Zyro - Kártyavár

Kártyavár. 
Ez a szó jutott eszembe, amikor kiléptem a kaszinó ajtaján. Az egész rendszer úgy dőlt össze bennem, mint egy kártyavár. Akkor jöttem rá, hogy mennyire kicsi porszem is vagyok, mikor 
„…a bank nyert…” 
az összes zsetonom elfogyott. Azt hittem, képes leszek rá megint. Hát… nem jött be… 

A forgóajtón kilépve nyakamba zúdult Newales savas levegője, karöltve az Észak-Amerika felett dühöngő ítéletidővel: másodpercek alatt bőrig áztam. Nem érdekelt. A hajam megszárad, öltönyöm majd lesz másik. Reményem azonban nincs több. Vagy mégis? 

Fellélegeztem: elég az önsajnálatból! Megpróbáltad - nem sikerült. Fogadd el, törődj bele! 
Néhány légvétel - mély, súlyos 
„…sóhajtson, Lex!...” 
sóhajok. Az egyetlen jó dolog, amit az Intézetben megtanítottak nekem, az a légzőgyakorlat volt. Pár másodperc múlva a kétségbeesés tovaszállt, csak nyomasztó emléke maradt meg. 

A zuhogó esőben esernyők és széldzsekik hada tolongott a járdán, a légifolyosókban zavartalanul torlódott a rush hour. Zsebre dugott kézzel, kigombolt zakóval és ingnyakkal vágtam neki az alkonyi utcáknak, mit sem zavartatva a tömegtől, amely sodorni kívánt. 
Gondoltam egyet - érzem, hogy most sikerülni fog - és aktiváltam a modot. 
Pár pillanatig semmi hatás nem érződött. Azután a tömeg egyszerre utat engedett nekem: ahogy újra elindultam, az emberek mozgása valahogy mindig úgy alakult, hogy épp’ nem volt előttem senki, mikor léptem… 

Megpróbálhattam volna visszamenni a kaszinóba, hogy még egyszer megkísértsem a szerencsémet - de semmi értelme nem lett volna. Pénzem nem volt, és úgysem ment volna a dolog. Már csak arra kellett rájönnöm, hogy miért. 

„…a valószínűség merev dolog…” - hallottam fejemben az arctalan hangot. Felrémlett a sötét szoba képe, a két székkel a közepén, meg a hangszórókkal a plafonon. „...nem lehet csak úgy megváltoztatni. Ha ezt akarjuk, külső tényezőket kell behoznunk a vizsgált rendszerbe. Ezek nélkül a behatások nélkül a rendszer valószínűségei állandók. Az a neurális mod, amit kapott, szintén egy külső tényezőnek minősül, de - és ezt jól jegyezze meg - csak bizonyos eloszlású valószínűségek befolyásolására használható…” 

Akkor még fogalmam sem volt, mit akar ezzel, ma azonban megvilágosodott előttem. A tömeg mozgását manipulálni sokkal könnyebbnek bizonyult, mint azét az átkozott csontgolyóbisét. Az intézetesek hülye 
„…exponenciális eloszlás, Poisson eloszlás, Gauss eloszlás…” 
függvényei, meg úgy általában az egész kísérleti programjuk - egyik sem ért semmit! Ha még egy nyavalyás rulettasztalnál sem veszem hasznát, mire jó az egész?! 
Dühömben beletapostam egy tócsába, s mert úgy akartam, senkit sem áztattam el vele. Az megtette helyettem az eső. Talán erre jó…?! 

„…a mod nem a maga környezetét manipulálja, hanem az agyának azt a részét, amely a hullámfüggvény összeomlasztásáért felelős. Nem baj, ha ezt nem érti. Az a lényeg, hogy bármire is használja a modot, elsősorban önmagát, a saját múltját és főleg jövőjét változtatja meg vele. Ezért nem engedhetjük el magát. Ha kellőképpen megtanulná használni, nemcsak önmagára, de az egész világra potenciális veszélyforrás válna magából. Holnap eltávolítjuk a modot. Addig aludjon egyet…” 

Süket duma. Aludtam. Reggel már a műtőasztalon ébredtem. Annak idején, mikor - lelkes és lelkiismeretes intézeti munkatársként - jelentkeztem a kísérletre, nem hittem volna, mekkora fájdalmakkal és milyen borzalmakkal jár a mod beültetése és - alkalmasint - használata is. Egyetlen gondolatommal ki tudtam törölni egy emberi lényt a történelemből: egyik pillanatban még ott volt, a másikban soha nem is létezett. Elő tudtam idézni súlytalanságot és természeti katasztrófákat, vákuumban fénysebesség fölé gyorsítani elektronokat, valós időben alakítani a legbonyolultabb kristályszerkezeteket. 

Azonban ezzel még nem volt vége. Láttam például olyan torzszülött csecsemőt, akit egy a közelemben dolgozó nő hozott világra. Egy pillanatig sem volt kétségem afelől, hogy miattam, a mod miatt ment végbe a mutáció… 

A mod kiműtését ébren kellett végigszenvednem. Éreztem, ahogy beinjektálják a nano-szérumot a nyakamba… azután csak ordítottam, és megpróbáltam eltépni a rögzítő szíjakat: úgy éreztem, szénné ég az agytörzsem, azután a teljes agyam és a gerincoszlopom. Kétszer fibrilláltam, és a műtét után három napig voltam kómában. 

Miután felébredtem a tesztek következtek: sikerült-e a műtét. Az orvosok elégedettek voltak: meg voltak győződve önnön zsenialitásukról. Csak én, egyedül én tudtam, hogy a mod nagy része még mindig bele van kódolva a nagyagy és a gerincvelő sejtjeibe… hiszen úgy akartam… 

A szándékosan elrontott tesztek elvégzése után az első adandó alkalommal megszöktem az intézetből. Tudtam, hogy el akarnak hallgattatni, és a valóságot manipulálva egyáltalán nem volt nehéz átjutni még a legbonyolultabb biztonsági berendezéseken is. Mégis, amikor első utam végeztével beléptem a kaszinóba, már tudtam, hogy nem fogok nyerni semmit. A zsebemben lévő kétszáz goulden még így is kitartott vagy három óra hosszat… 

„Potenciális veszélyforrás”, he? Nem, barátocskáim. Szó sincs ilyesmiről. Egyszerűen arról van szó, hogy amíg nem vettétek ki a fejemből ezt a szart, nem tudjátok eladni senkinek - mert ha egyszerre többen is használnak ilyet, az valószínűleg tényleg világméretű katasztrófához vezethet. Mindenki a saját akaratának megfelelően akarja megváltoztatni az egész világ sorsát - ebből, egy ilyen nagyhatalmú eszközzel a fejünkben, semmi jó nem sülhet ki. 

Kísérleti nyúl voltam. Bele is halhattam volna - főleg hogy csak a beültetés után közölték velem, mit is tettek a fejembe. Én szenvedtem végig a műtéteket, és a kísérleteket, engem gyötör a bűntudat a torzszülött magzat miatt! Hát kit illet meg jobban ez az átokverte mod, ha nem engem?! 

Meg akartok ölni? Kiégetni a személyiségemet, az emlékeimet? Gyógyszerekkel kómába parancsolni? 

Hát nem! Még itt vagyok. Szabad vagyok, és ha rajtam múlik, soha nem is kaptok el…! 

Van időm megtanulni, hogyan használjam rendesen, tudatosan a modot. 

És még ha nem is akarok senkinek ártani, azért előbb-utóbb csak kilövöm azt a magas lovat a kövér seggetek alól. Akkor majd megtudjátok, milyen „potenciális” is tudok lenni!...