Zyro - A Táncos és a lelkész

Yosh a rágóját csócsálta. Többre jelenleg nem futotta a repertoárjából. 
A busz vezetője ferde szemekkel méregette. A sofőr ugyanis kínai volt. Yosh nem volt kínai. Ez szemlátomást nem tetszett a fickónak. Yosh úgy gondolta megpróbál jó benyomást kelteni, és a felmutatott menetjegy mellé felkínálta a legjobb mosolyát is. Tegyük hozzá: iszonyat ronda mosolya volt. 
- Ember, ne vicsorogjon, mer’ a frászt hozza rám! - hörrent a buszos. Yosh vállat vont és kézzel kisimogatta görcsölő arcizmait. - Meg vagyok félemlítve. Na, szálljon fel! 

Felszállt. A busz szűk volt, ócska, és büdös. Kívülről úgy tűnt neki, a karosszéria rohadtabb minden más fémnél, amit eddigi élete során látott. Belülről úgy tűnt, ez nem csak az alvázra igaz. Lényeg a lényeg, lepra egy járgány volt. Megnézte magának az utasokat. Úgy látszott, egyik-másik közülük elkapta a busz nyavalyáját... 
Végül egy lelkész mellett talált szabad helyet. 
- Szabad, atyám? - kérdezte. A lelkész fel sem nézett a könyvéből, úgy válaszolt: 
- Nem táncolok férfiakkal, fiam. 

Yosh úgy vélte, a pap elsütött egy poént. Illedelmesen elvigyorodott és leült az üres székbe. A pap felnézett. Nem volt éppen egy szokványos lelkész. Ezt Yosh abból szűrte le, hogy a pap szakadt farmert, meg hosszú fekete loboncot viselt. Hivatására egyedül a szürke ing gallérjából kandikáló kartondarab mutatott. 
- Ja, csak a hely érdekelt, fiam? - nyögte megnyugodva. - Azt hittem megint valami pervó homokos zaklat. - Yosh felvonta a szemöldökét: 
- “Megint”?! - A busz köhögve végvonaglott, majd elindult. A lelkész felsóhajtott: 
- Naná. Mióta elindultam Newales-ből, már kétszer támadtak meg a buzik. - Yosh ennél a pontnál kezdett komolyan kételkedni benne, hogy útitársa tényleg pap... - Ezek az átkozottak még külön buknak a lelkészekre. Az egyik felkért táncolni. Azt hiszem csak nemrég engedték ki valami zártosztályról. Tudod, hogy van: “Új? - Nem, pervóval mosva...” 
- Höhöhö - felelte Yosh, nem mintha értékelte volna az újabb poént. 
- Amúgy Tyrell atya vagyok. Szólíts Tyrell atyának - nyújtotta kezét a lelkész. Yosh elfogadta a jobbot, és megrázta, ahogy illik. 
- Üdvözlöm, atyám. A Táncos vagyok, szólítson Yoshnak - a pap úgy rántotta el a kezét, mintha tűzbe nyúlt volna: 
- Tudtam! Te is kalickából jöttél mi?! Te is táncolni akarsz?! 
- Atyám, önnek üldözési mániája van - felelte Yosh kitérően. 

A pap erre ledermedt. Szeme alatt veszettül fickándozott egy ér, úgy tűnt, meg akar pattanni onnan. 
- Ki mondta ezt neked? És egyáltalán: miért érdekli ez őt?! 
- Kit? 
- Aki azt mondta, hogy üldözési mániám van. 
Yosh már látta, hogy hosszú lesz az út Redsandig... 
- Ezt én mondom atyám, és azért, mert látom. A Táncos a gúnynevem. 
A lelkész fejében világosság gyúlt. Úgy tűnt, valamelyest lehiggadt, talán felfogta, hogy senki sem akarja elkapni, megerőszakolni, levágni a fejét, megtáncoltatni, vagy ilyesmi. 
- A barátaid szoktak így szólítani? - kérdezte megvilágosodva. 
- Nem, az ellenségeim. Barátaim nincsenek. - Elbizonytalanodott. - Bár... ha jobban meggondolom, senki sem szólít így, mert ha az ellen meglát, akkor az is úgy szólít, hogy “Baz’meg, fegyvere van!!!” 

A pap szemlátomást nem tudta eldönteni, hogy most akkor szívatják, vagy tényleg hülyének nézik. 
- Mondd csak, fiam... Te most akkor szívatsz engem, vagy tényleg hülyének nézel? - kérdezte gyanakodva. 
Yosh vállat vont, és eleresztett egy vigyort - amitől a lelkész rögvest hátrahőkölt, és szaporán magára vetett tízegynéhány keresztet. 
A társalgás ezzel egyelőre véget ért. A busz rázott - lehetőleg beleket - pedig az út tükörsima volt. Miután kiértek a városból, kétoldalt már a sivatag homokja vonzotta a tekintetet, hatalmas kaktuszokkal, felhőtlen, de legalább rőt naplementével. Yosh ezt a tájat költőien Nagy Büdös Pusztaságnak nevezte el. 

Besötétedett. Az utastérben fények gyúltak - szám szerint kettő. Nem lehetett eldönteni, hogy tönkrementek a fénycsövek, vagy egyszerűen csak az akkumulátor nem bírná a terhelést. Szellentés- és lábszag terjengett odabent, de az ablakokat nem lehetett nyitni. Egyesek megjegyezték, hogy ki kéne törni egyet-kettőt, de az ötlet valahogy a sofőr fülébe jutott, aki kilátásba helyezte az ilyesmire vetemedők korai, és igen fájdalmas kínhalálát. Az ablakok tehát maradtak. Meg a bűz is. 
- Nyugalom emberek, hajnaltájban megállunk egy kajáldánál, akkor majd jól kiszellőztetünk. - bíztatta a népeket a buszvezető, majd magára zárta a sofőrfülke ajtaját, felkapcsolta a jobb kezénél lévő ventilátort és kinyitotta a feje melletti ablakot. 
Hogy elaludt-e, vagy egyszerűen csak bekábult a levegőhiánytól, Yosh nem emlékezett. De nem is igazán számított. Arra ébredt, hogy rázzák - ezúttal nem a busz, hanem valaki ismeretlen. Félálomban leütötte a papot és aludt tovább. 
Délelőtt volt, mire felébredt. A busz állt, és szellőzött, mint egy halpiac egy forró nyári napon. Az utasok éppen lefelé szálltak, órája pontosan kilenc harmincat mutatott. A buszvezető integetett, hogy jöjjenek ők is. 
- Hajnaltájban, eh? - morgott magában. Lenézett a másik ülésre, amelyen a pap heverészett - egy jó nagy monoklival a szeme alatt. Nyugtázta magában, hogy valószínűleg ő volt a tettes: soha nem szerette, ha felrázzák álmából, ösztönösen odacsapott mindenkinek, aki ilyesmire vetemedett. Annak idején az anyja tanulta meg legelőször, hogy nem baj, ha a fiú elkésik az iskola mellől, hagyni kell aludni, különben mindenkit beborít, mint a színes cukormáz. 

Megrázta a lelkészt, mire kapott egy sallert, hogy lefordult a székről. - Brazil legyek, ha ez tényleg pap! - mormolta állát dörgölve, miközben feltápászkodott. Az atya békésen szunyókált az ülésen. 
- Ha nem, hát nem - döntötte el vállat vonva, és kimászott a buszból. 
A sofőr váltótársa, aki tegnap egész idő alatt a hátsó ülésen szunyókált, felszaladt a lépcsőn, és némi csetepaté árán lehalászta Tyrell atyát - nyilván le akarták zárni a buszt. 
Még mindig a Nagy Büdös Pusztaság közepén álltak, azzal a különbséggel, hogy nem messze tőlük egy gyorsbüfé nőtt elő a földből. Közel, s távol semmi más, csak forró szél. 
Ez előtt ült minden utas és szaporán lakomáztak. Valami dögből készült hamburger-utánzatot, meg kólát gyömöszöltek magukba. Csatlakoztak hozzájuk. 
- Veszettül undorító ez a kaja - mondta az atya teli szájjal. Fent említett testnyílásából nyálas mócsingok és kólapermet röppent szét. 
- Az - hagyta rá Yosh, és tömte tovább a fejét. 

Miután mindenki jóllakott, és senki sem halt meg az ételtől, az utasok visszaszálltak a buszba. 
Köhögés, hörgés a motor felől, és megint csak a sivatag. 
Az út hátralévő részében nem nagyon beszélgettek, legfeljebb Yosh káromkodott néha: Tyrell atya átkozottul jól pókerezett, és nagyon ügyesen csalt. 
Este tíz körül feltűntek Redsand fényei. Másfélmilliós kisváros volt, tiszta utcákkal, és jómódú polgárokkal. Útjuk előbb elkerítetlen kertesházak, később lakótelepi tömbök között vitt el. Sehol egy graffity, egy túlcsordult szemetes - még szmog sem volt. Egy valamiből volt sok: rendőrből... 
Ahogy közeledtek a végállomáshoz, és biztos volt már, hogy ugyanoda tartanak, Yosh feltette a nagy kérdést: 
- Mondd csak, atyám, mi a diagnózisod? - az atya vizslatóan szétnézett, aztán közelebb hajolt és suttogva megszólalt: 
- Akut üldözési mánia, és enyhe paranoid skizofrénia. Neked? 
- Agresszív kitörések. - Az atya bólintott: 
- Rohamok? Az se rossz. 
És a menetrendszerű gyűjtőjárat behajtott a Redsandi Pszichiátriai Gondozóközpont kapuján...