Zyro - Kezdet

Látom őt. Látom, ki ő most, látom ki volt, ki lesz. 

* 

Megszületett, és vele halt a remény. Tudnom kellett volna! Megszületett itt bent, és csendben növekedett. Szörnyeteg lett, falánk, mégis óvatos. Minden pislákoló fényt rettegve félő, mégis csillapíthatatlan étvágyú bestia… És nem tehetek ellene semmit. Csak velem együtt fog elpusztulni. 
A barna szemek rám néznek. Ős is tudja. Benne is van egy! 
Talán már régóta. Régebben, mint bennem. 

Girhes léghuzat lopakodik végig a levegőben. Szétkergeti a cigaretta álló füstjét, megbillenti a kartoncsillárt. A szoba homályában minden mozdulat egy hosszú, végvonagló agónia apró szeletének tűnik. Kint dühödten morgó fenevad: az éji szél rázza a redőnyöket. Idebent minden széllökésére meglibbennek az aprócska bársonyzászlók. Időtlen idők óta lógnak a könyvespolc falára aggatva, mint az öntudatlanul boldog gyermekkor utolsó, foszladozó, zsírfoltos hírnökei. Soha nem szerettem őket. 

Nekem öntudat kellett. Egyszer már megkaptam, s most furcsa hogy nincs. De, mégis van. De már nem csak a sajátom. Ahogy erősödik, a szörnyeteg átveszi az irányítást. Érzem a mozdulataimban, a hangomban, a gesztusaimban. A Sorsom már nem csak az én kezemben van. És szilajul rángatja az éntudat és a józan önismeret kígyóbőr gyeplőit. 

Ülünk az ágyon, egymással szemben. Nézzük a másikat. Félelemmel vegyes kíváncsian. Tudjuk, hogy hamarosan elérkezik a pillanat, mikor a bestia előretör. Tudjuk, hogy mindketten meghalunk majd, s csak remélhetjük, hogy az újjászületés nem lesz fájdalmasabb, és irányíthatatlanabb, mint az eddigi életünk. Csak remélhetjük, hogy a szörnyeteg megszelídül, s egy egyszerre eufórikus és depressziós szimbiózist szül a halálunk. 

Eljött az idő. 
Érzem. 
Többé nem vagyok ura a mozdulataimnak. Pusztító hevületként tör fel mellkasomból a megváltást hozó fájdalom. Nem fizikailag fáj. Sokkal beljebb, sokkal mélyebben. A türelmetlenség vágya visz, hogy végre világgá köphessem minden kínomat. 
Bensőm gomolygó ködén át látom, ahogy a barna szemek kitágulnak, riadtan, egyszersmind türelmetlenül néznek rám. És megindulnak felém. 

* 

A köd szertefoszlik. A karjaimban tartom. Először, de korántsem utoljára. Újjászülettem, mert életem új értelmet nyert. Valószínűleg sokkal több szenvedést hoz majd ez az élet. De ha csak feleannyi örömöm lesz benne, mint az öntudatlan években, megérte belehalni… 

Véget ért. A bestia, amely mindkettőnkben gyökeret vert: a Szerelem bekebelezte a Gyermekkort…