, virágok, kis szobrocskák. Az asztalon: szétszedett minihajtómű.
Látom: ő adta le a rádióhírt.
A férfi (Eduárd Groh, 44 éves) meglengette felém a kezét: elnézést, mondja, de nem fogok kezet, mert maszatos a gépolajtól.
De félelme rendkívül lealázó. Például az az érzése, hogy én megütöm. Lehet, hogy Stark még el is szokta döngetni őket?
– Ön Árgus? – nyögte ki végül a férfi.
– Állítólag. Odafönt – és akárcsak Sargi, én is a mennyezetre pillantok –, odafönt vették az ön jelzését, ön nagy szolgálatot tett az Igazságszolgáltatásnak. Köszönöm!
– Ön… most nyomozni kezd?
– Pontosan, őszinte leszek, nekem itt semmi sem tetszik… A technikán kívül. Nem tetszik, hogy Glenn eltűnt, az sem, hogy a telep beásta magát a sziklába.
– Hát én?
– Ön a felbomló telep tipikus képviselője. Miben volt ön Glenn segítségére?
– Bizony, semmiben.
– Kibújik minden alól, ami bemocskolhatja: az ivászat, a viták, a verekedések alól.
– Még valamire felhívom a figyelmét: nem táncolok a mocsárban, nem eszek gombát.
Körülnézek a szobájában: szerszámok, szerszámgép és más hasonló dolgok.
– Szeret barkácsolni?
– A Főnök megrendeléseket ad, bátor elme. Sajnálom őt, kár az idejéért.
– Miféle időért?
– Hát amit ennek az ostoba telepnek az irányítására fecsérel.
– Ön elégedetlen?
– Jól élünk. Nyolckor kelünk, kilenckor löncs, tizenhat órakor kosárlabdázunk. Csak a Főnök dolgozik kerek huszonnégy órát. Meg még én pepecselgetek. A többiek eltékozolják az idejüket, megjátsszak, hogy dolgoznak.
– Miért nincsenek ültetvények?
Groh gépész felállt. Ülve magasabbnak tűnt: kurta lábú, egy aszteroidán született.
– Ön már próbált ültetvényeket létesíteni a Luciferen?
– Nem.
– Meg is látszik! Legyen átkozott a Lucifer biológiája, azok a röpködő rondaságok! Hol a vérünket szívják, hol a fogukkal marnak belénk. Aztán meg a vírusok! Náluk már csak a medúzák rosszabbak. Csak fröcskölnek egyet, és nemcsak az ember, a fém is széthullik. Egy csepp toxin átrágja a testet. Hát a penész… Felébred az ember, és már ott van az aljas. Felfalta a cipőt, megette a ruhát, és már a körmöket rágcsálja az ujjadon. Egy kis penész esik az ételbe, máris megkaptad a szarkómát.
Ezért támogatjuk mi a Főnököt: beástuk magunkat jó mélyen a földbe, és nyomban megjavult az életünk. Elpepecselgetek itt, és boldog vagyok: senki nem rágcsál, senki nem harapdál. Ha eszembe jut a rádiógram, arra gondolok, hogy helyesen cselekedtem, de aztán bánom az egészet, így van.
– Hát Glenn?
– Azt hiszem, dühében halt meg. A következőképpen történt. Az újraválasztáskor leváltottuk, mégpedig durván, megmostuk a fejét. Starkkal az utóbbi időben ellenséges viszonyban volt. Persze, nem álltak arányban egymással. Stark okos, agilis, tehetséges, a másik meg zseniális bolond. Ennek a bolygónak a kedvéért legszívesebben nemcsak magát, bennünket is megsemmisített volna. De nem sikerült, nem! Hogy ki mentett meg bennünket? A Főnök. Én tudom, hogy a Törvény mást mond, de én a Főnök mellett vagyok.
Az orvos: nagyszerű munkatárs, szobája laboratórium, keskeny heverő, három asztal, deszkapolcok. Mindenütt csupa kémiai edény és műszer. V? éves, a telep orvosa, a neve: John Glass. Értekezéseket ír a Luciferen élő állatok toxikológiájáról, a mérgező növények is érdeklik. A toxinok, lám csak, gyógyszerek. Udvariasan fogadott.
– Elnézést, de dolgozom, megszoktam az éjszakai munkát. Ennek ellenére teljes egészében az ön szolgálatára állok, Csillagok Árgusa – mondta az udvarias J. Glass, s olyan mélyen meghajolt, hogy megpillantottam a feje búbját.
– A naplókat! – nyújtottam a kezem. – Glenn naplóit!
– De hiszen én szavamat adtam Otto Ivanovicsnak, hogy szentül őrzöm őket…
Aztán mégis átadta nekem a naplókat. A két füzetet, amelyek a világos gondolatok és a kísérletek feljegyzéseit tartalmazták, átadom Tyimnek, ezt a fekete, ódivatú noteszt pedig megtartom magamnak. Tehát a naplók… Az asztalhoz ültem, és elolvastam Glenn naplóját.
J. Glass belemerült a munkájába, és csak időnként vetett rám egy-egy pillantást.

GLENN NAPLÓJA

Június 19. A Lucifer már közel van. Világoskék szemét merőn szegezte rám a fekete sötétségből. Már képtelen vagyok lecsillapodni. Az ablakok előtt sétálgatok. Lapozgatom a papírokat, olvasok. És semmit sem értek a feljegyzéseimből. Izzik az agyam, mert csak gondolkodom, gondolkodom, gondolkodom…
Átfutottam a csillagnavigátor útmutatóját: a sovány kis történet arról szól, hogyan fedezte fel a Csillag Őrjárat hajója a Lucifert. Átnéztem az első (sikertelen) expedíció beszámolóját, amely felfedezte számunkra e bolygó kivételes jellegét.
Június 21. Leszálláshoz készülünk. Sok futkosás, sok számítgatás, vesződség. Otto Ivanovics segítsége szinte felbecsülhetetlen. Együtt dolgoztuk ki a hajózás minden szakaszát.
A parancsnok siettet bennünket.
Június 22-24. Leküldtünk a fennsíkra egy robotokból álló deszantot (s vele J. Glass biokémikust is). Tekintettel a medúzák viselkedésére és toxinjaik hatására (T. Mohov adatai), a robotokat műanyag borítással láttuk el. Ők állítják fel a felfújható házakat és építik fel a raktárakat. Átkozott vezetői beosztásom miatt nem hagyhatom el a hajót. Otto Ivanovics követelésére parancsot adtam, hogy permetezzék be a fennsíkot a legújabb FN-149 nevű mérgező vegyszerrel, amely veszélyezteti a genetikai állományt. Eh, bele kellene kézzel nyúlni ebbe az őstésztába, és gyúrni, dagasztani.
Június 25. Földre léptem, és nem tudtam visszafojtani sírásomat. Hány éve vágytam arra, hogy itt lehessek, mennyit, de mennyit reménykedtem! Bőgtem, mintegy bolond. Magamra hagytak, még Maud is félrevonult. Csak a testőrrobotom maradt mellettem. Aztán végigmentem a fennsíkon. Velem tartottak a legközvetlenebb munkatársaim: Kraft, Stark, Sargi és a többiek. Olyan érzésem volt, hogy gazdag tengerfenéken lépkedünk: korallfák, szellőrózsafák, gömbfák.
Minden él, minden mozog. Pompás óriáscsigák, röpködő ősgyíkok. Színes medúzakaravánok! Megpillantottak bennünket, és mérget fröcsköltek ránk. A fák alá kellett menekülnünk. Meghalt Strausz és a spánielünk, a nevezetes aranyszőrű kutya, A toxin pokolian gyorsan hat. (J. Glass szerint félelmetesen gyönyörű.) Az első temetés, mindenki szomorú. Egyesek aggódnak, mások búsulnak. Én azonban jól érzem magam. Éjszaka ellenőriztem az őrséget. Magam előtt láttam az első áttelepül tekét a Virguszon. Valójában milyen sivár, szűkmarkú és ellenséges bolygó: hó, mohák, sivatagok. Kénytelen-kelletlen át kell alakítani kozmikus mechanizmussá. Úgy kell óvnunk, mint a szemünk világát, a borzalmait szépséggé változtatni, s ami rossz, azt jóvá.
Körbejártam az őröket. Mentem és egyszer csak azt látom, hogy elmozdul helyéről valami fekete szikla, és rázuhan egy ház kupolájára. Valószínűleg egy mout. Kiáltások, lövések, szilánkok sivítása. Aztán a mozgó halmot lángba borította a lángszóró. A vad felfúvódott és elégett: égő hús szaga érződött a levegőben. Én viszont bűntudatot éreztem: miért nem vizsgáltam át a környéket.
Stark azt tanácsolja, hogy keressünk barlangokat: ő maga karszttölcsérekre bukkant. Stark éjjel-nappal vesződik valamivel.
Június 26. A robotok ültetvényeket létesítenek. Kezdetben batátával és kukoricával próbálkozunk. Otto Ivanovics medúzairtó csapatot alakított, egy másikat meg azzal a feladattal bízott meg, hogy vegye fel a harcot az óriáscsigákkal. A cél: kiirtani mind a két fajtát a fennsíkon. A csigák az adatok szerint mindössze másfél tucatnyian vannak. De mennyien lehetnek odalent a síkságon! Ma odarepültem. Trópusi mocsarak, a bioélet intenzitása elképesztő.
Megállapodtunk, hogy Otto Ivanovics összeállítja a mikromanipulátort, én sürgősen hozzáfogok a génekhez, ő pedig a gazdasági ügyeket intézi.
Július 10. Két esemény: az ültetvényeken rajtaütöttek az ezüstös repülőkígyók, és megsemmisítették. A lakóépületeket leköltöztettük a föld alá. Sargi felfedezte az ehető csigát. Kurt egyesítette génjeit a kis éticsiga génjeivel (az én sémám alapján). Kíváncsi vagyok, mi jön ki belőle? Hosszan elfantaziálgattunk.
Valósággal beleszerettem itt mindenbe. Nézem a monstrumokat, és elfog a sajnálat irántuk: a fejlődés eltünteti őket, s azon gondolkodom, hogy rezervátumokat kellene létesíteni, számukra.
Július 15. Stark parancsot adott, hogy lángszóróval perzseljék fel az összes penészt másfél kilométeres körzetben, pedig csak egyetlenegy hordozható házikót faltak fel. Vitába szálltam Starkkal, de aztán engedtem.
Kiruccangatunk a mocsarakba. Meghökkentő a formák bizonyos mérvű keveredése, mintha a természet még csak most próbálgatná, mit mihez illesszen. Hasonlít a Lucretius Cár módszere szerinti világteremtéshez: "Kezdetben létesültek a kezek, lábak, hátak, aztán ezek csak úgy találomra egyesültek egymással, azok pedig, amelyek rosszul álltak össze, meghaltak. Mert voltak kétfejű emberek és négyfarkú bikák stb. stb." – emlékezetből idéztem.
Meggyőződésem, hogy mi, akik már megjártuk az ültetvényekkel, más úton érjük el célunkat. Sebészeti szelekcióval és szomatikus genetikával harmonizáljuk majd a Lucifert. Ez a munka hozzászoktat minket a Luciferhez, és megszeretjük.
Július 18. A medúzák megölték Szeliversztovot.
Július 21. Stark gyorsított ütemben készíti a vágatokat. Kerek huszonnégy órán keresztül folyik a munka. Siettetnek a viharként érkezett medúzák. Jelentős számukat felnyársalták a fák, és agóniájukban toxinokat fröcsköltek magukból. A fokozott védelmet nyújtó szkafanderekben járunk. Stark parancsol mindenkinek. Valahogy észrevétlenül félreállított az útból, és most amolyan tiszteletreméltó pátriárka vagyok, aki csak "igen"-t tud mondani mindenre.
Július 26. A robotok teljesen felperzselik a fennsíkot. De az égés után nyomban burjánzásnak indul minden. Stark azt követeli, hogy kivétel nélkül mindenki vonuljon a föld alá. Vitába szállunk vele. Megrendeltem egy viváriumot és egy terráriumot.
Egyszerre három irányban folyik a szelekció. Az első a telep szükségleteit szolgálja. A második célja a más bolygók számára alkalmas formák kialakítása. A harmadik feladat: a legfélelmetesebbek (medúzák stb.) harmonizálása és jóra nevelése.
Augusztus 1. A repülőszerkezet nekiment egy fának. Kraft meghalt. Egy óra múlva értem a színhelyre, de a penész már majdnem végzett véle. Szegény barátom,
Starkkal vitatkoztunk, milyen irányú legyen a bolygó civilizációja. Ő amellett kardoskodik, hogy gyorsan le kell menni a föld alá és létrehozni a föld alatti életet. Én ebben azt a veszélyt látom, hogy lelanyhul a nekibuzdulás. Mást akarok: hogy mindnyájan felköltözzünk a föld felszínére, és vegyük fel a harcot. Csak a laboratóriumokat és a tábori kórházat hagyjuk a föld alatt. Kezdetben harcolni is kell, a tanulmányozást is folytatni kell, új utakat is kell keresni és hozzá kell szokni az adott bioélethez. Stark szavazásra tette fel a kérdést, és én magamra maradtam, még Maud is tartózkodott a szavazástól.
Azok az emberek elégedetlenek velem, akiket csoportunk magvának tartottam: Stark, Kurt, Sargi.
Ijedtségük a bolygó bioéletétől – amely valóban elképesztő – már-már mániává fajult. Stark már beindította az univerzális robotok sorozatgyártását, és nagyszerű helyiségeket épít a föld alatt.
Ó, én ismerem őt. Nem a Lucifer bioéletétől ijedt meg, hanem minden gondolata az, hogy egy föld alatti világot hozzon létre; olyan ő, mint egy pondró, keresztül-kasul furkálja a Lucifert. Találékonysága nem ismer határt. Én viszont azzal kísérletezem, hogy megjavítsam ezt a bolygót. Néhány nemzedékváltás után meg is lesz az eredmény, és nem is akármilyen!
Augusztus 31. Siker! Megvan az óriáscsiga és az éticsiga első hibridje. Felséges íz, az aminosavak teljes készlete. Hallatlanul rövid idő alatt született. Feltehetőleg hasznosnak bizonyult az a toxin, amelyet J. Glass talált itt. Képlete hasonlít a kolhicinéra, de különbözik is tőle. Stark nyomban készített üreges lövedékeket, s azokkal juttatta a toxint az óriáscsigákba, előidézve mutációjukat. És iszonyúan gyorsan megszületett az ibolyaszínű, könnyfakasztó gázt tartalmazó, ragadozó, lapos csiga. A fene tudja, mi ez!
Szeptember 7. Átköltöztettem a laboratóriumomat a fennsíkra. Nem érzem magam magányosnak ennek a forrásban levő életnek a kellős közepén. Látom, hogyan növekednek a fák, vizsgálom a nedvüket. Szívesen hajtok fejet ez előtt az élet előtt.
Szeptember 11. Találtam fekete színű vízi virágokat. (J. Glass nem mindennapi tulajdonságú toxint választott ki belőlük: amnéziát okoz.)
Szeptember 17. A medúzákon dolgozom. Egy kis kromoszóma-bombát kell a genetikai állományukba helyezni, azzal, hogy két-három nemzedék múlva robbanjon fel. Ezzel megfosztjuk őket a toxintól. De ha elpusztulnak? Ezért kell tanulmányozni a medúzák életét. A nagy tumultus miatt nem vettem fel rögtön a kapcsolatot T. Mohov bioállomásával. Mi volt az akadálya? Hát Stark… Azt mondta, hogy az óriáscsigák szétrombolták az állomást, a tudósok elpusztultak, nekem pedig egy újabb gyászos napom volt.
Szeptember 19. Értem jött Stark, és hívott a föld alá. Nemet mondtam. Szerintem példát kell statuálni a bátor életről. Otthagyom a gömbházamat, és átköltözöm a mozgó házba. Elgurultam vele a fennsík közepére. Itt a hamun már megjelentek az állatok. Bizonyára elrejtőztek valahol, amikor a robotok felperzselték a fennsíkot. Nyilvántartásba vettem három óriáscsigát és mintegy száz sokfejű gyíkot. Szüntelenül érkeznek a fennsíkra a medúzák, vinné el az ördög őket!
Hát igen, fel kell nyitni T. Mohov bunkerjét. Felbecsülhetetlen értékű gyűjtemények és feljegyzések vannak ott.
Szeptember 23. Azon gondolkodom, hogy leköltözöm a síkságra, a mocsarakba. Tegnap egész nap figyeltem a mocsarakat: Stark felbocsátott szárnyas robotokat tévékamerákkal, én meg a saját készülékemen fogtam a sztereóképeket. Mi ez? Segíteni igyekszik rajtam? Vagy a Luciferrel ijesztget? A robotok csavarszárnyon repültek, beszaladgálták a legtávolabbi zugokat is. A Lucifer titokzatos élete meghökkentett, egyes nehéz szervezetek furcsa úszkálása a levegőben elképesztett. Oda kell jutnom.
Szeptember 24. Vita a közgyűlésen: mindenki ellenem van. Érthető: a robotok építette helyiségek pazarok.
Szeptember 25. A penész felfalta a házamat, lábamra ült egy lila színű gomba.
Szeptember 29. Második házamat egy óriáscsiga taposta szét. Dührohamomban megöltem. Elpusztult gyönyörű, arányló színű teste, amelyen kárminpiros foltok fodrozódtak.
Este Stark robotjai új házat hoztak nekem, meg hűtőszekrényt és szintetikus ételt. Egy kis hőemelkedésem van, beteg vagyok. De azért mégis szeretem ezt a világot, ezt a gyönyörű és könyörtelen világot. Szeretem, így szeretik a szép, önző nőket, így szerettem Maudot.
Feljegyzem betegségem tüneteit. (Hosszú felsorolás)
Felkeresett Stark, és azt javasolta, hogy mondjak le a rangomról. Elküldtem a fenébe, s azt mondtam, hogy nem adom meg magam, harcolni fogok. Hogy jelentem az Össztanácsnak, és elmegyek tanúskodni. Ó, sok mindent mondtam neki, s attól tartok, hogy feleslegesen;
…Lázas vagyok. Kár volna, ha meghalnék, hiszen ez a világ oly gyönyörű. Itt mindennek, a napnak, a fáknak, az állatoknak félelmetes az élete és a szépsége. Irigylem azokat, akik énutánam élnek itt: nekem oly kevésre futotta az időmből, oly sok mindent még nem ismerek.
…Stark fél tőlem, és szemlátomást várja a halálomat. Körülöttem forgolódnak mikrorobotjai. Eljött Maud, s amikor megpillantott, rémületében felkiáltott. Elzavartam, mert még elkapja a betegséget… A fény gyengül, úgy látszik, megkezdődött a szemideg sorvadása, így mondta nekem dr. Glass. (A fájdalmat fekete orchideából készített főzettel tompítja.)
…Csak nem halok meg? Nem! Nem! Nem! De miért is ne. Itt nincs rám senkinek sem szüksége. Ma (számokkal rejtjelezve írtam) éles fájdalomra ocsúdtam fel, és egy ízeltlábú mikrorobotot fogtam magamon.
Lábam zsibbad. Úgy látszik, a mikrorobot injekciót adott nekem, mert mintha megszúrt volna… a haldoklás kezdeti tünetei.

Glenn, esküszöm neked, hogy rendbe hozom a gépezetek járataival keresztül-kasul furkált fennsíkot. Olyan most, mint egy megsérült fa kérge, egyébként a járatok végében, az utolsó veremben ücsörög Stark. Valamin buzgólkodik. Innen látom a világos négyszöget és a körülötte pattogó szikrákat. Nem zavarom.
Aztán beállítunk Starkhoz mi ketten: a Törvény és én, a bölcsességének végrehajtója.
A Törvény! Világossága vakító.
A Törvény! Látom, olyan, mint a csillogó kristály, mint észak vörös hajnalpírja, mint a sivatag fölött delelő nap. Gyönyörű és félelmetes, rendet teremt az élet zűrzavaros véletlenjei között.
A Törvény betartása: norma, megszegése: betegség. (Dr. Glass azt mondaná, hogy a betegség lefolyása különböző: krónikus és heves. Starkot szemlátomást vadul rázza a hideg.)
A Törvény! Látom a születését, első vonulását a Földön, a Kozmoszban szerteágazó hajtásait. Meghal Stark, meghalok én, de a Törvény élni fog.
A Törvényért érdemes szenvedni, meghalni. Különben mi lesz a Társadalommal? Felocsúdtam, és megpillantottam magam előtt egy keskeny, fekete szakállú embert. Engem fürkészett. Engem!
– Á, doktor! Beszélgessünk egy kicsit. Látom, hogy felfedezett néhány toxint és új antibiotikumot. Aztán még mivel foglalkozik? Starkkal együtt dolgozik a sebész-roboton. Mi célból?
– Én csak egy belgyógyász vagyok, és meg kell hogy mondjam, egy lusta belgyógyász – feleli az orvos.
– Miben halt meg Glenn?
– Mocsárlázban, paroxizmus, delírium, mérgezés. Hiszen megírtam a zárójelentésben. Miért ezek a kérdések? Mire valók?
Felállók, és zsebembe csúsztatom a füzeteket.
– Megölték?!
– Fantazmagória – dörmögi megvetően az orvos.
Kimentem a szobából. Újabb ajtó. Ó, ezek ifjú házasok!
Összesen negyvenévesek. Kizárólag önmagukkal vannak elfoglalva.
A szobában sok a virág. Mozognak, hajladozik a bóbitájuk, nyújtózkodnak, összezsugorodnak. Életüket órákon keresztül lehetne figyelni. Különösen, ha a feleségünk (férjünk) ül mellettünk.
Stark szemlátomást kedveli a családosokat: a szoba kiállítása pompás. A falon ablakfüggönyök. Félrehúzom. Bah! Földi tájkép! Tisztás, állatok: tehénkék, pásztorok, kalapot és kezeslábast viselő farmer, szellő, illatok… Kezdem megismerni Stark ízlését. Azért mégiscsak van valami elbűvölő a mi Föld-ősanyánkban. Tehát Stark azt akarja, hogy senki sem akadályozza, mindenkit lekenyerez, és ezzel azt kéri tőlük: éljetek, ahogy akartok, csak engem ne zavarjatok.
– Sok robotot gyártanak? – kérdezem.
– Naponta egy univerzálisát. A többiek szűk profilúak: röpködő, ugráló robotok, tíz-tizenkét darab naponta.
– Óriási!
– A Főnök nagyszerű fiú, szolgálni nála öröm.
– Szolgálni. – Megismétlem a szót, ízlelgetem, szájamban forgatom: "főnök-főnök-főnök" és "szolgálni-szolgálni"…
– De még mennyire! – feleli a csinos feleség, aki igencsak kacéran méreget. – Oly jó ember.
Világos, mindnyájan kényelmes helyen pihennek. A pihenés energiát szabadít fel, amelyből Stark könnyű és tiszta munkát, családi boldogságot, gombás mámort produkál.
És a telepes ember emberkévé, telepeskévé változik, és elveszti kezdeményező készségét: a Kozmosz Törvényét újfent megszegték, így aztán nem hódítjuk meg a Kozmoszt, nem telepítjük be értelemmel az összes bolygót.
– Hallottak valamit Glenn halálának részleteiről? Nem? Értem.

…Szoba, virágok, lebegő nászágy. Maud Glenn, Glenn egykori felesége, most egyszerűen csak egy magányos nő. Ezért is táncol (hogy mit nem csinálnak egyesek bánatukban). Álla nagy, a haja szőke. Nicky, a tréfás kedvű Nicky, aki mögöttem kullog, bejön a szobába, kiveszi a nő zsebkendőjét a táskájából, és odaadja neki. Maud (meglepetésében) átveszi, aztán haragra lobban, és felénk hajítja a zsebkendőt: nehéz természet!
Stark? Tőle fél, teljesen átérzi természetének silányságát. Glenn?… Még mindig benne él, a szeme, válla, ajka. Valóban csak a munkáinkban és a nők emlékezetében maradunk halhatatlanok?
– Minden jót!
A folyosón szembetalálkoztam Sargival.
– Hello, Árgus!
– Te temetted el Glennt? – kérdem tőle.
– Temettem Glennt? – ismétli Sargi. – Honnan veszi ezt? Nem, nem részesültem abban a nagy megtiszteltetésben, hogy eltemessem Glennt, sem abban, hogy a barátja legyek. Én egyszerű ember vagyok, a Stark és Glenn típusú, két lábon járó istenségekkel semmilyen kapcsolatom nincs. De biztosítom önt, hogy egyik tizenkilenc, a másik meg egy híján húsz.
"Hogyan jöhetett rá? – csípem el a gondolatát. – Habár, ezek a szemek… Miért avatkozom ebbe a dologba, félrevezetem ezt a bolondot."
– Nem vezetsz félre – biztosítom őt.
– Én nem értem önt…
– Nem várok szavakat. Te félsz. Add ide a képet, ennyi az egész. Sargi megmakacsolja magát.
– Ön nagyzol, Árgus.
– Nézz a szemembe.
Belenézett és eszébe jutott: mit kell tennie.
És megláttam: a sokkarú robotok cipelik Glennt a hordágyon. Mellette halad Stark szkafanderben. Most megálltak: Sargi egy üvegből megöntözi Glenn holttestét. Hát az orvos? Félrehúzódva áll és figyel. Láng, füst, füstoszlop… Glenn ég, és a füstfelhővel együtt a levegőbe száll. Valahol odafent átcsoportosítja az atomjait, és az esővel együtt lehull a földre, a Lucifer életének alkotórészévé válik, összeolvad a bolygóval. Most premier plánban látom a hamuját tartalmazó urnát. Beássák egy szikla alá, és a levegőbe lőnek.
Minden szabályos: betegség, halál, a veszélyes holttest megsemmisítése.
– Mi előzte meg az eseményt? Beszélj!
Sargi tovább nyakaskodik:
– Nem, nem töröd meg az akaratomat.
– De hiszen ez olyan egyszerű. Állj fel! (Kihúzta magát.) Te alszol. (Behunyta a szemét.) Látod Glennt és Starkot. (Homlokcsontja mögött nyüzsögni kezdenek a képek.)Belekotortam az emlékezetébe, és parancsot adtam, hogy felejtse el a beszélgetésünket, és így álljon addig, míg vissza nem térek. Aztán kimentem Tyim elé.
Micsoda látvány volt a tutaj felhúzása a barlangba!
És milyen bozontos, rongyos csavargó lett Tyimből! Hát még a kutyák. Azok megörültek nekem.
Elkísértem őket, és megkértem a mindenes robotot, hogy adjon enni nekik, de minél többet, segítsen Tyimnek megfüröszteni a kutyákat, és vigye el Malowne-t, aki már alig vonszolta magát.
Egy órát töltöttem el Tyimmel és a kutyákkal. Az ebek mindent megszagoltak, játékba fogtak, egymást kergették a folyosón, morogtak, csaholtak. Szörnyű lármát csaptak.

Átmentem Stark dolgozószobájába. Ajtaját lágy színtónusú műanyagba öltözött speciális robotok őrizték. Emberekre hasonlítottak.
Csak éppen négy felesleges keze volt mindegyiknek, mint a hindu istenségnek. (Stark gyengéi a sokkarú rendszerek.)
Minden egyes speciális robot lézerrel van felszerelve. Ezek hatalmas erejű harci gépek. Mi szükség rájuk? Szívesen állnék az első sorban, amikor Stark szemlét tart gondolatai fölött. Sokért nem adnám, bármi árat megadnék érte. (Érzem, hogy Stark mélyen rejtegeti céljait, amelyeket képtelen vagyok kifürkészni. Még az Árgusok tudása sem elég ahhoz, hogy megismerjem ezt az embert.)
… Tyim nem tágított mellőlem. Nem tiltakoztam ellene, egy ismerős jelenléte a csillapító szerepét töltheti be Stark és énközöttem.
Az udvarias robottitkár szólított meg bennünket. Szolgalelkűén viselkedett – mi ez, Stark gúnyolódik? –, de én állandóan azt vártam, mikor kattan egyet a lézer kinyíló, csillag alakú diafragmája.
Mindenesetre Tyim elé álltam.
A robot meghajtotta előttünk műanyag hátát, csupa nyájasság volt, és arról biztosított bennünket, hogy Stark nincs idehaza, nincs is szükségem rá. Sőt még azt is megengedte, hogy benézzünk a szobába, és meggyőződjünk róla.
Benéztünk a nyitott ajtón, Stark szobája hatalmas terem volt. Tele asztalokkal, az asztalokon készülékek és térképek. Egyszóval egy szerény munkatárs dolgozószobája.
Karosszéke. Szemben vele a Lucifer keresztmetszetvázlata. Tehát keresztül-kasul kitapogatta a szeizmikus hullámokkal s tálán a mélységi fúrásokkal is. Ez meg itt a vágatmunkálatok keresztmetszetvázlata.
Visszafordultunk, és Tyim elment lefeküdni.
Én vártam: Starknak meg kell jönnie, most éppen nálam jár.

Éjjel három órakor feltárult az ajtó, belépett Stark, és házigazdaként elfoglalta a karosszéket. Hátradőlt, cukorkát tett a szájába, és szopogatva, csámcsogva kérdezte:
– Nem rossz itt nálunk, mi? – Ez így hangzott: "nem vosz", a cukorka miatt.
– Lakályos – feleltem. – Hűs levegő, tea. Remek!
– Hát igen, ez nem dzsungel. Csupa őseredeti zagyvaság és ellenszenvesen ráncolta homlokát. – Olyan, mint a mi kettőnk viszonya. Én nem szeretem halogatni a dolgokat, az én stílusom a gyorsaság. Pedig önnel halogatom a dolgot, halogatom. Félek talán?
– Kissé – bólintottam.
– Tudja – rakta keresztbe a lábát –, én azt tartom, hogy minden határozottság legyen világos. Minden! önt például minden számításomba bele tudom kalkulálni, mert ön az én számomra világos. És bármilyen félelmetesnek is lássék, én az ön algoritmusát is megtalálom, és a mozgását is kiszámítom. És tudja, egészen pontosan. De…
(Hátradőlve ült a karosszékben, csillogó öltözéke úgy simult a testére, mintha csak a bőre lenne. Fémszerűnek tűnt, és ez tetszett neki: folyton belenézett a falitükörbe.)
– …De akkor is csak zagyvaság. Lövöldöztem, de nem vagyok letartóztatva. Érthetetlen. Pedig a világosság jó dolog. Ó, én ezt a világot is ilyenné formálnám, ha isten lennék. Tudja, minden legyen világos, a protoplazma pedig minimális. Megteremteném a robotok világát vagy legrosszabb esetben a rovarok világát. Keresztül-kasul érzéketlenek. Jegyezze meg, minél több nyálka van egy lényben, annál alkalmatlanabb a számításhoz. Vegyük például a Lucifert. Nyálka, ősnyálkatömbök. Egymilliárd év múlva ismeretlen tulajdonságú állatok formálódnak belőlük. És ilyen fundamentumon kell létrehozni a civilizációt… Nevetséges.
– A be nem avatkozásról szóló törvény… – emlékeztetem Starkot.
– Ostoba törvény! Én e nyálka helyett olyan világot hoznék létre, amely világos, és olyan dolgos volna, mint egy gép. Barátvilágot, robotvilágot. – Majd szemrehányóan: – Ön pedig meg akarja hiúsítani a munkámat.
…Határozatlanság, nyálkásság – tette hozzá. – Gyűlölöm mind a kettőt! Én már abba is beletörődöm, hogy világos a fejem, és bőröm álcázza a belsőségeimet. Pontosan és világosan akarok tudni mindent. Ezért is jöttem önhöz. Azt akarom tudni, hogy ön az ellenségem (ez érthető), vagy potenciális barátom? Hallgat, latolgat? Én magam is megállapítanám, de nincs rá időm. De miért ülünk, és ostobaságokat fecsegünk. Szeretné látni a játékszereimet? Az újakat? Mi? He-he, veszélytelenek, de… – megfenyegetett az ujjával. De bizonyos értelemben pajzánok.
– Nosza!
– Tehát…
Stark felemelte ujját, lehajtotta a fejét, és hallgatózott. Alsó ajkát beharapta. Mozgást, csörömpölést hallottam a folyosón. Az ajtó előtt megszűnt.
Az ajtó besiklott a falba. Az ajtónyílásban egy hornyolt páncélsisakos robot állt. A robottechnika szabályainak újabb megszegése.
– Látom – folytatta a turbékolást Stark –, önt zavarja a külseje. Ez ernyőzés. Én ugyanis túl sokat hallottam az ön hatalmáról. A Tanács kockázatot vállal önért. Hátha kitalál valami törvényelleneset? Mi? Vagy velem társul? Én viszont gonosztevő vagyok. He-he… megszegtem a törvényt. Egyébként a bűncselekmény: az ember reagálása a számára alkalmatlan viszonyokra. Szép megfogalmazás?
– Kissé korhadt.
– Tehát a robotról. Ön le van tartóztatva, ez a robot veszi önt őrizetbe, én egy ujjal sem nyúlok önhöz. Nem bizony!
Stark a hóna alá rakta a kezét. A szemét is behunyta, mondván, én nem avatkozom a dologba…
De ajka – a szája szögletében – meg-megrándult, álla élesen előreugrott. Orra is árnyékot vetett rá.
Stark csupa csillogás, mintha fémből lenne kiverve.
…A robot? Nicky típusú, mindennapi, sokkarú robot, olyan magas, mint én ülve. Súlya ötszáz kilogramm. A nyújtható emberi időről áttértem a dinamikus árgusi időre. S onnan néztem mosolyogva a robotot, amely mint egy pók szuperlassú léptekkel csökkentette a köztünk levő távolságot. Politúrjának visszfényei a padlóra csurogtak.
Starknak szájára fagyott a mosoly. Bősz mosoly, egész fogsora kilátszik.
Felálltam, és kihasználtam az időkülönbözetet. A Stark és a robot idejében hirtelen ugrás történt, felém. Az Árgusok idejében én odaléptem a robothoz (kezei még csak akkor kezdték végezni a fogó mozdulatot), és benyomtam biztonsági szerkezetének üvegét.
A robot biztonsági nyílásáról sohasem szabad megfeledkezni. Még a megbolondult gépet is meg lehet így állítani anélkül, hogy kárt tennénk értékes mechanikájában. No persze, csak ha ideje van rá az embernek.
És már megint Stark idejében vagyok, újra a karosszékben ülök, ismét beszélgetünk.
Stark kétségbeesetten gesztikulál. Lám, el van ragadtatva!
– Gratulálok, gratulálok! – recsegi Stark. – Micsoda reakció! Villámgyors! Kíváncsi vagyok, hogyan érték ezt el? Szétszedhető az ön?… Bocsánat, de a gépész beszél belőlem, nagyon szeretnék beletúrni az ön szerkentyűibe. Mindig szerettem volna ilyen sebezhetetlen lenni, nagyon kellemetlen számomra, hogy a túlságosan puha és nyálkás fajtához tartozom.
Testem nyolcvan százaléka víz. Az én testemé! Nevetséges.
Átveszi tőlem a főparancsnok! tisztséget? Nem? Akkor hát megosztjuk egymás közt a gömböt? önön kívül senkivel az égvilágon nem osztozkodnék, nekem magamnak is szűk. De önnel hajlandó vagyok. Északot akarja? Délt? Nem?… Csodálkozom. Ó, persze, hiszen ön törvénytisztelő.
Elgondolkodott-e már a személyi hatalmon? Mit tehet az ember egymaga, ha nem Árgus? Robotok nélkül? A hozzá hasonlók nélkül? Tudja, Árgus, a vezető tragédiája, hogy minden apróságtól függ. Hiszen neki (magamból indulok ki) kellemesebb mindent maga csinálni. Igen, igen, mi mindnyájan álombéli kiskirályok vagyunk. Hátha én olyan bolygóról ábrándozok, amelyet teljes egészében én csináltam? Olyan világról, ahol csak én tevékenykedek, az én agyam mentes az ostoba emócióktól.
Az örök életről, hogy mindent megtanulhassak, és mindent tudjak? Ha itt – a mellére csapott – valami éget?
– Nagyon, nagyon – mondtam.
– A telepesek, a tények szállítói természetesen sok minden olyasmit mondtak rólam, ami nem hízelgő rám nézve. Parancsolgatás és egyebek – magyarázta Stark. – Én csak egyet akarok: a teljes odaadást! Mit tegyek, ha az én kaliberem csak az egész golyóra méretezett? Ha szűknek érzem a köznapi arányokat? Ha az agyam grandiózus dolgokat követel?
Beszél, de maga is mosolyog rajta.
Teste apró és forró. Kézmozdulata, arcmimikája igen szabatos. Nem ül nyugodtan, nem tud, erősen felfokozott az anyagcseréje, még beszélgetés közben is zsebéből tápgolyócskákat szedeget elő, és a szájába hajigálja.
– Ezek nem féligazságok, hanem univerzálisak. A biológiai és a technikai világ között ugyanaz a különbség, mint a véletlen és a törvényszerűség között. Mi szükségem nekem a véletlenekre, mi szükségem nekem az emberekre? Hangulatukra, emóciójukra? Az átkozott bolondok átkozott véletlenjeire?
…A robotokat szeretem. Segítenek nekem szabadjára engedni a kísértetvilágot, amely ebbe a dobozba van bezárva – ujjával megkocogtatta sisakját. – Ki szülte? A Virgusz barlangvilága? Lehetséges. Ott győződtem meg arról, hogy az ember világokat teremthet. Adjon nekem időt, és megteremtem a saját világomat. Nincs szükségem évmilliókra, évezredekre, mint Glenn-nek. Tíz év múlva, öt év múlva az élet számára ideális bolygót talál itt. Mentes lesz a nyálkától és a természet más ostobaságaitól.
Megállapodtunk? Nem?!… Akkor hát ez hogy tetszik önnek, Bírám? – És Stark kihúzta zsebéből a kezét, kinyitotta tenyerét: ezüstös cseppbuborékok kis felhője szállt a magasba. Ráfújt, hogy elkergesse a közeléből. Ó, hát ő maga is fél tőle. Nézd csak, hogy zsugorodik össze a teste.
– Mi ez?
– Nagyszerű dolog – mondta Stark. – Ezerféle ilyen érdekességem van. Én elmentem.
Becsapódott az ajtó mögötte. Határozottan kattant a zár.
Figyeltem a cseppek keringését. Úgy lebegtek a levegőben, mint az esőcseppek.
De undorító ez a Stark, mint egy zagráv. A kis buborékok meg röpködnek, mint a medúzák, íme, most spirálszerűen keringenél, majd öt-hat darabból álló csoportokba verődnek, és keresztül-kasul röpködnek a szobában, különböző magasságban. Hm, hm, ezek automata irányításúak.
Robbanás! – az egyik kis buborék az asztalhoz ért. Apró füstöcske emelkedik a levegőbe, összehúztam a szemem: kéksav-kisugárzás, keveréke gáznemű antigrávot tartalmaz. Ilyesmiről még nem is hallottam. Hátrálni kezdtem, visszafojtottam a lélegzetemet. De a buborékok felém közelednek: elcsípték a mozdulatom okozta levegőáramlást. Az ajtóig hátráltam. Továbbra is közelednek: nekiszorulok az ajtónak.
Visszafojtottam a lélegzetemet, s minden erőmből nyomni kezdem az ajtót: nagy reccsenés, és kizuhanok a folyosóra, az ajtóra.
Felkeltem s ott álltam a folyosón. Láttam a földön heverő ajtót és rajta a feliratot: "Vendégek számára." Láttam Starkot: röpködött, mint a varavuszok, a levegőben kapdosott a mérgező buborékjai után, és a dobozba rakosgatta. A dobozt aztán a zsebébe rejtette.
– Önt még a tűz sem emészti el… – szólt oda nekem Stark. Elővett egy tápgolyócskát, és a szájába dugta. A rám tapadó szemében félelem ült. Félt tőlem, iszonyúan félt, valósággal rettegett.
Elképedtem. Nem voltam dühös Starkra. Ő maga volt a Gonosz, mást nem várhattam tőle.
De ez a félelme…
Előttem egy ember, aki magával hozta ide a Gonoszságot: elpusztította Glennt, megölte Aljoskát és három kedves, bundás kutyánkat. Most meg engem akart megölni. Vagy csak megijeszteni?
– Nézz rám! – kiáltottam rá. – Nézz a szemembe!
Stark abbahagyta a rágást, a szeme…
Erőlködött, tekintetét másfelé akarta irányítani, de nem tudta. Furcsa érzésem támadt. Én itt most nem egyedül vagyok, hanem tizenketten. Mindnyájan Starkot néztük, kerek, szürke szemébe, pupillájának nyílásába, szemének érhálózatába néztünk. Éreztem, hogy nagy erejű, izzó és hegyes sugár lövell ki belőlem. Mindjárt ledöntöm a lábáról. Lekaszálom, lekaszálom…
– Nem döntesz le! – hörögte Stark. – Ne-em d-döntesz le! – Térdre esett, tenyerével elfedte arcát. Forgolódott a padlón, és közben ezt motyogta:
– Átkozott, égetsz!… Átkozott, égetsz!
Odaléptem hozzá, elkaptam kezét, és letéptem arcáról: arcbőrét, homlokát apró vízhólyagok lepték el.
– Átkozott gyenge test, összeégette. Átkozott, átkozott test… – hajtogatta Stark. – Megválok tőled.
Levettem fejéről a sisakot, és egy remek rúgással tovapenderítettem a folyosón. A sisak, ez a fehér és kerek gömb, megpörgött, aztán elgurult. Végül ráparancsoltam Starkra, hogy reggelig aludjon, aludjon, aludjon…
És távoztam.
Hátranéztem, és megpillantottam a földön a csillogó alakot. Az ügyeletes robot sopánkodott fölötte. Megfordította Starkot, majd megragadta és vonszolni kezdte a folyosón, míg csak el nem nyelte a falak ragyogása.
Stark alszik. Hallom, amint álmában ezt motyogja: "Az én világom, az én gyermekem…"

A telepesek… Azok nem alusznak. Fáradtak, rémültek A kérdés, hogy miért nem tartóztattam le Starkot, szüntelenül az agyamban motoszkál.
Látom előre, hogy a telepesek egymás után jönnek majd hozzám, és kezdenek mentegetőzni.
Elsőnek Maud Glenn keresett fel. Egyszerűen volt öltözve, rendkívül vonzó látvány: kissé telt az alakja, nyakán kunkorodó hajfürtök. Haja hasonlít a feleségemére. Több mint egy óráig beszélt, érzéketlenséggel, szívtelenséggel vádolta Glennt, s ugyanezzel vádolta önmagát is. Sírt. Ismételten meggyőződtem arról, hogy Glenn, az a férfi, akit ismert, egészen a haláláig benne fog élni. Ezt persze nehéz elviselni. Én, bolond, elérzékenyedtem, s eltávolítottam emlékezetéből Glennt. Erre az asszony ordítozni kezdett, hogy a beszélgetésünk előtt teljesen más-más-más volt! – és olyan is akar maradni.
…A gépész sok mindent mondott nekem Glennről és. Starkról.
Glenn bosszantotta őt – így mondta. Jóllehet megadta neki a kellő tiszteletet, elvégre az egész ember a "fellegekben" járt, és nem volt erre a világra való.
Aztán a Luciferről, a civakodásokról beszélt. Ült és fújta a nótáját, én meg néztem a képeket, amelyek az emlékezetében cikáztak.
Megérkezett Sargi. És Starkkal szembeni nagyfokú irigységet fedeztem fel benne!
Sargi (őszintén) dicsérte Glennt mint olyan embert, aki teljes odaadással szolgálta a tudományt. Ezt mondta: "A sejten belüli sebészet intézetében ismerkedtem meg vele; asszisztáltam neki. Már az első napokban lenyűgözött ellentmondást nem tűrő temperamentuma, az egész lényéből sugárzó erő és hatalom. Amint belépett a laboratóriumba, vele együtt az erő is beáramlott. Megértettem, hogy a közelében kell lennem. Meggyőzött arról, hogy kísérleteit ki kell terjeszteni az egész bolygóra. Sokan voltunk megszállottak. Hol vannak most? Azt felelem: elpusztultak az első hónapokban. De én megmaradtam, igyekeztem életben maradni. Hiszen az első hónapokban kidőlt a sorból emberállományunk kétharmada: rendkívüli esemény." De visszatérek Glennre.
Mai napig emlékszem az ostoba zseni koponyájára, amely olyan masszív volt, mint a kőtömb, a kezére, amely felért tíz ügyes csáppal, a tekintetére.
Egyszer a jelenlétében nézegettem a sebészeti nemesítéssel, a totális szelekcióval foglalkozó folyóiratokat.
Glenn dühbe gurult. Ezt mondta: "A kifinomult szelekciós nézetek elavultak. Az egész szervezet, amely megvalósítja az egyes részek óriási mennyiségének legfinomabb és legcélszerűbb kapcsolatát, jellegénél fogva nem lehet közömbös az iránt, ami elpusztítja. Korábbi jellegének megmentésére összpontosít. Tíz szinte leküzdhetetlen akadályt jelent a szelekció útjában.
Nekünk a legfinomabb billentyűkön kell játszanunk, és inkább a kész szervezetek harmonizálására van szükségünk, mint újak létrehozására."
Ez hozott hát ide bennünket a Luciferre. De itt rájöttem, hogy ez a munka ezer évig vagy akár egymillió évig is elhúzódhat. Én viszont csak százzal rendelkezem.
És ekkor becsaptuk őt: hogy megmentsük saját életünket.
Most meg sajnáljuk, mert meg akarta menteni saját emberi mivoltát. Ez a dialektika, Bíró.
…Igen, igen, eladtuk egy tál lencséért. De nehogy azt higgye, hogy nyugodtan csámcsogunk. Nem!
– Még szép – feleltem. – Még szép. Biztosan égni szokott a gyomrod.
…Jártam Starknál is. Ólmozott üvegszarkofágban aludt. Elrejtőzött! Sistergett a gépezet, szivattyúzta a levegőt, Stark arca békés és csúfondáros volt.
Holnap ellencsapást mér rám. Az adja meg majd nekem a szükséges tudást.
…Félórával ezelőtt Stark ernyőzte magát, és jóformán teljesen eltűnt. (Egyébként két-három kék szikrája folyton itt villog.) Keresem. Sorra kopogtatok a szobákon, íme, a négy férfi: újfent kártyák és gombák. Eszik a gombát, és narancslevet isznak rá.
Rájuk parancsolok, hogy nézzenek rám. Rám néznek. Szemük álmos, szemhéjuk pipacs vörös.
– Stark – kérdem tőlük – milyen, viszonyban volt a telepesekkel?
Közelebb hajolok hozzájuk.
– Azt mondta, hogy mi tanulunk, és a téglákat szállítjuk az ő világához. Arcuk kivörösödik, álluk előreugrik, karizmuk megfeszül.
– Megvet minket – közli Kurt. – Engem is megvet. Van hozzá mersze. Pedig én biológus vagyok, személyesen fedeztem fel tizenhárom új fajtát. Glenn idején ember voltam, de most?
– Mindenkit megvet – bizonygatja Sargi. – Ó, ismerem én őt. Ő már ilyen. De próbálná csak megfejteni a gént. Mellettem egyszerűen csak egy bolond.
– Gazember – szól közbe a harmadik gombaevő. – Feltaláló, tapasztalt ember, szemét. Csak mi, tudósok, vagyunk igaz emberek.
– Megölte Glennt – zokogja a negyedik. – Ezzel engem is megölt. Glenn zseni volt és meghalt, én viszont élek. Miért?
(Aha, szikrák, Stark árnyéka – az imént ment be az orvoshoz.) Most az orvosra van szükségem. Helyesebben, a sebész-robotjára.
Az orvos a rendelőjében van. A heverőn az emberrobot (feleakkora, mint én vagyok) fekszik, üdvözült mosollyal műanyag száján. Úgy látszik, valamelyik toxin kipróbálása folyik.
Az orvos óvatosan beszélt, le-föl járkált a szobában, a formaimba helyezett torzszülötteket tartalmazó dobozok és a herbáriumos polc között. (Az összes növény mérgező. Feliratukon is olvasható: "Méreg!" Magjuk is le van rajzolva.) Elbeszéléséből némileg megismertem a szívének oly kedves orchideát.
Úgy tettem, mintha hihetetlennek tartanám, amit mond.
– Szagolja meg! – tanácsolta az orvos. ("Beszippantja kipárolgását – futott át az orvos agyán. – Elálmosodik a szeme, elernyed megfeszített akarata, én pedig eltűnök: a Főnök vár.")
A fekete orchideát akváriumban tartja, amelynek hermetikusan zár a fedele. Az orvos lecsavarja a rögzítőt. Én kezembe veszem az orchideát. Gyönyörű: fekete bársonyos tónusok. Szirmainak minden pórusa ontja magából a kellemes, édeskés illatot. Körüllengte arcomat: molekulái igyekeztek belém hatolni. Láttam gomolygó röptüket.
Szippantottam egyet, és a bűnös gyönyör végigáradt egész testemen.
Személyiségem megkétszereződött: korábbi "énem", az elég jóvágású legény, elalélt ennek az illatnak a gyönyörűségétől. A másik, a mostani "énem" látta a molekulák mozgását, behatolását a vérkeringésembe, próbálkozásukat, hogy kémiailag egyesüljenek a hemoglobinnal.
Helyet foglaltam a karosszékben. Körülnéztem, és úgy tettem, mintha szunyókálnék (vagy valóban elszunnyadtam?). Szememet behunytam, de szemhéjamon keresztül az orvost néztem.
Láttam, hogy dr. J. Glass kiment. – Tudtam: Stark várja a kis akna végében. Ott van mellette a sokkarú robot és a robottitkár. Ott van az ólommal szigetelt szoba is. (Fehér téglalapnak látom.)
Az orvos siet. A sziklán áthatol gondolatainak recsegése és sustorgása. Szagolom az orchideát. És élvezem, hogy ezt veszélytelenül tehetem.
Tehát az orvos ismertette Glenn-nel a fekete orchidea tulajdonságait.
A telepesek cserbenhagyták Glennt.
Stark átvette tőle a telep irányítását.
Én vagyok a bosszúálló.
Ám Stark már megbüntette magát, eljutott a pontig.
A pontot én teszem utána. Megoperálom a telepet, kidobok belőle mindent, ami gyulladásos. Felálltam, a virágot beledugtam mellényem zsebébe, és távoztam. Mindent láttam: a tárnákat, a járatokat. A fennsíkot vágatok szabdalták keresztül-kasul. Úgy nézett ki, mint a rovaroktól hemzsegő fa felhasított kérge.
ÉS az utolsó odúban ott a láthatatlan Stark… és valamit csinál. Ezzel a "valamivel" járulok én majd hozzá az Árgusok Tudásához. Majd lassan haladok, hogy ne siettessem, hadd végezze a maga dolgát.
Széles alagutak váltakoztak keskeny kőcsövekkel. Ezek függőlegesen haladtak, bennük vaslépcsők. Hörögnek a szivattyúk, szívják befelé a levegőt a felszínről, és szűrik, fertőtlenítik, szárítják. A levegőáradatok különbözőképpen bömbölnek a hasadékokban… Barlang-gyárak, amelyeket lemezes fém választ el egymástól. Az egyikben a robotok fémet öntenek (fröccsenések, tűzcsóva, nyalábok), a másikban szerszámgépeken dolgoznak, a harmadikban valamiféle alkatrészeket hegesztenek össze. Mindenfelől csörömpölés és kattogás, tűz-sistergés, gázbugyborékolás hallatszik. Lejjebb ereszkedem. Itt húzódnak a természetes barlangok, kicsik, porosak, fülledt a levegőjük, olyanok, mint egy elnyűtt kezeslábas zsebei. Egyes barlangok szárazak, másokban mészízű föld alatti vizek folynak.
(Már közel az ólmos szoba.)
Egyszer csak rémület fogott el, s egyre jobban hatalmasodott el bennem. Összepréselt alakban agyam lökte ki magából és most vágtat bennem. Olyan volt, mint a zagráv ugrás közben.
De hiszen ez az orvos, az ő agyhullámai! Le hagyom vágatni a fejem (sisak nélkül), hogy Stark valami új dolgot vetett be. Első ízben éreztem fáradtságot. Elegem van már belőle. Olyan, mint akiből kiveszett a lélek, dühös; agya gyulladásban.
A bolygón pedig most nappal van, a fennsíkon friss levegő. Ott sétál Tyim, és szívja a jó levegőt.
Vállán az ósdi duplacsövű sörétes puska, apró vadra vadászik, szétszóródó sörétekkel lövöldözi őket.
Arcán üdvözítő mosoly, szakállán aranylón csillog a napfény. A kutyák könnyű páncélzatukban szaladnak mögötte. Ide-oda cikáznak, és mindent megszagolnak. Jó nekik: tiszta az ég, egyetlen medúza sincs a levegőben!
Irigyeltem őket (és a saját múltamat).
…Az orvos üvöltött:
– Hogy mit művel! Hogy mit művel! Ó-ó-ó!
Kimentem eléje: az orvos máris ott termett és rám tapadt, mint a manti szívószája az emberre. Reszketett, szipogott, fejét a hónom alá dugta, könnyeivel áztatta egyedi gyártású páncélmellényemet.
Vártam. Megsimogattam kemény szálú haját, és tenyerem alatt éreztem lapos tarkóját.
Az orvos szipogva mesélte, hogy Stark arra kényszerítette, hogy orchideakivonatot adjon neki. De hiszen a hatását még nem próbálta ki komolyan! A fájdalom az eltávozik, de hová? És mi lesz tovább?
Az orvos kiabált: sietni kell, azok ott bűnös műtéthez készülődnek. Őt arra kényszerítették, hogy asszisztáljon, de ő kitört onnan és megszökött.
Azt kiabálta, hogy Stark teljesen rábízta magát a sebészrobotra.
Azt kiabálta, hogy Stark mindjárt megszűnik ember lenni, mert összenövesztik a géppel. Kiborggá válik, és akkor már nem boldogul vele senki;
("Lám, itt a Tudás! Ilyen még nem volt, ilyet még nem láttak az Árgusok, ilyesmivel még nem találkoztak!".)
Glass ordított:
– Fussunk, meg kell menteni azt az embert!
J. Glassnak igaza van: rohannunk kell. És futásnak eredtünk: már nem voltunk messzire.
Az ernyőzött szoba előtt a robottitkár rám lőtt. A lézersugártól csak úgy pattogtak szerteszét a sziklás kőzet szilánkjai, szivárványszínű füst szállt a magasba.
Legyűrtem azt a vágyamat, hogy a sugár elé álljak, és kipróbáljam magamon a hatását. Egy lövéssel megsemmisítettem a titkárt, és megolvasztottam a kőzetet. Végigszaladtam a lángoló folyadékon, leszakítottam az ólomajtót, és berontottam a helyiségbe. Kővé meredtem: a vastag üvegfal mögött már megkezdődött a műtét.
A lapos és fehér asztalon, meztelenül, mint egy béka, feküdt Stark. Fölötte függött a gép, mint egy pók. Úgy mozgatta kezeit, mintha font volna. (Átalakított sokkarú robot, amelyre még hat kezet szereltek.)
A robot egyszerre több kézzel dolgozott. Egyelőre az üvegcsékkel manipulált. Valószínűleg érzéstelenítette Starkot. De rendkívül gyorsan végezte ezt a munkát. A történtek villámszerű gyorsasága volt a félelmetes.
Ekkor ért oda az orvos. Lihegett, sípolt a tüdeje. Leült a földre.
– Kész – mondta. – Elkéstünk.
– Mi lenne, ha bemennénk és megakadályoznánk? – kérdeztem.
– Akkor ő meghal. De nem is tud bejutni, mert előre megtették a szükséges intézkedéseket… Nézze csak, nézze csak, mit művel! – kiáltott fel hirtelen az orvos.
A robot fogta a fehér dobozt, a testhez vitte, majd egyik mancsa odavitte a csillogó ollót, a másik meg a csipeszt.
Tétovázás nélkül kellett cselekedni.
Bementem és leállítottam a gépet. Megpaskoltam Stark arcát. Magához tért. Kinyújtózott, ásított és felült, lelógatta meztelen, szőrös lábát.
Intett nekem, és ujjával megfenyegette az orvost. Felállt. Lassú, nehézkes léptekkel a heverőhöz ment, amely nyomban felágaskodott.
Stark háttal nekitámaszkodott, a heverő kieresztette karjait, megragadta a férfit, és hátrafelé kezdett vele ereszkedni. Bugás hallatszott: Stark lassan megemelkedett és úgy maradt a levegőben lebegve.
Dezgravitátor… Érthető, Starknak pihenésre van szüksége.
Mozdulatlanul lebegett, s úgy tűnt, mintha megdermedt volna. Az orchidea virágot a fejrészére helyeztem: hadd szunyókáljon.
Kiszedtem a robotból a programlemezt, kiemeltem belőle az agyblokkot, és elvezettem a doktort, akit az élmény teljesen elernyesztett. Starkból nem lett kiborg.
…Este találkoztam Starkkal, aki a folyosókon bolyongott. Lassan ballagott, mintha búcsúzkodott volna. Mindent megnézett, mindent megérintett. Furcsa, hatalmas sisakot viselt. Elindultam a nyomában, megszaporázta lépteit, úgy siklott, mintha kerekeken gurult volna.
– Állj! – kiáltottam rá. De űz alak eltűnt. Stark távozott. Miért? Hová? Lefelé menekült, de nem az aknákon, hanem a természetes járatokon, amelyeket a láva égetett bele a sziklába. A keskeny repedések és járatok kisebb térségeket kötnek össze, én fehér gyöngysornak láttam őket. Itt-ott megkezdett vágatok is voltak: ezeken futott Stark lefelé a mélybe, a bolygó magja felé. Én egyenes vonalaknak láttam. Hívtam Nickyt: nyomban Stark nyomába eredt. Én elindultam, hogy elvágjam az útját.
…Újabb barlang.
Vízcsobogást hallottam, és arrafelé indultam. Jeges vízbe zuhantam, alábuktam és úszni kezdtem. Aha, egy másik barlang. Partjai meredekek. Felkapaszkodtam a partra: öltözékem már száradni kezdett rajtam.

…Egy hatalmas barlangba léptem. Mindjárt megpillantom Starkot, elcsíptem a menekülő testéből kisugárzó áramokat.
Körülnéztem: nem mindennapi barlang. Egyik sarkában fokozott radioaktivitást éreztem. Egy mikroreaktor van itt elrejtve.
Leültem egy kőre. Vártam.
…Dörgés hallatszott, aztán kövek csattogása. A keskeny járatból most kibukkant egy fehér alak.
Magabiztosan – fény nem volt! – haladt a barlang közepe felé. Ott megállt. Ez Stark! Nem vagyok képes elcsípni a gondolatait, de látom mozgásukat.
Miket aggatott ez magára?
Most lehajolt, felemelt egy követ, kiemelte a mikroreaktort, és mintha magába süllyesztené.
– Most aztán száz évre elegendő energiám lesz – mondta, és elindult felém. De megállt és hátrálni kezdett.
– Árgus! – kiáltott fel.
Hallgattam. S éreztem, hogy Stark hogyan csiklandoz végig a rádióhullámmal. Mi ez? Lokátor?
– Ne burkolózzék hallgatásba, Árgus! – kiáltotta. – Hiszen itt van.
Hallgattam. Stark elindult felém, köveken ugrálva, vízben gázolva. Aztán felkapott egy kavicsot, és belém hajította. De nem talált el, elrepült mellettem, a falnak csapódott, porrá zúzódott, de a porszemek rám fröccsentek és égették az arcomat.
Micsoda dobás! Tehát magára akasztotta a gépcsontvázat, ezért oly erős.
– Furcsa – mondta Stark, hangja messze elhallatszott. – Látom őt, ő meg hallgat. Lehet, hogy csak káprázik a szemem? Talán a műszerek csalnak! Lehet, hogy autoszuggesztió. Hiszen már nem vagyok ember, én… én már-már szuper vagyok, első osztályú gép, amely van olyan, mint az övé.
– Íme, helyet tudok változtatni.
Hajtóműjének sivítása közben végigszállt a barlangon, és nem törte össze magát a falon.
– Látom a nyomomban száguldó sokkarú robotot. Aljas automata. – Öklével megfenyegette. – Itt meg Árgus ücsörög a kövön.
Közeledni kezdett felém. Lassan lépkedett, közben motyogott.
– Íme, itt van. Látom őt. Tisztázzuk a dolgot. Először is, az infralátás: világos foltként látom, körvonalai elég jól látszanak.
Másodszor, a kisugárzás. Ez persze a mellénye. Ráadásul, lélegzik, mocorog, a membránok érzékelik mindezt. Aztán még sincs itt! Mit is csinálnék az ő helyében? Megijednék, felkiáltanék. Vagy belevetném magam a harcba.
Tehát nem sikerült. Nem hagyta magát megműteni, nem hagyta, hogy kiborggá váljon. Átkozott! Egyedül meg semmire sem vagyok képes. A műszerek pedig csalnak. A legegyszerűbb módon ellenőrzöm a dolgot.
Odaszaladt hozzám, kinyújtotta a kezét, hogy megérintsen. Elkaptam, és rákattintottam a bilincset. Kis időre megdermedtünk mind a ketten.
Hallgattunk, nehezen és hevesen lélegeztünk.
Először birokra akart kelni velem, de én megszorítottam, és úgy éreztem, menten összeroppantom. Stark ezt tudta.
Újból hallgattunk. A néma csendben a föld alatti élet hallatszik: neszek, vízcsobbanások, csepegések, kövek nyögései. Aztán gyenge, remegő, dupla nevetés hangzott fel. Fokozatosan erősödött s terjedt el az egész barlangban, már-már bömbölésszerű volt. Úgy tűnt, mintha egy óriás egyszerre két szájából fuldoklás- és mennydörgésszerű nevetés gurgulázna elő.
Mi ketten nevettünk. Kezem Stark vállán nyugodott. Már nem szökhet meg tőlem, nem.
Elmondtam a letartóztatás szövegét. Ezzel az ügy befejeződött. A kőtömbsúlyú szavak szinte falhoz szegezték. Aztán következem én, a Bíró és Árgus, s kimondom az ítéletet. Starkot megint rázni kezdte a nevetés. Leült mellém a kőre, és a térdemre csapott.
– Tudja, Árgus – mondta –, annyira kifárasztott az önnel való beszélgetés, hogy már a bilincsnek is örülök: Tehát mégiscsak vége van. Miért nem tartóztatott le rögtön? Játszani volt kedve?
– Látni akartam. Kétszáz évre előre kigyönyörködtem magam. Láttam a félkiborgot, márpedig ez keveseknek adatott meg. Láttam az embert, aki elpusztított egy zsenit.
– Árgus, a kérésem, hogy egy néptelen bolygóra száműzzenek…
"Egy holt, holt bolygóra…" – szólaltak meg a Hangok.
– Megfeledkezik több mint nyolcvanszázaléknyi víztartalmáról? – kérdeztem tőle.
– Attól én megválok.
– Akkor egy eljegesedett bolygóra kerül – mondtam. – Az Arktusz hómezőire.
Ekkor rontott be a barlangba Nicky mennydörögve, csörömpölve, fényszóróját pislogtatva.
A barlang teljesen kivilágosodott, összerezzentem: milyen jó volt itt. Mintha egy ezerélű kristály központjából néznék. Láttam a föld alatti helyiség lélegzetelállító szépségét: a mészkőkristály falak szikráztak. Mindenütt gipsz pókháló. A földön virágok: rózsák és egyebek, föld alatti kert: fehér fű és a fű között újabb virágok, újabb csillagok.
Felálltam, hogy kényelmesebben nézelődhessek.
Nem sajnáltam az iménti hajszát.
Szemem itta a föld alatti helyiség szépségét, egyre újabb és újabb részleteket fedezve fel benne. Ezek a részletek pedig a fényszóró minden mozdulatára változtak (ki látott már nyugodt sokkarú robotot).
– Igaz-e; csodálatos itt a föld alatt? – kérdezte Stark. – Tökéletes magány. És a hangtünemények? Ó, én sokat mesélhetnék önnek a föld alatti világról. Ott nőttem fel, gyűjtöttem az erőt, érleltem magamban a legfontosabb gondolatot. Jöjjön, jöjjön hozzám, Árgus! Hiszen ön most már nem lehet olyan, mint volt, a bánat elemészti, higgye el nekem. Jöjjön hát a műtét, és mi ketten kiborgok leszünk. Mindig, ezer évig. Sajnálja a Lucifert? Találunk egy másik helyet. Véssük be nevünket a történelembe. Erről jutnak eszembe a telepesek. Ön elvesz engem tőlük. Nem fél? Hiszen én olyan sokat adtam nekik.
…A telepesek, valamint Tyim és a házőrző ebek fogadtak minket.
Én Starkot vezettem. A folyosó világoskék fényben fürdött. A folyosón emberek. Mentem, és arcom olyan volt, mint a szikla! Így is éreztem, hogy kő.
A telepesek – akik erősen lefogytak, megöregedtek ez alatt az éjszaka alatt – az állak és átható tekintetek valóságos gyűjteményét képezték. Némán fogadtak minket: egyetlen szavuk sem volt Starkhoz, aki jobb csuklóján remekmívű karperecet viselt!
Ez tartotta távol őket Starktól, emiatt gyengének tartották és megvetették. Senki nem félt tőle, senki sem érzett hálát iránta.
Lám, ez büntetés! 
– Viszik – mondta valaki. Á, Sargi!
– Megkapta a magáét – jegyezte meg Procházka. És kész! Undorító volt a közömbösségük.
– Utat, utat – mondtam. Időm ki volt számítva: magamhoz kell vennem még az öltözéket. Egyedi darab. Magammal kell vinnem a sebészrobotot is. Nagyszerű találmány! Aztán a következőt láttam még: a Persey a bolygó körül keringett, és bennünket várt.
Starkot a szobában hagytam Tyimofejjel és a kutyákkal, én meg átmentem a fülkébe. Felvettem a kapcsolatot a parancsnokkal. A képernyőn megpillantottam gondterhelt arcát. Megállapodtunk abban, hogy átveszi megőrzésre az Árgusféle jelvényeket.
Örömmel állapítottam meg magamban, hogy ma este megszabadulok Starktól.
Parancsot adtam az aknák bezárására, a munkák leállítására, és arra, hogy készítsék elő a robotokat hosszabb idejű elraktározásra. Megparancsoltam a telepeseknek, hogy készüljenek fel az elutazásra.
Egymás után jöttek hozzám. Eljött Malowne. Arra is hajlandó volt, hogy a mocsarakban éljen. Azt mondta, hogy le akarja vezekelni a bűnét: hiszen ő hozta ide a Fehér Füstöt. Bizonygatta, hogy magához csalogatja és összefogdossa őket.
Megtagadtam kérését, és robotokat küldtem ki a Füstök kedvelte mocsarakra. Parancsom így szólt: párologtassák el őket a fenébe!
Megjelent a négy mákvirág: nem engedélyeztem itt maradásukat.
De itt maradt Maud Glenn.
Itt maradt az orvos: orchideái, toxinjai és csigái társaságában.
Itt tartottam a gépek kedvelőjét is, a megrögzött agglegényt, a zsémbes öreget, aki már senkinek sem kell.
A megjavított Aljoska több ízben járt a házunknál és a starttéren: Először elszállította a kutyákat és Tyimet, aztán a robotokat, majd Starkot, a poggyászt és a telepeseket.
Az utóbbiak úgy érezték magukat, mint a legyőzőitek. Bánatosan, komoran ültek holmijukon a starttér szélén, és várták a rakétanaszádot. Én pedig a röppályáját figyeltem.
Láttam, hogy a parancsnok ünneplőben feszít.
Láttam, hogy két űrhajósa fel van fegyverkezve. Ők lesznek a Vörös Láda őrei, és a parancsnok hosszabb időre elveszti a hatalmát fölöttük. Ilyen már a Törvény.
Láttam, hogy a Persey legénységének azok a tagjai, akik az űrhajón tartották az ügyeletet, s nem a hosszú anabiózis álmát aludtak, izgatottan várakoznak.
Várták a Vörös Ládát, várták a lusta és félénk telepeseket. Ismét erőt vett rajtam a nyugtalanság. Már egy hete nem aludtam, öltözékem többször átázott és megszáradt rajtam. De nem éreztem magamat gyengének.
A türelmetlenségtől égve toporogtam a starttéren. Még mindig Árgus voltam: közeledésemre a telepesek elfordultak.
Tyim is elfordult. De én keresztülláttam rajta. Arra várt, hogy mikor leszek ismét a régi. Akkor megint folytatja a magáét. Gyámolít, gondoskodik rólam, bábáskodik fölöttem. Így is lesz… Kedves Tyim, már úgy szeretném hallani a zsörtölődéseidet és látni a nyakasságodat.
…A telepesek? Lógatják az orrukat?
"Ide figyeljetek – szuggeráltam beléjük –, ti jóllakott, törékeny, lusta és mohó emberek! Emeljétek fel a fejeteket! (Felemelték.) Tartsátok magatokat! Fogadjátok méltóságteljesen a büntetést, amely hosszú, mint az élet."
…Stark? Sárga volt, elöntötte az epe, és megvetett.
Szüntelenül szedegette elő zsebéből a golyócskákat és rágcsálta. Ezt gondolta: "A te időd és erőd lejárt." Hadd járjon le, sok minden befejeződik. És örömmel gondoltam arra, hogy Tyim és kutyái számára is véget ér a veszélyes időszak: elfogtam az összes kutatórobotot. Rengetegen vannak: a nagyoktól – amelyek a mintákat gyűjtik – az apró besúgókig. Egyesek közülük a fákon ücsörögtek, mások a levegőben keringtek, és figyelték az állatok életét. Remek kis masinák! Stark velük vizsgálta át a bolygót, aztán meghozta ellenük az ítéletet.
Starkra kacsintottam.
– A szökésen töri a fejét? – kérdeztem tőle.
– Képzelje, igen. De hát ez gyerekes dolog. Tudja, Árgus, én nemcsak a szökésre gondoltam, hanem magamon töprengtem. Azelőtt nem volt ilyesmire idom, de most… Ki vagyok én? Mennyit érek? Tudja, én nem vagyok öreg, mindössze hetvenéves. És mit tettem? Jegyezze meg, a tétlenséget nem bírom elviselni, úgy dolgozom, mint az ördög. Nem, mint ezer ördög! Tízezer ördög! Tehát hetven év annyi, mint hatszázezer óra. Mivel töltöttem ki ezeket az órákat? Árgus, én eltékozoltam az időt. Kétszázezer órát átaludtam, kétszázezer ment el az úgynevezett életre, a különböző kötelezettségek teljesítésére. Például művelődésre. Újabb százezer órát fordítottam a világegyetemi polgár kötelezettségeinek teljesítésére. Ne mosolyogjon olyan gúnyosan, én komolyan beszélek. Ötvenéves koromig kérlelhetetlenül komoly voltam.
A megmaradt százezer órából hatvanezer ment el az egyik helyről a másikra való közlekedésre, és csak negyvenezret fordítottam munkára. Ön pedig megakadályozta a további ténykedésemet.
Érti? Még a bolygót sem alakítottam át.
Most pedig beszéljünk önről, kedves, sápadt arcú szépfiú.
Ne higgye, hogy teljes győzelmet aratott. Jókora rúgást kapott tőlem ez a bolygó, és most másképpen forog. Értse meg végre! Ó, én önt is elintéztem volna, ha nincs az ön időmértéke.
Váratlanul egyszerű és naiv kíváncsisággal méregetett. Még a szemét is kimeresztette. Mintha csak mist találkoztunk volna, és most tudta volna meg, hogy én vagyok Árgus. Tekintete végigfutott a felszerelésemen, de nem tudni, miért, alulról fölfelé, ebben a sorrendben: pisztoly, mellény, sisak.
Stark a felszerelésem láttán felélénkült.
– Aztán jól ismeri valamennyi játékszerét? A sisakot, a mellényt, a pisztolyt? – kérdezte.
– Némileg.
– A sisak… Erről mindent tud. A mellény? A róla szóló ismereteim korlátozottak, de tízszer annyit ér, mint az én egész felszerelésem. Becsülje meg! A pisztoly? Annyit ér, mint az én második telepem. Ostoba költekezések! A Törvény a Kozmoszban: drá-á-ga szórakozás!
– De az adott esetben szükséges! – tettem hozzá. Stark, mintha nem is hallotta volna a válaszomat, folytatta a magáét:
– Pedig a pisztoly kiváló munka, az én konstrukcióm. És ne faljon fel a szemével, nagyon kérem. Nos, legalább búcsúzóul. Az ön számára tudom, ezek játékszerek, de nekem majd megszakad a szívem érte.
…Ó, Bíró! Emlékszem, amikor megszületett bennem a gondolat, hogy megforgassam a bolygót, csatározások, sugárcsapások és egyebek jártak a fejemben. A valóságban pedig rendkívül nehéz munkának bizonyult. Most meg még ez az ostoba láz is. Fogja meg a kezem. Tüzel? Ez a föld alatti láz.
…Bíró, megtörtént már önnel, hogy úgy érezte: megtehetem, de nem akarom? Velem megtörtént. Nem lustaságból, nem gyávaságból: én még öntől sem félek, Árgus, még most sem.
És nem a félelem miatt születtek a kudarcok. Hát el tudtam érni valami nagyszerűt? Kétszáznegyven univerzális robot királya, marsallja voltam. Felboncoltam ezt a bolygót. Nem, én nem töltöttem el rosszul az időt. Kiborggá váltam volna, és… átalakítom a bolygót. Eh, kiszimatolták… A sátánfajzat Groh. Ugye ő? Mondja, ő? Hallgattam.
– Hiába szorongatta akkor a kezemet. Lám, elzsibbadt, és a zsibbadás nem múlik el. Így hát elgondolkozom azon, hol is tévedtem.
– Ön lenézi az embereket – mondtam neki. Stark felrántotta a vállát, felkapta csőrét.
– Emberek?… Hogy jönnek ide az emberek? Egyeseket nagyon is tiszteltem. Például magamat. Te is remek fickó voltál, amíg ruhát viseltél.
És – magába zárkózott.
Szemetelni kezdett az eső, és Stark összehúzta magát. Didergett.
…Én le-fel járkáltam a starttéren. Sűrűsödtek a felhők, a bozótosban mout bömbölt, a közelben egy falka zagráv vadászott. Megeredt a zápor. A víz táncolt a betonon. Berregés hallatszott: landolt a rakétanaszád.
Mindjárt vége lesz mindennek. Mindjárt szabad leszek, az Árgusok meg elrepülnek. Jó dolog, hogy egyszer minden véget ér. Még a boldogság is. Máskülönben elviselhetetlen volna. Á, a Hangok!… Ég veletek, ég veletek…
Ég veletek, barátaim! Hol, merre lesztek? Hány száz évig alusztok várakozva, amíg új munkára hívnak benneteket?

HARMADIK RÉSZ

A LUCIFER HÉTKÖZNAPJAI

1. T. Mohov naplója

Két napra rá, hogy véget ért a Starkkal kapcsolatos hercehurca, eszembe jutott Glenn tanácsa, hogy fogni kell egy medúzát. "Ez – írta a feljegyzéseiben – feltárja az itteni szervezetek alacsony fajsúlyának a rejtélyét." Feltételezése szerint az antigravitációs anyag a medúza vivőhólyagjában található. De én sokáig nem mertem vadászni erre a több tucat, mérgező, köbméter terjedelmű hólyagra. Tanácsot kértem a doktortól, aki viszont beszámolt róla Árgusnak; Georgij persze tűzbe jött. Bevonta a gépészt, aki megsajnálta Starkot: "Azonnal feltalálna valamit." Megemlítette, hogy Stark fogott egy medúzát, végigkutatta a raktárakat, s talált egy mini repülőszerkezetet, amelyet medúzautánzattá alakított. Volt benne ható, üreges szigony és szivattyú. Aztán Georgij ezzel a medúzautánzatú repülőszerkezettel egy leterített napállat fölé repült, és ott lebegett fölötte. De csak estefelé tűnt fel egy elég nagy létszámú óriásmedúza-csapat.
Én mindenre figyeltem, miközben dr. J.-vel fecsegtem fél kilométernyire Georgij feje fölött.
Fentről láttam a csali-repülőszerkezet vörös gömbjét, láttam a lassan úszva közeledő medúzákat, és átéreztem a pillanat komolyságát, a pillanatét, amikor első ízben közelítjük meg a titok nyitját. Georgij pedig kacagott (a rádióban). Bizonygatta, hogy fél kézzel elintézi a medúzát, amit meg is tett. Alája tartotta a hálót, mi pedig kőként zuhantunk lefelé.
Dr. J. átdöfte szigonyával a feszes, rózsaszínű hólyagot, bekapcsolta a motort, és a szivattyú sivítva szívta be magába a súlytalanság gázát. Láttam, amikor lilán fényleni kezdett a műanyag zsák… Amikor a zsák feszes lett, az orvos elzárta a szelepet, a szigonyt a repülőszerkezet fenekére helyezte, mi pedig félreálltunk. Láttam, hogy Georgij kiment a szárnyra. Egyik kezében tartotta a hálót a medúzával, a másikkal integetett és kiabált:
– Nézd csak, fél kézzel tartom ezt az undok férget, még mindig erős vagyok, még mindig Árgus vagyok!
– Hülye! – vakkantotta dr. J. – A medúzában még maradt gáz, mindjárt kiszáll belőle.
– Ereszd el! – kiáltottunk rá. – Ereszd el a hálót!
De a nyálkás massza megnyúlt, és Georgij lezuhant. (Később azt mondta, hogy elfelejtette kinyitni a markát.) Lefelé zuhant és egyre kisebbedért. Dr. J. kikapcsolta az antigrávot, és szabadesésbe ment át: el akarta kapni Georgijt. Én behunytam a szemem. De amikor odaértünk Georgijhoz, észbe kapott, és elengedte a hálót, és az antigrávon repült tovább. Az öv a műszerrel együtt lecsúszott, s Georgij lábbal felfelé úszott, keze csupa vér volt: a háló felsértette a tenyerét. Felvettük a fedélzetünkre.
Ezt mondta:
– No lám, megint gyenge kis emberke vagyok!
Aznap este lebetegedett. És akkor az orvos azt mondta, hogy ma a legragyogóbb tettet hajtottuk végre a bolygón, ezután a hétköznapi munka következik.

Súlyosan megbetegedtem.
Természetesen a mocsárlázzal kezdődött. Azzal Tyim alaposan elbánt.
Aztán lábamba csimpaszkodott egy alattomos lila gomba: Tyim agyoncsapta a sugárvetővel. Majd elfogott az általa megjósolt gyengeség. Bágyadt és gyenge vagyok, semmit nem csináltam, csak feküdtem és aludtam.
Tyim ujjongott: megkapta, amit akart! Gyógyított, totojgatott, szemrehányásokkal illetett, pátyolgatott. S mindezt ragyogó pofával.
A kutyák részvétet éreztek irántam. Meglátogattak, a farkukat csóválták, gyengéd tekintettel néztek.
A következőképpen éltem.
Reggeli előtt ébredtem fel, és látom: Tyim frissen, megmosakodva, megfésülködve ült az asztalnál. Reggelizés közben beszámolt az éjszaka eseményeiről: a mout támadásáról, arról, hogy a bagolypillék végre továbbvándoroltak.
Aztán hangosan felvázolta a tervet az új napra, és távozott. Én elaludtam, felébredtem, újra elszunnyadtam, megint felébredtem. A légkondicionáló berendezés halkan duruzsolt, én hol teát ittam a termoszból, hol az ódon könyveket lapozgattam, amelyeket nemzedékek olvastak rongyosra.
Vagy gondolkodtam.
A múlt csodálatos álomnak tűnt, amelyre az ember vagy borzalommal, vagy nagy-nagy örömmel emlékszik vissza.
Eszembe jutott Stark és a telepesek… Most már nem tűntek számomra olyan kis embereknek. A maga nemében tanulságos egyéniségek, sorsok voltak.
Hamar elfáradtam. Olyankor behunytam a szemem, és a szemhéjamon keresztül néztem a napot, vagy hallgattam, amint Nicky a háztartással vesződik. Kitakarította a helyiséget, ennivalót készített a kutyáknak és nekünk (kását óriáscsigahússal, amelyet "füves csirkének" neveztünk). Aztán teavizet forralt, sokat, végül kiment az udvarra.
Telt-múlt az idő, a nap az egyik ablakból átment a másikba, hol zuhogott, hol szakadt az eső.
Vagy vihar – őseredeti, trópusi vihar – gördült tova hatást keltőén. Születése a következőképpen történt: délben ragyogott a nap, két-három óra felé gyülekezni kezdtek a fellegek. Sötétedett.
És akkor villámlások közepette, szinte lábon járva közeledett házunkhoz a vihar. Lépteinek dübörgése egyre fokozódott, a villámlások eggyé olvadtak, az ég szüntelenül villódzott.
Miközben a mennydörgéseket hallgattam, azon morfondíroztam, milyen jó lett volna el nem mondani a lemondásom szövegét, s megmaradni Árgusnak.
Eszembe jutott, hogy amint levettem a sisakom, gyengülni kezdett a szemem, és távolodott a Tudás. Levettem a páncélmellényt, és csupasznak, gyengének éreztem magam. Átadtam a pisztolyt – és teljesen védtelen voltam.
Lemondás! Feküdtem, és kétségbeesetten, elkeseredetten gondoltam a szó erejére. Legutóbb a szertartás szavai szupererőt adtak nekem. A lemondás szavai megfosztottak tőle.
És gyanakodva vizsgálgattam minden szót, kerestem bennük a hatalom forrását. Például az olyan szavakat, mint a kenyér, szerelem, oxigén.
Vagy olyanokat, mint a társak, barátok, mi, ők.
…Kifulladt a vihar, és morogva távolodott a látóhatáron túlra.
Megérkezett Tyim. Hangja dörgött, csörömpölt a kutyák páncélzata. Marakodtak, a pórul jártak szűköltek. Tyim mosakodott, csak úgy fröcskölte maga körül a vizet, prüszkölt, aztán pirospozsgásan, farkaséhesen asztalhoz ült. Együtt ebédeltünk: ő az asztalnál, én fekve, mellemen tartva a tányért.
Nicky az udvaron etette a kutyákat: újabb nyüszítések, marakodások, hangos csendesítések.
A kutyák, amint befejezték az evést, bejöttek a házba, és lefeküdtek a padlóra. Pihentek.
Tyim beszámolt a mai napon végzett munkákról.
Különböző lényeket hozott haza, amelyeket dobozokba marinírozott, közvetlenül az ebédlőasztalunkon, mint mondotta, a Lucifer történetében ez volt a gyűjtögetési időszak.
Volt már Zöld Tajtékot tartalmazó dobozunk is. A gyémántszilárdságú edényben ült a füstlény. (Dr. J. Glass-szal közösen fogták, és hordozható szivattyúval szívatták át.)
Hallgattam, figyeltem. Időnként úgy tűnt számomra minden, mintha annak az álomnak a folytatása lenne, amelyet a rakétamaradványon láttam.
Én ugyanis katasztrofálisan egyszerű módon csöppentem a Luciferre: egy meteorit szétrombolta a Vega nevű rakétámat. Én még csak megúsztam: szkafanderben voltam, és a hajtómű kipufogóját javítottam. Ekkor következett be a robbanás.
A megmaradt rakétatöredéken repültem, az isten tudja, hová, merre, mellettem Nicky ácsorgott a teljes szerszámkészlettel.
Amikor elfogyott az oxigénem, és már jó pár napja nélküle lélegeztem, felszedett a Csillag Őrjárat egyik hajója. Én akkor már tulajdonképpen rég halott voltam. Az, aki az ágyon hevert, evett, ábrándozott, gondolkodott, simogatta a kutyákat, halott volt… A hajó kórházában tértem magamhoz, amikor a Luciferhez közeledtünk. A bolygón egyedül Tyimofej tartózkodott, váltótársát – Gaspar Langevent – felfalta egy mout. Itt maradtam hát a Luciferen, mert nem bírtam tovább ülni a rakétában. Féltem. Összehúzódzkodtam, állandóan vártam a meteorit becsapódását.
A Luciferen Tyim laboránsa lettem. Egy kicsit vegyész, egy kicsit biológus és szenvedélyes fényképész voltam.
A legfontosabb, hogy itt volt Tyimofej s a kutyái. És nem voltak meteoritok.
…Tyim. Közeli kapcsolatba került az orvossal, holott neki sem volt Ínyére az orvos toxikológiai szenvedélye.
Az orvos gyakran megfordult nálunk: megvizsgált engem, nézegette a gyűjteményeket, órákon át turkált a herbáriumokban. Gyógykezelésemet rábízta Nickyre, miután beletáplálta saját tudását. J. Glass szenvedélyes kutató volt, de mint orvos – szenvtelen. Ezt maga is bevallotta.
Halálosan untam, már Nicky erősítő kanalas orvosságait. Ugyanakkor rákapott arra, hogy sorjában gyógyítson mindenkit – energiája jóformán alig fogyott, mert egész éjjel a vezetékhez: volt csatolva.
Most aztán mindenki – még a kutyakölykök is – csupa tapasz volt, s telítve volt kanalas orvosságokkal és főzetekkel.

2.

Mindenkinek elege volt már az én folytonos ágyban vagy heverőn fekvésemből. Különösen nekem. Tyim felvette a kapcsolatot az Össztanács orvosi központjával. Konzílium ült össze, amelyen fél tucat elektronikus orvos, plusz dr. J. Glass vett részt. Kidolgozták a gyógykezelés új sémáját, és úgy döntötték, hogy levegőváltozásra van szükségem. Feltétlenül! De maga az a gondolat, hogy el kell válnom Tyimtől és a kutyáktól, annyira lehangolt, hogy majdnem elsírtam magam. Nem akartam elutazni a Luciferről.
– Szó sincs róla – mosolygott rám dr. J. Glass. – Mi a fennsíkra gondoltunk. Ott a hőmérséklet is alacsonyabb, a nedvességtartalom is kisebb. Végeredményben összkomfortos barlangrendszer van ott. Ráadásul a kollégám – meghajolt Tyim felé – és jómagam régóta szeretnénk egy közös kutatást nyélbe ütni.
És megszületett a döntés: átköltözünk a fennsíkra. Tyim először a gyűjteményeket szállította át az Aljoskán, aztán a felszerelést és a kutyákat. Utolsónak indultam útnak én.
A telepesek együttérzésből felajánlották a hordágyat, de én Stark repülőszerkezetét választottam. És amikor az ezüstös masina ott lebegett a levegőben mellettem, mint egy esőcsepp, összeszorult a szívem, s nagyon szomorú lettem.

Stark nagyszerűen értett a technikához: gépe oly simán repült, hogy szinte alig lehetett érezni.
Első útvonalunkat követtem. Elrepültünk délnek, felkerestük azt a helyet, ahol Stark lecsapott ránk. Semmi nyoma nem maradt, mintha soha nem lett volna Stark, a rakéták, mi.
Vörös bibircsókos óriáscsigák ténferegtek mindenfelé. Felmásztak a fára, a földre döntötték, és agyarukkal szétmorzsolták a fa anyagát.
Ez itt a zöld buborékos mocsár, ez meg az a hely, ahol Buck és a kedves Quick halálát lelte.
Én elpárologtattam ezt a mocsarat, és felhővé változtattam.
Hány ilyen fehér és tiszta felhő úszik most az égen! Jó dolgukban hol felpuffadnak, hol meg esőt zúdítanak a földre.
…Kis ideig lebegtünk a fennsík közelében, a fák között.
Aztán feltárult előttünk maga a fennsík. A mohával benőtt leszállópályán két sokkarú robot piszmogott.
Egy kék medúza siklott feléjük, és füstölgő lét fröcskölt magából. Légkormányát használva egymás után hajtotta végre a rárepüléseket. Ám a robotok fel sem néztek, védte őket a műanyag.
Leterítettem a medúzát. A földre zuhant, és a robotok elásták. Aztán mohó szemmel vizsgáltam a fennsíkot.
De már a régebbi izgalom nélkül. Az elmúlt, elszállt Starkkal és a Vörös Ládával a Perseyen.
Vajon merre járhatnak most? Milyen messzeségben?…
A hasadék felé fordítottam a gépet. Ott a terem, a sokkarú robotok…
Kiszálltam a repülőszerkezetből, és elindultam szép lassan. Nicky mögöttem kullogott.
A folyosón a kutyák fogadtak: nekem rontottak hízelegve, és feldöntöttek. És érthető, összevissza nyaldostak a nyelvükkel. A lármára kiugrott Tyim, a kedves, szakállas szörnyeteg. Nyomában kijött az orvos, és keskeny, fekete szakállába rejtve mosolygott.
Elbeszélgettünk, megveregettük egymás vállát.
Az orvos megnézte a pulzusomat: körülbelül százat vert. Száztízet.
– Járkálnia kell, edzeni az izmait – mondta az orvos.
– Ez itt a szobád – nyüzsgött Tyim körülöttem.

Beléptünk és sokáig teázgattunk, közben finom süteményt majszoltunk. Elcseverésztünk a fennsíkról, a medúzákról. Az orvos és Tyim megtárgyalták a külsőmet. Tyim azt mondta, hogy alaposan megöregedtem, szememben életbölcsesség tükröződik. Az orvos szerint arcom elvesztette az Árgus korábbi sápadtságát.
Aztán árról beszéltünk, milyen módszer erősítette személyiségemet. Tyim hangsúlyozta, hogy az már korábban is sugárzott belőlem.
Az orvos mindent a sisakban és mellényben rejlő technikával magyarázott.
– De hiszen ön nem került vele, összeütközésbe – ellenkezett Tyim vele.
Hallgattam őket, s közben észrevétlenül elszunnyadtam. Amikor felébredtem, az orvos nem volt sehol, Tyim pedig ült és szintén aludt, csak a szakálla mozgott egyenletesen. Felálltam és kimentem a folyosóra.
Gyengeség fogott el… Úgy éreztem, mintha csapágyak lennének a térdemben, nyomban megbicsaklik a lábam, és én elesek.
És meghalok – a gyengeségtől.
De nem estem el, nem haltam meg, hanem mentem szépen tovább a hatalmas, sziklába vájt folyosón. Micsoda küklopszi munka!
Bementem Stark dolgozójába. Nem villództak a televízió készülékek képernyői, minden készüléket, műszert vékony porréteg borított.
Beültem Stark karosszékébe, és nyomban minden megmozdult a dolgozószobában. Megfordultak a katalógusszekrények, szikrázni kezdtek a képernyők, megemelkedett az asztallap. Alatta, erősen megvilágítva, jelekkel tarkított szalag kezdett futni. És az automata rideg hangon mondta:
– Keresztülviszem akaratomat…
Felálltam és elindultam az áttelepültek emeletére.
Bementem a fáradhatatlan munkáshoz: borzas, borostás. Az asztalon egy szétszedett gépezet: valamelyik részegységét tökéletesíti.
– Most már nem válunk meg soha mindattól, amit Otto Ivanovics alkotott – mondta –, és továbbmegyünk azon az úton, amelyet első vezetőnk jelölt ki a számunkra. Micsoda esze volt Otto Ivanovicsnak!…
Maud Glenn (a telep vezetője) kedvesen fogadott. Maud meg volt elégedve első szerepével, kedvesebb lett. Kezet fogott velem, teával vendégelt meg, és beszámolt a terveiről. Először is, végre foglalkozhat azokkal az apró-cseprő dolgokkal, amelyekkel a férfiak már nem érnek rá törődni. (A világon minden atomokból áll, de minden dolog sok-sok apróságból.)
Másodszor, le a végletekkel, pokolba velük!
"Nemet" mondunk a kimondottan biológiai civilizációnak, de arról sem feledkezünk meg, hogy a puszta technicizmus sem vezet jóra. Ezer példa van rá!
Maud beszélt, én hallgattam, miközben lassan, de biztosan egyre jobban hatalmasodott el bennem a bánat, amely oly sűrű volt, mint az asztalon, lapostányéron heverő zöld gyümölcskocsonya.
Itt minden olyan szürkének tűnt nekem. És ezek milyen jól alkalmazkodnak, vinné el az ördög őket!
A hölgy? Vezényel.
Tyim? Nagy természetbúvár szeretne lenni.
Az orvos? Újabb toxinokat szimatol ki.
És az volt az érzésem, hogy valami ártalmas dolgot ettem, hogy keresztül-kasul átjárt a méreg, és most az ereimbe hatol egyre beljebb és beljebb.
Miért kell ilyen szürkén élni? Mi szükségem nekem erre az egész sótlan életre? Nem akarom!
Otthagytam a vezető hölgyet. Felálltam, és el sem búcsúzva tőle, elindultam az ajtó felé.
Az ajtó kinyílt és kieresztett. Kimentem, befordultam és összerezzentem, mert megpillantottam a robotokat. Hártyával vannak bevonva (az én parancsomra) és hosszú időre elraktározva. Sokkarúak, mozdulatlanok, erejük tétlenségre van ítélve.
Ám ekkor kiugrott Jack, körülszaglászta a legszélső robotot, és bekapta egyik karját…
Elzavartam Jacket, bementem a szobámba, és lefeküdtem. Beszaladt Nicky, és kezelésbe vette a testemet.
Kenőccsel kenegette gyenge és lusta testemet. (Én meg mintegy felülről szemléltem a munkáját.)
Lila színű cseppeket adott, megitatott velem egy üveg sűrű és undorító pempőt, majd egy legújabb gyártmányú altatót vetetett be velem.
De nyugtalanul aludtam, hol a hideg rázott, hol meg a forróságtól majd megsültem.
Vagy felébredtem minduntalan a nyilalló fájdalomtól. Reggel viszont egészségesen, frissen ébredtem, csupán valamiféle nagy-nagy ürességet éreztem magamban.

3.

A fennsíkon pedig szép száraz volt az idő. A fákon rohamtempóban nyíltak ki a virágok. Hogy messzebbről lehessen észrevenni őket, a fák elhullajtották levelüket, egyes szemérmetlenek pedig még a kérgüket is. Reggeltől késő estig a sokfejűek és a varavuszok zümmögtek ágaikon.
Nagyszerű napok következtek. Sokat sétáltam. Gyaloglás közben könnyűnek éreztem magam, szabadon csaponghattak a gondolataim. Gyakran gondoltam Glennre: csábított a nemesítő szakma, nem a szárnyalásai, hanem a hétköznapi munka. Már-már szólni akartam Tyimnek, hogy táplálja belém a tudást, de valami miatt nem mertem rászánni magam.
…Körülöttem futkároztak a kutyák. Mögöttünk csörtetett Nicky – a medúzák szerették az itteni alacsony és ritka lombú fákat –, jól látszott felülről a zsákmány. Lefröcsköltek egy-egy szerencsétlen óriáscsigát, rárepültek és felfalták.
Nicky a levegőt tartotta szemmel. Társaságunk rendszerint Nicky rakétafegyverének dörrenéséből szerzett tudomást a medúzák megjelenéséről.
A fegyver eldörrent – bumm! –, aztán sivítás hallatszott, és magasan a fejünk fölött robbantak a gránátok – blop! – és színes csomók potyogtak a földre. A kutyák viszolyogtak tőlük, Nicky pedig azonnal elégette a medúzamaradványokat.
Arra gondoltam, hogy jó lenne elkeríteni a fennsíkot a medúzáktól. Fel kellene még találni valamit. És elképzeltem magamban Starkot, aki most a Persey űrhajóban utazik. Most az utastéri fülkében van, a személyzeti rekeszben alszik a páraként gomolygó fagyos levegőben. Kegyetlenül hideg van ott. Vibrál a számskála, figyeli a szív működését. Stark alszik.
Arca békés. Nem, mosolyog, ravaszul és megvetően. Kriogén álmában saját, vasból kiépített világát látja. Kiborgként járja ezt a világot, megittasulva saját nagyságától.
Aznap este észrevettem, hogy egy medúza, amely a korallerdő fölött keringett, lezuhant. Elfogott a kíváncsiság. Elindultam feléje, mindnyájan, csapatostul elindultunk oda.
Levettem vállamról Tyim fegyverét, ezt a nagyszerű, becsületes, új divatú, szerkentyű nélküli puskát, amelynek birtokában az ember abszolút úrnak érezheti magát, és amely némi kockázatot is hagy a lövész számára.
Keresztülvágtunk a vörös, zöld és kék színű erdőn.
Itt vannak a sziklák és a kisebb lápok, amelyek a kövek között poshadtak. Behatoltunk ennek az érdekes vidéknek a mélyébe, és megpillantottuk a gazdáit: az orchideákat.
A kutyák, amint megszimatolták illatukat, megtorpantak. Csak én és Nicky mentünk tovább. Első ízben láttam orchideát a szabadban, nem akváriumba zártan.
A virágok meghallották lépteinket. Kis, fekete, ökölszerű fejük finom remegés közben nyílott ki, és fekete keresztté formálódott, amelynek közepén fehér pont világított. Aztán lassan felénk kezdtek fordulni. Amikor már teljesen felénk voltak fordulva, sok millió átható tekintetű szemet pillantottam meg: a virágok engem néztek. Illatuk alig érződött, én mindenesetre széloldalról közelítettem meg őket, a virágok ismét megfordultak. A szirmok rajzolatában mintha szakállas és nagyon mérges emberek arca látszana. Vajon kiké ezek a vízben heverő, barna csontvázak?
Leültem egy kőre.
Egy jólesően meleg kövön ültem, és igen nagy biztonságban éreztem magam: valamennyi röpködő söpredék elkerülte ezt a helyet. Szinte érzékelni lehetett annak a levegőoszlopnak a szélességét, amely telítve volt orchideaillattal: százötven-százhetven métert tehetett ki az átmérője.
Hát szóval innen szerzi be dr. J. Glass az orchideákat.
Körülnéztem és a nyomait kerestem. Például valamilyen elvesztett holmiját. De semmit sem találtam.
Oly szabadon, könnyedén tolultak agyamba az emlékek: a Vörös Láda, a hadjárat, Stark… Ez meg itt a családom, anyám és apám. Szegények, meghaltak már. A feleségem, döbbent arca, amikor megpillantotta Jacket, akit szétvetett a hajtóműrobbanás. Ezt kiabálta nekem:
– Ne repülj el, ne repülj el! Én itt hagylak! Itt hagylak! Itt hagylak!
Emlékezetemben újra felszállt a rakéta, vasanyaga bánatosan sírt. Elfogott engem is a búbánat. Nem a feleségem miatt búsultam, ő messze van. Nem a szüleim miatt, ők hadd aludjanak.
Itt ültem a láp szélén, amelyben a mérgező virágok nyíltak, és a jelenségek héján mászkáló kis bogárkának éreztem magamat.
Háborogtam magamban. Kegyetlen dolog ideiglenesen felruházni az embert az Árgusok erejével és tudásával. Dupla kegyetlenség: adni valamit, aztán visszavenni.
Eh, kiáltani kellene akkorát, hogy beleremegjen a fennsík:
– Erőt akarok! Tudást akarok! Árgus tekintetét akarom, mely behatol minden dolog leglényegébe! (A virágok pedig felém közeledtek, kikúsztak a partra, s úgy néztek ki, mint a felfújt fekete csipkék.)
Erősebb az illatuk, szemtelenebb a fehér szemek tekintete.
…Keserűségem elérte tetőfokát, és ott összeomlott. Miután széthullott, lezuhant nullára. Újra szépnek és egyszerűnek láttam mindent. Ismét éreztem az itteni nap jóságát, eszembe jutott Tyim, a kutya. A kellemes érzés egyre jobban és jobban elhatalmasodott bennem. Végül már elviselhetetlenné vált, a nap pedig könyörtelenül tűző golyóvá.
Összehúzott szemmel néztem erre a napra. Rózsaszínű szemhéjamon ezüstös mintázat futkosott. Szemhéjam sötétedni kezd. Ebben a sötétségben lángra gyúlnak az orchideák ragadozó szemei. Micsoda? Megmérgeztetek?
Ó, nem, nem fog sikerülni, nem kaptok meg engem.
– Nicky – hívtam a robotot. – Nicky.
Nekibuzdultam, hogy felálljak, de visszaestem, aztán újra nekitódultam.
Vízcsobbanásokat hallok. Valaki megragadott, a fejemet húzta. Még letépi. Nevetséges lennék fej nélkül. Ki tarthat engem?
Nicky kapott el, és most a sziklákon vonszolt.
… Magamhoz tértem. Körülöttem a kutyák ültek. Néztek rám, és a farkukat csóválták. Nicky szétterpesztett csápjaival fedezett, közben valamiféle ránk repülő sávokba lövöldözött.
Egymás után robbannak az égen a gránátok: blop, blop, blop…
Néhány összetiport, kimúlt virág hevert a közelben. Szívem alig dobog. És alacsonyan a föld fölött, mint egy óriás medúza, közeledik egy repülőszerkezet. Elfedte az alkonyodé égboltot.
Tyimofej derékig kihajolt belőle, és kiabált:
– Bolond! – kiáltotta felém Tyim. – Mi a fenének jöttél ide? Milyen lesz az életem nélküled? Bolond! Az orvos álarcban szokott ide kijönni!

4.

Ágyban feküdtem. Fejem alatt egy csomó párna.
Körülöttem megnyúlt képpel ültek a telepesek. Finom dolgokat hoztak nekem. A főnöknő cukrozott tyúkhúrt. A gépész: tésztavirágot. Édesek és gépolajszagúak voltak.
Az orvos: fénylő gyümölcslikőrt (Tyim itta meg).
Végre szétszéledtek.
Maradtunk én, Tyim és a kutyák.
Testvériesen elosztottuk és megettük az összes tyúkhúrt, az összes süteményt és virágot. Társaságunk megint együtt volt. Tyim rám nézett.
– Pakolj ki mindent! – parancsolt rám. Beszámoltam a medúzáról, emlékezőtehetségem munkájáról, bánatomról. Miután végighallgatott, egy percre behunyta a szemét.
– Bűnös vagy – mondta, és kinyitotta szemét. – Hogy mi a bűnöd? Nem gondolsz másokra, például rám, és valami magasztosra vágysz.
De meg nem is vagy bűnös… Az ember a többrendbeli bűnös. Rátámadt saját magára és másokra. Például az állatokra. Leigázta, hol megmentette, hol elpusztította őket. Tudod-e, mi van a tettei mögött? Tetteinek alkotórészei mögött? A te hatalomvágyad, Stark alkotásvágya, amely olyan, mint a természeté. Tekints végig a történelmen… Az ember kimászott a vízből. Aztán az agy mutációja, evolúciója következett. E pillanattól számítjuk a Tudáshoz és a Törvényhez vezető útját. Vegyük Starkot… Ez az ember a világ személyes alkotója szeretett volna lenni, és nem kért megértést. Lám csak, nem helyeselte azt, amit itt talált, mindent, de mindent a maga módján akart csinálni. Megsemmisíteni a régit, s újat alkotni. Ez bűn is, de ugyanakkor hatalomra törés is. Aztán a te hajszád Stark után. Miért éppen te lettél Árgus? Ez nem véletlen. Amikor tudomást szereztél Starkról, egyedül is elindultál volna, de meghaltál, s ekkor siettek közösen a segítségedre az Árgusok, az Igazságosság szolgáinak ez a bámulatos közössége. Hány évezreden keresztül tanulta az ember az erők egyesítését, ez fejeződött ki a többi között az Árgusokban is.
…Árgusok… Szerintem az igazságosságra való törekvés emberi tulajdonság, hogy kollektíven éljen… Bocsáss meg, de izgatott vagyok, és összevissza csapongók, de benned megvan a törekvés a Gonosz megbüntetésére.
No de eleget fecsegtem. Elmentem. Jó éjszakát!
Tyim távozott. A föld alatti helyiség elcsendesedett. Aztán egy kutya vakkantott, kőomlás dübörgése hallatszott, ennyi az egész.
Csend. Hideg, friss ágyban feküdtem. Nicky mozdulatlanul állt az ajtóban, mint egy alvó pók. A szeme fénylett.
Agyam rendkívül világos, mintha a fekete orchideák átmosták volna.
A világ újra kitárult előttem.
Beleláttam a Kozmosz mélyébe, éreztem a földrétegek mozgását.
Láttam a fényutat az Arktusz, a jégbolygó csillag alakú haván.
De hallga! Mi ez? Olyan, mint a csengés vagy suttogás, homályos szavak. Ó, hát ezek az én ismerőseim.
Ti vagytok, Árgus testvéreim azok, akik a Kozmosz mélyéből szóltok hozzám, akik nem hagytak magamra. Köszönöm!
És az Árgusok így szóltak: "Mi üldözzük a Gonoszt, s addig, amíg el nem tűnik még az írmagja is, te velünk leszel. Mert az, aki csak egyszer is legyőzte a Gonoszt, mindig velünk van. Mi mindnyájan mindig veled vagyunk, az Árgustehetség benned van."
…Boldog voltam. A föld alatti mélységből újra láttam a csillagokat, hallottam a mout locsogását a mocsárban, a dzsungelekben kószáló robotok csikorgását, J. Glass suttogó hangját a laboratóriumban.

5. Levél T. M. Mohovhoz

Kedves Kolléga!
Megvizsgáltuk az ön által küldött anyagokat, és határozatot hoztunk, amelyet alább ismertetünk. De most engedje meg, hogy néhány szót szóljak üzenetének hangneméről. Nem hiszem, hogy a mi korunkban a felfedezések ekkora termése juthatott volna egyetlen ember osztályrészéül, ezért felszólítom önt, hogy a lehető legnagyobb szkepticizmussal fogadja saját következtetéseit. Jusson eszébe, hogy a tudománynak semmi köze nincs az egyéni nagyravágyáshoz. Beismerem, hogy önnek szerencséje volt a világos tények, hogy úgy mondjam, learatásában. De ezeknek csak teoretikusok adhatnak értelmet. Ismertetem önnel az Össztanács határozatát:
1. Szükségesnek tartjuk egy, valamennyi szakterületű tudósokból álló komplex expedíció kiküldését a Luciferre.
2. A bolygót genetikai rezervátummá nyilvánítani.
3. Kinevezni T. M. Mohovot T. M. Bär-Mihajlovics expedicióvezető helyettesévé.
4. Figyelembe véve az expedíció munkájának rendkívüli jelentőségét, T. M. Bär-Mihajlovics rendelkezésére bocsátani az Odüsszeusz űrhajót.
Utóirat: Kellemes hír az Ön számára: G. Krasznov (Árgus-12) gyógykúrán esett keresztül, túlélte a növényi toxinmérgezést, besorolást kapott az expedíció állományába. Tiszteletnek és általános szeretetnek örvend kollégái körében, élvezi azok bizalmát.
Az Össztanács XVII. osztályának megbízásából:
T. M. Bär-Mihajlovics

EGY TAJGAVADÁSZ ŰRKALANDJAI

Egy műfaj nagykorúságát, életképességét, művészi lehetőségeinek gazdagságát az bizonyítja a legékesebben, ha újabb és újabb alkotókat hódit meg. Különösen sokat mond, ha olyan szerzőt csábit soraiba, aki más műfajban, más témakörben már elismerést vívott ki. Az ilyen, jó értelemben vett "kirándulások" csak tovább erősítik a tudományos-fantasztikus irodalom tekintélyét. Népszerűségét különösképp növelni nem kell, hiszen az utóbbi években már a minőség gondja került előtérbe, az, hogy miképp válasszuk el az olvasói konjunktúrát meglovagoló szürkeségtől az igazi értékedet. Talán idővel azt is megérjük, hogy a science fictiont a teljes irodalmi folyamat részeként ismerik el. Legjobb alkotásai kétségkívül ezt igénylik; esztétikailag egyenjogú bánásmódot. Csupán az a bökkenő, hogy ritka az; olyan kritikus, aki egy a jelenkor valóságát rosszul és unalmasan bemutató művet – ezekből sincs kevés! – a "nem irodalom" kategóriájába sorolna, viszont lelkiismeret-furdalás nélkül megteszi ezt a merészebb észközökkel dolgozó, a hagyományos irodalom által meghódítatlan területekre tévedő fantasztikus íróval még akkor is, ha műve gondolatilag gazdag és színvonalas. Bármennyire a képzelet és a vágyak műfaja a modern science fiction, alkotói és hősei még sokáig kénytelenek lesznek harcolni az előítéletek ellen, egyenjogúsításuk érdekében. Szerencsére a szerzők között egyre többen vannak – s feltétlenül ide tartozik Aszkold Jakubovszkij –, akik munkásságukkal előítéleteket rombolnak, s híveket szereznek az olvasóknak abból a rétegéből is, mely eddig tartózkodott a tudományos-fantasztikus irodalom számára ismeretlen világától.
Aszkold Jakubovszkij nem "csak" fantasztikus író, nem jegyezte el magát egy életre ezzel a műfajjal, mégis, amit a science fiction terén létrehozott – terjedelmét tekintve alig valamivel több, mint ez a kötet –, feltétlenül figyelmet érdemel. Azért, mert szerzőjük író, s amit művel, irodalom, s csak ezután következik értékítéletünkben a "tudományos-fantasztikus" jelző.
Az indító élmények sokban meghatározók az írói pályán. Jakubovszkij 1927-ben született Novoszibirszkben, festőművészcsaládban. A tízosztályos iskola befejeztével, 1949-ben elvégzett egy topográfiai tanfolyamot, s térképészként dolgozott. Szabad idejében pedig – 14 esztendős korától – vadászni járt. A puskát azonban hamarosan a kevésbé kegyetlen, de legalább annyi izgalmat ígérő objektívra cserélte föl; állatokat és növényeket fényképezett. A természetjárás, a hazai táj szépsége volt a témája első elbeszéléseinek. Ezekből válogatta össze bemutatkozó önálló novellás kötetét, a Csudabogarakat, mely 1965-ben látott napvilágot Novoszibirszkben a Nyugat-szibériai Könyvkiadónál. Majd a fiatal írók kemerovói szemináriuma után 1966-ban tagja lett a Szovjet írószövetségnek. Azóta további kilenc könyve jelent meg, s neve hazája határain túl sem ismeretlen.
Jakubovszkij elsődleges írói élménye Szibéria valósága; jóízű barangolások és felejthetetlen vadászatok, ember és természet harmonikus együttélése, a közös sors a tájjal – nem tulajdonosi fölénnyel, hanem megértő és óvó barátként. Korai elbeszélései hiteles vadásztörténetek. Ne nézzük le ezt a műfajt, jusson eszünkbe Turgenyev, Prisvin művészete. Hatásuk Jakubovszkijon is érezhető. Első kötetének címadó novellája a Csudabogarak természetért rajongó, fegyverükkel abban vajmi kevés kárt tevő koca vadászokról szól, egy festőművész s egy könyvelő rokonszenvvel megírt erdei botladozásairól, míg másik jellegzetes elbeszélése: a Találkozás a tajgában két élőlény: egy éhes medve és egy eltévedt vadász küzdelmét örökíti meg az életért. Jakubovszkij rövid lélegzetű írásaiban megjelenik a Minden horgász álmát jelentő "nagy hal", az ideális vadászeb, a szibériai vadon megannyi élvezetesen s szakértelemmel felidézett részlete. Mégis talán izgalmasabbak azok a kisregényei, melyekben főszereplőként színre lép az emberis; többnyire kendőzetlenül, a tények kérlelhetetlen igazságával. Az Európa Könyvkiadó szibériai kisregényválogatásában hamarosan mi is megismerkedhetünk Jakubovszkij egyik legszebb írásával. A kisregény címe – Msava (magyarul ingoványt jelent). Két fiatal térképészt kísér el útján a szerző. A szibériai tajga isten háta mögötti szögletében, állati sorba lealacsonyodva, a világtól nemzedékek óta undorral elfordult óhitű vallásos szekta tengeti életét. Ősi közösségükbe tör be a két ifjú, s világmegváltó igyekezetük egyikőjük halálát okozza. Az újtól való félelem, a vallásos elvakultság tragédiához vezet. Tényanyagában megdöbbentő írás. Megrázó emberi tragédiát bont ki Jakubovszkij egy másik kisregénye is: A ház. Házaspár hőseit a harácsolás és birtoklásvágy arra bírja, hogy meggyilkolják vér szerinti rokonukat, csak hogy ne kelljen vele osztozniuk a vagyonon. A bűnt elkövetik, igazságot azonban nem a bíróság, de idegeiket marcangoló lelkiismeretük szolgáltat, ez kergeti őrületbe a férjet, s macbethi indulatokkal felruházott asszonyát. Felderítetlen gyilkossággal zárul Jakubovszkij egy később íródott kisregénye: az Erdei vadászkunyhóban. Természetfotós hőse felvételeivel leleplez egy vadorzó bandát, tettéért azonban életével fizet, utoléri a bűnözők alattomos bosszúja. Vad indulatok forrnak Jakubovszkij másik, elbeszélésekből lazán kisregénnyé fűzött írásában, a Vadorzókban is. A fák, füvek, állatok szeretete fűti az író haragját, félelem és keserűség ösztönzi kemény ítéleteinek kimondásában, aggódik, hogy visszavonhatatlanul elkótyavetyélődnek Szibéria természeti kincsei.
Izgalmas, szenvedélyességükkel magával ragadó művek, de nyoma sincs bennük, hogy szerzőjük másfajta hangra, írói megközelítésre váltana át. A pályakezdés után hét esztendővel, 1972-ben jelennek meg e kötet fantasztikus írásai. Továbbra is párhuzamosan a jelenkort, a reálisan létező természetet vállalóra fogó művekkel. Tudatos szimbiózis egy írói pályán belül, vagy Jakubovszkij még nem döntött, melyik múzsa szolgálatába szegődjön? Azt hiszem, egyszerűbb s meglepőbb a válasz: az írói eszközök és látásmód termékeny s egymást kiegészítő váltogatásáról van nála szó.
Sajátos és szokatlan Jakubovszkij fantasztikus írásainak világa. Sajátos abban az értelemben, hogy írójuk teljesen autonóm, többnyire biológiailag vadul burjánzó valóságot hoz létre, ahol minden a maga helyén van. Ebben az öntörvényű világban mozgatja hőseit, keresi tetteiken keresztül a választ az őt nyugtalanító kérdésekre. Arra, hogy milyen jövő vár ránk, emberekre (Az idő ráncai között), felfedezhetjük-e az öröklét titkát (Távoli bolygón), milyen lehet ember és az értelem csíráival bíró állat kapcsolata (Hangok az éjszakában), s közben az író eljátszik a jelenbe csöppent jövő (Barát), az emberi alak-, illetve helyváltozás csodás lehetőségeivel (Valami és Szibirit). A fantasztikus novellák mára is érvényes etikai igazságokat kutatnak. A Mefisztót olvasva magunk is átéljük a természet titkát kutató ember dilemmáját. Az óriáspolip rejtélyét csak egyvalaki fejthetné meg, az öreg tudós, ő operáltatta polippá saját gyermekét, ő tette egy kísérlet résztvevőjévé, s okozta ezzel pusztulását. A biológiai lét maga alá gyűrte a tudatot, az emberi gondolat állati ösztönné sorvadt. Az áttetsző ember intézeti professzora ugyanígy felelős zseniális kísérleti alanya, Szigurd sorsáért. Őt azonban nem izgatják az ifjú érzelmei, csak a tudományos eredmények – és persze saját előmenetele –, igyekszik minél több felfedezést kipréselni a különös tehetséggel megáldott fiúból. A tragikus befejezés arra int, a tudomány nem öncélú játék, s nincs olyan nagyszerű célja, aminél ne lenne fontosabb – az ember. A kötet legizgalmasabb, terjedelmes írása az Árgus-12 szintén ezt a gondolatot járja körül fordulatos detektívtörténetet felkínálva. Bűnhődnie kell annak, aki zsenialitását az egyén elnyomására, mások leigázására használja fel. Fellépni ellene nemcsak a modern technika csodáival felszerelt szuperemberek, az Árgusok, de minden értelmes lény feladata. A tudományok művelői felelősek az emberek előtt, azok pedig a tudomány vívmányainak nem önpusztító, hanem értelmes felhasználásáért.
Aszkold Jakubovszkij szibériai író, még akkor is, ha már néhány éve a fővárosban, Moszkvában él. Ugyan, nem mindegy, teheti fel a kérdést a hitetlenkedő olvasó, hogy valaki hol, a földgolyó mely vidékén műveli a jellegzetesen internacionális fantasztikus irodalmat? A jövő általa megrajzolt képének amúgy sincs földrajzi meghatározottsága. Jakubovszkij írásait olvasva rá kell jönnünk, a science fiction sem kivétel az irodalom általános szabályai alól. S ha a mai orosz irodalomban határozottan beszélhetünk szibériai prózáról (elég csak Suksinra, Valentyin Raszputyinra gondolnunk), ugyanezt elmondhatjuk a fantasztikus irodalomról is. Mert csak az tud Jakubovszkijhoz hasonló szenvedéllyel szót emelni a természet gazdagsága és szépsége, értékeinek védelme mellett, aki maga is részese volt az érintetlen szibériai tajga felfedezésének; csak az tud igazán gyönyörködni a vad táj burjánzó vegetációjában, aki vadászként maga is bejárta vadregényes szögleteit. S vajon az Árgus-12 vagy Az utolsó nagy vadászat fantasztikus biológiai környezetében nem ismerünk rá a szibériai vidék fölnagyított, de éppoly vadul és féktelenül ránk nehezedő s elbódító, szilaj szépségére? S érzékletes leírásaiban a természetet ihletetten megörökítő fényképész pontos, de ugyanakkor érzelmektől sem mentes látásmódjára? Bármelyik elbeszélését lapozzuk fel a kötetben, az élet szeretete és a biológiai lét formáinak óvó tisztelete érződik ki a sorokból. S az talán nem a természet közvetlen közelségében élő ember gondolkodására utal, hogy írásaiban a felfedezőknek, kutatóknak sohasem az ősbujaságában csapdát állító táj az ellenség, hanem az ember, az értelem torzulásai? Pedig mi sem egyszerűbb – ez talán a modern science fiction egyik legelterjedtebb sablona –, mint bemutatni az ember küzdelmét a természet erőivel. S leigázásukat a győztes felsőbbrendű mosolyával megörökíteni. Jakubovszkij nem leigázni akar, hanem megérteni, mert jól tudja, csak a természet törvényszerűségeit felismerve s okosan kihasználva élhetünk bolygónkon vagy a világűrben, bármilyen szervezettségű anyag vesz körül bennünket. Sehol jobban nem tudja lemérni az oktalan emberi pusztítás kárát, mint éppen évszázadokon át érintetlen szülőföldjén. A tanulságokat pedig elevenen viszi tovább magával, s ülteti át a közeli vagy távoli jövőbe.
Persze, Szibéria nemcsak az érintetlen természet világa. Nem véletlen írják egyre gyakrabban róla, hogy a mai Szovjetunió "agyközpontja". A tudomány szinte "a levegőben van" s vele együtt a konvencióktól mentes, a képzelet szabad szárnyalására hajlamos szemlélet- és gondolkodásmód, a képesség egy másfajta világba való átlépésre, törvényszerűségeinek befogadására. Az irtózás az újtól, a váratlantól, a merész gondolatoktól nem e táj, nem az itt élő és gondolkodó ember sajátja. Sokkal inkább a korlátokat magán nem tűrő tudományos előrelátás, a teljesítmény, a gondolat kötetlen kalandozásának a tisztelete, vetődjön az el a fantasztikum bármely eddig feltáratlan vidékére.
Jakubovszkij nem az egyetlen fantasztikus író e tájon, s a műfaj sem gyökértelenjelenség a vidék irodalmában. Szovjet irodalomtörténészek már a Szibériába száműzött dekabristák munkásságában is felfedezni véltek olyan tényeket, melyek a tudományos, művészi és társadalmi fantasztikum iránti érdeklődésről tanúskodnak. 1841-ben jelent meg az első szibériai fantasztikus irodalmi alkotás, Ivan Kalasnyikov regénye, Az automata. S befolyással van a kortársi írókra hagyományos realista szépprózában alkotó nagyszerű elődeik, Mamin-Szibirjak, Siskov szibériai népköltést, a helybeli népek gazdag legenda- és mondavilágát sokszínűén magába olvasztó írásművészete. Nem maradt hatástalan rájuk néhány kiváló tudós tevékenysége sem, elég, ha csak a kedvtelésből izgalmas őstörténeti fantasztikus regényt író Vlagyimir Obrucsevre gondolunk. Könyve, az Utazás Plutóniába ma is népszerű olvasmánya a fiatal olvasóközönségnek. S 1922-ben a szibériai Kanszkban jelent meg a szovjet science fiction egyik úttörő alkotása, Vivian Ityin regénye, a Gonguri országa. A szibériai fantasztikus irodalom felvirágzása tehát semmiképp sem véletlen jelenség, miként azt sem írhatjuk a véletlen számlájára, hogy Jakubovszkij kollégáinak írásaiból immár évente jelennek meg antológiák; 1975-ben Novoszibirszkben A szerző tévedése, 1976-ban Moszkvában A zöld vonat. Önálló köteteikből pedig akár egy kisebb könyvtár is összeállna. A fantasztikumot a líraiság, a pszichológia felől megközelítő Viktor Kolupajev vagy a nálunk egyelőre még a hagyományos szépprózában jobban ismert, a tudományos-műszaki értelmiség erkölcsi-etikai kérdéseivel bátran birkózó David Konsztantyinovszkij munkássága elégséges példa a jelenkori fellendülés illusztrálására.
A táj s a természet kétségkívül meghatározó tényező, de még inkább az az itt élő ember. Szibériában, ahol a településeket még ma is gyakran több napi út választja el egymástól, az egymásrautaltság eleven és kötelez. Ridegebb a táj, s keményebbek a jellemek. S kérlelhetetlenebbek az emberi együttélés törvényei is. A tajgai vadász, mielőtt elhagyja a menedéket nyújtó kunyhót, kétszersültet, sót és gyufát, tűzifát hagy maga után. Tudja, lehet, hogy ezzel a szerény adománnyal életet menthet. Ahogy ő is számíthat ugyanerre a segítségre, bármelyik távoli vadászkunyhóba kergeti be a vihar vagy a közelgő éjszaka. A végtelen tajgán megsokszorozódik a szél ereje, keményebben ver az eső, csikorgatóbb a fagy. S gyűlöletesebb a bűn, szívet melengetőbb a szeretet. Ez az, amire azt mondanánk, rendkívüliek a jellemek. Pedig nem rendkívüli lények élnek itt, csak megpróbálnak emberek maradni. Mert még a modern kor rohamléptekkel változó, technikával felszerelt Szibériájában sem könnyű embernek lenni. Akár a világűr fojtogató magányában vagy ismeretlen bolygó veszélyekkel rád leselkedő közegében. Kutatóként, Árgusként – mindegy. A helytállás a fontos, a példa, s talán nem puszta ábrándozás, ha a mából a jövőbe kipillantva, ezt keresi egy fantasztikus író. Idegen bolygókon is.
Jakubovszkij realista író. Ne lepődjön meg ezen az olvasó, nem fából vaskarika ez, noha a modern fantasztikus irodalom számára talán ez sem lenne lehetetlen. Realizmusán az általa bemutatott világ hitelét értem. Megfelelését az írói képzelet alkotta törvényeknek. Nincs rosszabb, mint logikátlanságon tetten érni a fantasztikus írót, azon, hogy megsérti a saját maga felállította játékszabályokat. Ilyenkor toljuk mérgesen félre a könyvet, ahogy felállunk az asztal mellől, ha rájövünk, hogy hamiskártyással van dolgunk. Jakubovszkijt nem tudjuk csaláson rajtakapni. Sem a merészen fantasztikus környezet, sem az emberi jellem megrajzolásában. Annál könnyebb igaz hívévé válnunk. Ehhez csak egy feltételnek kell eleget tennünk, hagynunk kell, hogy meseszerűen gazdag fantasztikus világa képzelet szülte lényeivel, tájaival, egzotikumával és szenvedélyeivel magával ragadjon. Figyelmünkért és megértésünkért az író kellemesen s tanulságosan eltöltött percekkel fizet.

Földeák Iván