Zyro - Isbard mezeje

Tisztán emlékszem a napra, mikor Ragel, a Fogyó Hold Hercege megfújta kürtjét erdeink felett. A Sárga Hegy tetején tisztán látszott alakja a telihold fényében, s mi tudtuk, hogy eljött az idő. Eljött az idő, mikor a Mélyben Lakozó fenséges Arca újra felénk fordult, hogy erőnket megsokszorozza, s mi ledobjuk végre a rabigát, mely alatt évszázadokig senyvedtünk… 

Aznap éjjel mindannyian összegyűltünk, ott, a Sárga Hegy lábánál, s vártunk, amíg a Herceg leereszkedik a csúcsról. Izzószemű, fekete paripája halkan fújtatva szánkázott alá vele a lejtőn - a lejtőn, amelyet addig semmi elő állat meg nem mászott még utassal a hátán. A Fogyó Hold Hercegének délceg alakja ragyogott a sápadt éjjeli fényben. Maga volt a megtestesült Isteni Esszencia, akinek ébredésére születése óta vártunk. Fekete haja, nemes arca és bronzszínű bőre egész fajtánk legjobbjainak vonásait tükrözte, koromszín szemeiben pedig a Mélyben Lakozó évezredes bölcsessége lángolt. 

- Sárkány ellen viszlek most titeket - mondta. - Nem győzhetitek le, de tehettek azért, hogy valaki legyőzze majd. Ha most kardot ragadtok, gyermekeitek már szabadon élhetnek e földön. 

S mi kardot, íjat ragadtunk, s zászlója alá sereglettünk. Mind, aki élt és mozgott, akinek szíve érzett és bátor volt, fegyverben állt aznap éjjel. Népünk színe java, ötszáz vitéz alkatú erdőismerő táborozott ott a Sárga Hegy alatt, két teljes napig. És várta a csatát, amelyben végül elvész majd. S mivel tudtuk: a Birodalom számára már az is bűn, hogy egyáltalán élünk, könnyebb szívvel vártuk a halált. 

A harmadik nap alkonyán elindultunk, hogy véres ütközetben csapjunk össze a császár seregeivel, s odavesszünk, ha úgy kell lennie. Addig egyetlen bűnünk a szabadság vágya volt, de attól a naptól nem voltunk többé szabadok. Lázadók lettünk, rebellisek, akik saját urukra törnek. 

Isbard mezejére lépve pillantottuk meg először a császár hadait. Akkor már két napja gyalogoltunk erőletett menetben, lábunkat véresre törte a kövezett út, és minden tagunk sajgott a fáradtságtól. Élelmünk fogytán volt, bár népünk fiai és lányai mindenhol adtak némi elemózsiát, ahol elhaladtunk. Ötszázan néztünk farkasszemet négyszer annyi császári zsoldossal. 

Hajnalig vártunk. S mintha csak a Mélyben Lakozó akart volna hitet és bátorságot önteni belénk, a pirkadat elmaradt: éjszín fellegek borították a félhomályba burkolt eget; félelmetes-morajlón kúszva terpeszkedtek lassan szét a horizonton. A kelő nap sugarai vörösre festették keleten az ég alját, ahogyan megpróbáltak áttörni a fellegek falán - s csendben elvéreztek rajta. Szél támadt nyugatról, s előbb csendesen, szellőként, majd egyre erősödve, végül torzan üvöltve szántotta Isbard mezejét. 

És megindult a kétezer robosztus alkatú talpas. Páncéljuk csak bőrveret volt ugyan, de pengéjük erős, karjuk fürge. S ahogy összecsaptunk, vér fröcskölte be a mező füvét. Elszántan, gyilkos erővel, magunkból kifordulva ontottuk az ellenség vérét, s hullajtottuk a sajátunkat az oly hőn áhított győzelemért. Ó, dehogyis voltak illúzióink! Tudtuk, hogy legfeljebb ezt az egy csatát van esélyünk megnyerni, de bíztunk a Hercegben - tudtuk, nem viszi értelem nélkül pusztulásba népét. Dühünkbe fásulva, mégis valahogy reménnyel telin hadakoztunk. 

Persze, eleve kudarcra voltunk ítélve. Minden elszánásunk is kevés lett volna a győzelemhez, ha nincs ott Ragel Herceg. Mert ő nemcsak a sötétség erőinek tudott parancsolni: szavára hallgatott az Isteni Hatalom minden teremtménye is. És az otthon dombjai mögül hatalmas, szárnyas fekete szörnyeteg emelkedett fölénk. Láttára a Császár katonái azonnal futásnak eredtek, mert a szörnyeteg arca maga volt a Mélyben Lakozó arca, s tekintete az Ő tekintete volt, melyet senki halandó nem állhat, aki az Ő népének ártani akar. 

S valóban: nem is halandó volt, aki vereségünket elhozta. Mert a császár varázstudói is ott voltak akkor Isbard mezején, akik tűzesőt és démonokat küldtek a teremtményre. És a szörnyeteg felüvöltött és elporladt, mielőtt még érdemben megtizedelhette volna az ellenség sorait. S vele együtt eltűnt a Fogyó Hold Hercege is, és az ég, mint egy varázsütésre, kitisztult. 

Akkor, ott, Isbard mezején, a szikrázó napsütésben - megadtuk magunkat… 

(Scriptorium 2 novella 
Átdolgozva és újravágva Padre Aldo útmutatásai szerint.)