Zyro - A Riport

„Ain’t no angel gonna greet me: 
There’s just You an’ I, my friend...” 

Esik. Mit esik! Zuhog. Dől, mintha dézsából öntenék. Sötét éji fellegekből még sötétebb, fekete zivatar fúrja vízdárdáit az aszfaltba. Az út szélén pocsolyák, dobálják a kocsit, sötét vizükkel átlátszatlanra festik az ablakait. A fekete Buster meg-megugrik, kacsázik kettőt, hogy aztán vért izzadva visszatapadjon a nedves úttestre. Gumijai úgy markolják a lyukacsos aszfaltot, mintha gémberedett ujjak kapaszkodnának a több emelet magasában porladozó párkány szélébe. A reflektorok négy fehéren izzó szeme pászmákat hasít a robogva lezúduló, sötét vízfalba. Az út mellett kiszáradt fák széltől tépett, savmarta koronája feketéllik és villan fel, szinte már vakítóan, ahogy a fényét kergető kocsi őrült tempóban végigvágtázik közöttük a holdtalan-csillagtalan éjszakában: Őszi éjjel Angliában, útban Fortwirl felé. 
Fűtött autó, halk zene, padlógáz. 

A kocsiban ketten ülnek, klasszikus párosítás: férfi és nő. Több, mint munkakapcsolat, kevesebb, mint egy házasság. Utóbbihoz talán csak a papír hibádzik, de ez egyiküket sem izgatja. 
Unalmas egyhangúsággal futnak a jobboldali kerekek alá a felezővonal szaggatott, szürkére kopott, egykor fehér csíkjai. A férfi nézi őket, a nő alszik. Az úton nincs forgalom, tökéletesen komor, át- és végeláthatatlan a sötétség. Változatosságot mindössze az éjszakai adón sugárzott zenék jelentenek, fényt csak a műszerfal fluoreszkáló számlapjai derengetnek. 
A férfi jobbjával a kormányt, baljával a sebváltót fogja. Fekete, rövid haja meg sem rezzen, mintha betonba, zselébe öntötték volna, koromszín szemében álmosság csillog. Sötét tónusú, norvégmintás pulóver és fekete farmer a viselete, mint mindig; teljes ruhatára ilyen elemekből áll. Lábán fűtőszálas, éjfekete textil csizma, nyakában a sötétben is meg-megvillanó, vékony ezüstlánc. 
A nőre pillant. Sokáig tudná nézni, ó, de milyen sokáig! Tarkóig kurtított, szőkére festett haj, íves, barna szemöldök, álomtól összehúzott, telt, cserepes, bordó ajkak a széles arcon. Testhez tapadó, füstszínű garbó, és ugyanolyan árnylatban sötétlő nadrág feszül a karcsú testen. 
A pillanat elmúlik, figyelmét újra az útra tereli. És csak vezet, bele a semmibe. 

Másnap éjféltájban értek Fortwirlbe. A romos, embertelenül mocskos külvárosok után csillogó-villogó belváros következett, amely azonban Európa metropoliszához képest meglepően nagymértékben tükrözte az angolok hűvösebb vérmérsékletét: kevesebb neonszín, kevesebb plakát és hologram, kevesebb szemét az utcákon, és a csurig tömött kukák mellett. Egyedül az emberek voltak ugyanannyian. Az emberek, akik itt is ugyanúgy éjszaka éltek, ilyenkor ugyanis a sötétség és a vakító fények elrejtették a szemük elől, milyen rideg, milyen idegen is valójában a valóság, amelyben élnek. Szemerkélő esőtől megtámadott esernyők hada tolongott a nedves utcákon, pocsolyák tükrében vizslatták magukat a hidegfényű higanygőzlámpák, ezernyi csillag fénylett az aszfalton, versenyre kelve az üvegacél épületek ablakaiból áradó színkavalkáddal. Újabb őszi éjjel; nem az első, talán nem is az utolsó. 
Halottak voltak. Mindketten tudták, hogy azok, és a halálraítéltek felszabadult, gyermeki derűjével csodálkoztak rá az őket körülvevő sötét és kegyetlen világra. 

Szállodát kerestek. Pénzük volt, több is, mint elég, mégsem volt annyi, hogy az életüket megválthassák vele. Erre a csodára legfeljebb a távolság volt most képes: minél messzebb Európától, minél zsúfoltabb helyre menni - ez látszott a kézenfekvő megoldásnak. De előbb még túl kellett esniük azon az egy ügyön. 
A lakosztály fényesen kivilágított, fullasztó mód tékozlón berendezett, fehérben és bordóban villódzó, na meg persze pofátlanul drága volt. Ráérősen, őszintén szeretkeztek az újszagú ágyneműn, azzal a tudattal, hogy talán utoljára teszik. Az elmúlt néhány napban felfedezték maguknak, hogy ilyen hozzáállással jobban ízlik az étel és az ital, ráéreztek, milyen csodálatos is, hogy lélegezhetnek, hogy dobogok a szívük - egy gyönyörű halálközeli élményben teltek a napjaik. Tudták, hogy egyszer vége lesz, de azt nem, hogy hogyan. 
Kimerülten pihentek egymás karjában a sötétben, a város tompa mormolásától ölelve. A széthúzott függönyökön át gyenge fény áradt a szobába, az ablakon idegesítő ritmusban esőcseppek koppantak. 
- Alszol? - kérdezte a nő. 
- Nem. - jött kis idő múlva a felelet. 
Egy darabig csend volt közöttük, aztán ismét a nő szólalt meg: 
- Nem gyönyörűek az esőcseppek? - kérdezte áhítattal. A férfi nem felelt, hagyta, hadd fejtse ki, hogy érti, és a válasz nem is késett soká. 
- Megszületnek odafenn, lehullnak, átszűrik magukon a hideg, fehér fényt, hogy milliónyi árnyalatban adják tovább. Mint egy jó író, aki emészthető formában mondja el azt, amit mindenki tud. Azután eltűnnek. Elpárolognak, felissza őket a föld. - elszakította tekintetét az ablaktól, tágra nyílt szemeivel szerelmesére nézett. - Én egy esőcsepp vagyok. - mondta csendben. 
A férfi nem felelt. Végigsimította a nő arcát, és átölelte. 
Elaludtak. 

Újabb nap: újabb ajándék. Pirkadat, szmoggal, és viharfelhőkkel teljes, zajjal és idegességgel, rohanással átitatott. Ébredő város, kezdődő stressz, acsargó vásárlók a hatalmas áruházban, tolongó emberek az ócska, szűkös trolin. Rohanó hangyák, akik egyszer majd abban a tudatban halnak meg, hogy éltek. Pedig milyen kevesen is vannak közöttük, akiknek valóban megadatott ez a szerencse... 
Ők szabadok voltak. Tudták, most élnek. Annyi évnyi létezés után a vakmerőség vette rá őket, hogy megmarkolják végre az ujjaik közt lassan szétcsordogáló Életet. Igazságot kerestek egy igazságtalan világban, és balszerencséjükre meg is találták azt. Most, a kinyilvánítása utáni ötödik napon rá kellett jönniük, hogy az embereket nem érdekli az igazság. Létezni akarnak, nem pedig igazságot. 

A riport lement, a lány tündökölt. A főnöke dühöngött, a tömeg felháborodott. Aki igazán dühös volt rá, az azonban mindőjüknél veszedelmesebb volt: Luciano Tognazzi neve Európában, ebben a hatalmas Városban egyet jelent élettel és - főleg - halállal. A Tanács elnöke, az önfejű, de sima modorú olasz gyáros, aki - mint azóta kiderült - jótékony az árvákkal és drogot oszt a diákoknak, aki elítéli a rendőri brutalitást és fegyverrel látja el a gót punkokat. A riporternő és kameramanje leleplezett egy bérgyilkosnőt, aki az ő életére tört volna. Az őrszobán félholtra vert merénylő azt mondta a rendőröknek, hogy politikai indítékból akarta megölni Tognazzit, őt téve felelőssé az Unió agresszív Közel-Keleti politikájáért. 

A politikus nem bizonyult hálátlannak: a riporternő számlájára csendben megérkezett egy feltűnően jól látható összeg. De a dalnak itt még nem volt vége. A páros ugyanis elkutakodott a bérgyilkosnő múltjában, és felfedezte vele kapcsolatban Tognazzi egész Európát behálózó bűnös szervezetét. Kiderült, hogy a politikus saját magára uszította a saját maffiája bérgyilkosát, hogy azután feladja a nőt a rendőrségen, és az arabokra kenhesse az egész merénylet-ügyet. Az Unió újult erővel dobálta az embargókat a Közel-Kelet országaira, félő volt, hogy hamarosan háború robban ki. Háború, amit el kell látni fegyverrel, és - alkalmasint - drogokkal is... 
Anyagot készítettek belőle, és leadták. Az egész kontinens árgus szemekkel figyelte a Com8 aznap esti adását, és egyként háborodtak fel mindenütt az aljas rágalmakon. Tognazzi feddhetetlen maradt, őket pedig elbocsátották. Az ítéletvégrehajtó még aznap éjjel jelentkezett... 

A férfi az ablaknál állt, elmélyülten nézegette a kezében tartott jókora pisztolyt. Valamelyest értett hozzá: letöltötte a sorkatonai szolgálatot, ejtőernyős kiképzést kapott. 
A nő is és ő is: mindketten abban az illúzióban ringatták magukat, hogy nem védtelenek... 

Elhagyták a szállodát. A nő mobiltelefonja állandóan csöngött, minden kollegája interjút akart vele készíteni. Úgy tűnt, a vén Európa kezdi kinyitni eltakart szemeit, talán a végén még Tognazzi szoknyája alá is benéznek. De a riporterek nem ezért hajszolták őket. Ők a szenzációt látták ebben az egészben: igaz ugyan, hogy nem ők mondták el a nagy Igazságot, nem dolgoztak meg azért, hogy nagy pénzeket akasszanak le a témával, de ha elég ügyesek, talán megélhetnek a nőből, aki megtette ezt helyettük. Piócák voltak. 
Nem foglalkoztak a vérszívókkal, sokkal fontosabb volt, hogy aznap reggel az ítéletvégrehajtójuk is telefonált: megérkezett Fortwirlbe, hamarosan rájuk találhat. A gyilkos láthatólag nem volt kezdő. Pontosan nyolckor minden reggel felhívta a nőt, név szerint megmondta, hogy mely városba érkezett a nyomukat követve: pszichológiai hadviselést folytatott, amíg fegyverrel nem érhette el őket - az ideges ember könnybben hibázik. Lépéselőnyben volt, még akkor is, ha ez az előny csak egyetlen lépésnyi volt. 
Tudták, hogy valamijük be van poloskázva, de nem tudták kitalálni, mi lehet az. Átkutatták minden poggyászukat, de persze semmit sem találtak, így hát felhagytak a kereséssel. Beletörődtek, hogy amíg a gyilkos él, a nyomukban lesz. 

Az Arany Sárkány vendéglőben ültek a belvárosban. Zsúfolt, mégis csendes hely volt, vékony fallal határolt fülkékkel, hatalmas panoráma ablakokkal és rengeteg zöld növénnyel. A mahagóni asztalon két pár evőpálcika feküdt, gondosan szalvétába csomagolva, mellettük díszes porcelántartókban különféle fűszerek. 
Hol egymást, hol pedig az ablakon át betekintő utcát nézték. Emberek, autók, biciklis futárok, és rikkancsok. A férfi lenézett az egyik újságárustól szerzett Watcherre. 
„Az Interpol vizsgálja Tognazzi bankügyleteit” - állt a címoldalon. A cikkben gyakorlatilag csak ez az egy, hatalmas betűkkel szedett mondat volt hírértékű. A napilapok jó szokásához híven a Watcher is csak éppen annyi információt szolgáltatott olvasóinak, hogy társaságban megkérdezhessék egymástól: „...te, és azt hallottad, hogy...?” 
Keserűen elmosolyodott: mit számít már nekik, mekkora botrány lesz az ügyből?! Ha valamely csoda folytán meg is tudnak lógni a kullancsuktól, akkor sem jöhetnek - nem is jönnének - már ide vissza. 

Felnézett a nőre, egyenesen a már-már bántóan kék szemekbe. Mosolygott, de a nő nem mosolygott rá vissza: 
- Az úttest túloldaláról figyel minket - közölte síri hangon. 
Valóban: fekete bőrdzseki szobrozott a túloldalon, az Avon székház árkádjai alatt. Vigyorgott. A kameraman szeme ekkor a vendéglő előtt álló Busterre tévedt, és egyszerre megértett mindent. 
- A kocsit poloskázta be - mondta gyűlölettel. Tudta, ahhoz, hogy megtalálják a jeladót, szét kellene szedni az egész járművet. Soha nem lenne utána már a régi, arról nem is beszélve, hogy nekik nem volt ennyi idejük. 
- Tűnjünk el innen - mondta ki a nő, amire mindketten gondoltak. 
Felálltak, az éppen belépő felszolgáló nem kis megrökönyödésére. Kirohantak a fülkéből. A konyhán át futottak a hátsó kijárat felé, ordibáló szakácsok és felszolgálók között. 
Feltűnt a kijárat és a nő hirtelen megtorpant. 
- Várj! Ott fog várni; forduljunk vissza! 
Megtorpantak. Gyors hátraarc, kifelé az első ajtón át. A fickó nem volt sehol - valószínűleg tényleg hátul várta áldozatait, hiszen valóban könnyebb eltenni valakit láb alól egy nappal is homályos sikátorban, mint egy főutcán. 
Pillanatnyi tétovázás után balra vetődtek, kézen fogva ráncigálták egymást a velük szemben hömpölygő tömegben. Formátlan arcok, jellegtelen vonások kísérték figyelemmel őrült rohanásukat, és persze nem értették, nem érthették, hogy azok ketten most az életükért futnak. 
Kereszteződés, aluljáró következett. Koszos, töredezett betonlépcső, sötét, gigászi méretű földalatti csarnok, egy rozsdás jegyautomata, egy kiszolgált, csurig tömött metrószerelvény: 
Félhomályos, végeláthatatlan alagút állt előttük... 

A férfi órája éppen este tizenegyet mutatott, a nőé egy-két perccel többet. Az ég felhős volt, ám az eső ezúttal elmaradt, úgy tűnt, csatornái megmakacsolták magukat. „Zúdítsatok özönvizet a Földre, pusztítsátok el ezt az elátkozott népséget!” - düböröghetett a fellegek főnöke. „Nem! - felelhették a gomolyfelhők. „Gondolj az ártatlanokra! Ők nem veszhetnek el!” - és a capo felnevethetett: „Ártatlanok! Nincsenek ártatlanok, barátaim. Csak kevésbé bűnösek...” 
És az özönvíz egyre késett. Az Arany Sárkány ablakaira és ajtajára lassan leereszkedtek a redőnyök és a védőrácsok; a ködös utca megritkult számú járókelői közt eltűntek a vendéglő utolsó, kései vendégei is. Taréjos sihederek kószáltak kisebb falkákba verődve, felékszerezett, torzonborz nőcskéket cipelve maguk között. Nagyobb zajt csaptak, mint egy-egy csorda feldühödött kamion, de senki sem figyelt rájuk: az éjszakai utcán veszedelmes dolog megállni bámészkodni. Diszkócicák és -patkányok, anyag után kajtató drogosok és néhány pizzafutár lődörgött a punkokon kívül a járdákon; eszeveszett tempóban cikázó éjszakai ámokfutók téptek végig a mellettük húzódó sugárút tükörsima aszfaltján. 

A Buster ugyanott állt, ahol hagyták, egyelőre épen és sértetlenül. A kullancsukat sehol sem látták, de gyanították, valahol a közelben lapulhat: a gyilkos tuta, hogy áldozatai előbb utóbb visszatérnek a kocsihoz. 
A férfi kilépett a házsarok mögül, ahonan eddig nézelődtek. Tudta, amíg a gyilkos nem látja mindkettőjüket, nem lép akcióba. Odalépett a fekete autóhoz, bőrkabátja zsebéből elővette a flakont: mára már mindennapos jelenségnek számított, amire készült, tudta, senkinek sem fog szemet szúrni a dolog. Sajnálta ugyan, hogy ilyet kell tennie, de azzal is tisztában volt, hogy ezt a kocsit már soha nem szabad használnia - még akkor sem, ha egészen véletlenül nincs már azóta aláaknázva... vagy ha netalán túléli ezt az éjszakát... 

Lenyomta a festékszóró gombját, gyors mozdulatokkal írt az üvegre, azután eltűnt ugyanazon az útvonalon, amerre délután menekült... azonban ezúttal nem szállt metróra, hanem néhány vargabetűt leírva visszatért a nő mellé, a házfal takarásába. Ott felkapta a hosszú táskát, és egy jóelőre kiválasztott karbantartó létrán felmászott vele a tetőre. 
Eltelt egy perc. Kettő, három, öt, tíz... negyed óra múlva a Sárkánnyal szembeni egyik mellékutcácskában megindult egy kocsi. A Buster mellett lelassított, hogy szemre vételezze a „Soha nem kapsz el” - feliratot, amit az imént írtak az oldalára. A gyilkos sejthette, hogy csapdába akarják csalni, de nem tudhatta, mi módon. Lehet hogy nem volt kezdő, de profi sem: nem volt elég gyanakvó, és itt hibázta el. 

A férfi a párkányra támasztott fegyverrel célzott - a lámpák fénye nem ért el idáig, senki sem láthatta. Tudta, odalent a nő a kabátja alatt szorosan markolja a pisztolya markolatát, ha esetleg szüksége lenne rá. Mindketten tisztában voltak vele, hogy a férfinek csak egy lehetősége van, a második lövésre már nincs ideje. A kezében tartott ócska, távcsöves Remmingtont délután vette egy öreg fegyverkereskedőtől, a Seaman Stadium mögötti utcácskában. Az engedély hiányát némi készpénz pótolta - ez mindkettőjüknek előnyös volt így. 
Az eldördülő lövés szerencsésre sikeredett, a golyó pontosan a bérgyilkos halántékába csapódott. Annak lába lecsúszott a gázpedálról, feje, teste oldalra hanyatlott, a kocsi komótosan odagurult az útpadka mellé, ahol egy villanyoszlopnak csapódott. A nő odarohant a kocsironcshoz, hogy még az előtt vethessen egy pillantást a gyilkos testére - legyen az bár élő, vagy holt - mielőtt a járókelők megrohanják. Ebben az esetben még akkor sem tudna golyót röpíteni a fickóba, ha az valami csoda folytán túlélte az iménti lövést... 
A bérgyilkos halott volt, fejéből lassan csordogált a vér. Személyi kártyája estében kiesett a zsebéből. A nő ezt hirtelen indíttatástól vezérelve egy gyors mozdulattal zsebre tette, majd követte a zűrzavart kihasználva elmenekülő kameramanjét a metrólejárat felé... 

- Nincs igazság - mondta valamivel később, keserűen. A férfi nem szólt semmit. A metrószerelvény egy minden eddiginél sötétebb alagútba tartott, amelynek végén még a végállomás léte is bizonytalannak hatott. 
Az újrakezdés várt rájuk. Pillanatnyi siker, vagy a végső bukás. 
A személyi kártya csak egyetlen érdemleges információval szolgált nekik. Egyetlen információval, ami világossá tette előttük, hogy Tognazzit soha nem fogják elkapni: 
A fénykép mellett, a név és a lakcím alatt egyetlen rövid szó: „Interpol” volt látható...