Zenna Henderson - A holmi

 Taréja lenyírva, a devi letépve a zubbonyáról, leesett állal és nyáladzó szájjal, üres tekintettel - így tért vissza Viat az Idegenek táborából. Egy teljes nap ült a napon a követi központjában, s még azt sem vette észre, hogy körülvették a kíváncsi gyerekek, s cérnahangon kérdezgették. Mikor lehullott rá az esthomály, Viat tántorogva talpra állt, tett vagy két lépést, és meghalt.
 Akkor odament az anya, mert a test az ő testéből származott, s az üresség, ami nem Viat volt, az ő szeméből szállt ki. Megjelölte a halál jelével, szakadt zubbonyára rátűzte a kiomot - a kiomot, amelyet aznap szabott, hogy Viat megszületett, hisz a születés a halál kezdete. Viat még nem ajándékozta el a szívét, s így az anyára várt, hogy a kiommal megjelölje. A pelut rajthagyta a közepén, hadd világítson lágy fénnyel, merthogy Viat szeretetben halt meg. Aki szeretetben hal meg, nyílegyenesen és biztos léptekkel megy végig az Elrejtőzöttekhez vezető ösvényen, mert a pelu fénye vezeti. De ha nincs rajt a pelu, vándorolhat örökétig, s tapogatódzhat vakon a kivilágítatlan kiom sötétjében.
Rátűzte a kiomot, és elmondta a halottsiratót.
 Miután Viatot visszaadták a földnek, összegyűltek. Háttal a napnak, a követi egész délelőtt gondolkodott. Mikor a nap a szemükbe sütött, fényét eltakarták nyitott tenyerükkel, s tanácsot ültek.
 - Az Idegenek gonoszságot művelnek velünk. - Dobi tenyerével rácsapott a földre maga előtt. - Viat miattuk nincs. Nem tért vissza a táborukból. Csak a teste jött meg, s addig lélegzetemig meg nem tudta, hogy ő nem tér vissza belé.
 - És mégis, meglehet, hogy az Idegenek nem gonoszak. Békében jöttek hozzánk. Még a hajójukat is a sivatagban tették le, nehogy a mezőinket leperzseljék. - Deci lelkesen tekintett föl az égre. Vére fölhevült az Idegeneket hozó, s a felhők közül kihulló Hajó gondolatára. – Talán nem is kellett volna elköltöztetnünk a kovetit.
 - Úgy, úgy - bólogatott Dobi. - Lehet, hogy ők maguk nem gonoszak, de talán a lélegzetük hoz halált ránk, vagy a ránk hulló árnyékuk, vagy az a néma valami, mely észrevétlen hagyja el baráti kezüket. Legjobb, ha többé nem járunk a táborukba. S teszünk róla, hogy ők se találják meg a kovetit.
 - Még ne mondd ki rájuk a tilalmat! - kiáltotta Deci, s a taréja fölborzolódott. - Hisz nem is ismerjük őket! Nem volna tisztességes kimondani rájuk a tabut. Hátha ajándékot hoznak...
 - Valamiért valamit. Nem kívánjuk odaadni a fiataljainkat az Idegenek látásáért. - Dobi barázdát húzott a porba, aztán az ujjával eltüntette, ahogy Viat tűnt el közülük.
 - Az is lehet - csendült fel tisztán Veti hangja, ahogy a szellő belekapott kék taréjába -, hogy sok mindent tudnak, amit mi nem. Mi sosem vittünk fel hajót a felhők közé, és nem is hoztunk vissza onnét.
 - Igen, igen! - ölelte meg Deci szeme Vetit, akié a szíve volt. - Sok mindent tanulhatunk, és sok mindent kaphatunk tőlük.
 - Örömmel vesszük az ajándékba kapott tudást - dörmögött halkan Tefu. - De az ajándék a kezedben bilincs a kezeden.
 - Megint a régi szavak! - kiáltott fel Deci. - Ki jár a régi úton, ha új kínálkozik!
 - Igaz - bólintott Dobi. - Ha az az új út valóban út, és nem forgószél vagy ösvény, mely nem vezet sehova.
De ha nem ismerem a valóságot, és úgy ítélek, tévesen ítélek. Elmegyek hát az Idegenekhez.
 - Én is - dörrent, mint a halk mennydörgés, Tefu hangja.
 - És én? És én? - botlottak egymásba Deci szavai, és fölkavarodott a por, ahogy Deci talpra szökött.
- Te még fiatal... - dörmögte Tefu.
- A fiatal szem észreveszi, amit az öreg szem nem lát - mondta Dobi. - ösvényünk a te ösvényed. – Odabólintott Decinek, s a taréja fölborzolódott.
- Deci! - Veti hangját megreszkettette az ismeretlen.
- Majd nem jössz vissza, mint ahogy Viat sem jött. A szív, amit magaddal viszel, nem a tied.
 - Visszajövök! - kiáltotta Deci. - És telerakom a kezed csodákkal, gyönyörűséggel. - És Veti mindkét tenyerébe belecsókolt, hogy őrizze, amíg visszatér.
 Az idő nem óra és nap, nem is a kúszó vagy rövidülő árnyék. Az idő visszafojtott lélegzet és fülelés.
 Az idő megelőzte a hullámzó füvön, susogó nádon végigfutó szellőt, s a léptek zaját, ahol mintha nem lépne senki. Ügy rémlett, szétnyílik a szikla, hogy átengedje őket.
 Dobi jött elöl, sántikálva, lassan, lógott a taréja, tekintete elbújt leszegett feje árnyékába. Tefu, mint aki most vakult meg, mögötte tapogatódzott, botorkált, tántorgott, míg csak le nem kuporodott a jól ismert szikla mellé, a kialvó napsütésben.
 - Deci? - kiáltotta Veti, s kiáltásával kettészakította a tömeget. - Deci?
 - Nem jött velünk - mondta Dobi. - Látta, hogy indulunk.
 - Önként? - Veti keze ökölbe szorult Deci szájának emlékétől. - Vagy erőszakkal tartották ott?
- Önként? - Tefu Veti felé fordította a szemét, de nem látta. Ami el van rejtve, azt látta önmagában. - Ott tartották? Maradt. Nem volt béklyó rajta. - Csodálkozva érintette ujjával először az egyik, majd a másik szemét. - Nyitva van - dörmögte. - De hol a fény?
- Beszéljetek! - kiáltotta Veti. - Jaj, beszéljetek!
Dobi a porban ült, nagy keze mintákat rajzolt mindkét oldalán.
 - Valóban csupa csodájuk van. Sok különös holmit akartak adni cserébe a devinkért. - Ujja a zubbonya rojtjával babrált. - Anyagokat, amilyenekről nem is álmodunk. Szerszámokat, amelyeknek jó hasznát vehetnénk. Fegyvereket, amelyekkel megszabadíthatnánk a földet minden húsra éhes kututól.
- És Deci? Deci? - kérdezte Veti félve.
- Deci mindent látott és mindent megkívánt. Letépte a devijét, mielőtt még karnyújtásnyira fönn járt volna a nap. Mint a gyermek a virágos réten, tépte, markolta és szórta a virágot, mindig a következő volt a szebb.
 Miközben hallgattak, föltámadt a szél, s rázúdult meztelen vállukra.
- Visszajön - mondta Veti, s az ökle kisimult. - Ha elmúlt a csoda.
- Mint Viat? - dörrent Tefu hangja. - S mint ahogy én? - Szeme elé tartotta a kezét, s egyenként behajtotta az ujjait. - Hány ujjam van? Hat? Négy? Kettő?
 - Láttátok az Idegeneket, mielőtt a kovetit visszavonjuk. Láttátok különös öltözéküket, a csillogó kerekséget, a villogó, súlyos vastagságot. A mi levegőnk nekik nem levegő. Az öltözékük nélkül meghalnának.
 - Ha olyan jól föl vannak vértezve a világ ellen, minek bántanak mást? - sírta Veti. - Decit se bánthatták. Visszajön.
 - Én is visszajöttem - dörmögte Tefu. - De köztük jöttem el, s elhasznált lélegzetük párája tette ezt velem.
Csak az idő s az Elrejtőzöttek tudják, hogy valaha látok-e még.
 
Az egyik aggódott értem. Mikor a lépteim megtántorodtak, szemügyre vett. Sietve elterelt a többiektől, távol tőlem leült, s velem virrasztott, míg messze járt a fény. Aggódott értem... vagy tanulmányozott. Mégis megvakultam.
 - És te? - kérdezte Veti Dobitól. - Neked nem ártottak?
 - Én óvatos voltam - mondta Dobi. - Mikor találkoztunk, nem mentem a közelükbe. És mégis..., - feléjük fordította a combját. A csípőjétől térdéig fölhasadt hús mint egy roppant karom nyoma csillogott. - Benn voltam a fák közt, mikor fölöttem a dombon elbőgte magát egy kutu. Tűz villant ki az Idegenekből, és a bőgésnek vége szakadt. Megriadtam, megmozdultak körülöttem az ágak, és... sss-t! - Elsuhintott ujjával a combja mellett.
- De Deci...
 Dobi egy hirtelen kézmozdulattal szétzilálta tenyere nyomát a porban. - Deci olyan, mint a kunyeráló mayu. Megy utánuk kinyújtott kézzel: „Várjatok, várjatok!" - kiáltotta, mikor elindultunk visszafelé. „Ha ez a sok csoda mind a miénk lesz, mi vezethetjük a világot."
 De minek a világot vezetni? Most nincs első és nincs utolsó. Minek nyúlnánk túl a testvéreinken, hogy megkaparintsunk valamit, ami végezetül úgyis porrá válik?
 - Mondj érte halottsiratót, Veti - dörögte Tefu. - Ezer halál veszi körül. És ha a teste vissza is tér, szíve többé nem lesz velünk. Sirasd meg, Veti.
 - Úgy van - bólintott Dobi. - Mondj érte halottsiratót, és adj hálát, hogy a kovetit elrejtettük, biztonságban vagyunk, s az Idegenek ide soha el nem jutnak, hogy elvessék köztünk a Viatot és Tefut ért szerencsétlenség magvait.
- Az Idegenek tabu. A követi ösvénye lezárult.
Veti hát elmondta érte a halottsiratót, guggolt a követi ösvényének porában, szorongatta a kiomot, amit Deci adott neki a szíve zálogául.
 Vele üldögélt Viat anyja is egy óra hosszat - egészen, míg Veti abba nem hagyta a halottsiratást, és el nem sírta magát: - A te bánatod nem az én bánatom. Te föltüzted Viat kiomját. Te nyugovóra kulcsoltad Viat kezét. Te visszaadtad őt a földnek. Ne mondd velem a siratót. Én a semmit siratom... az ismeretlent. A csodálkozást és félelmet. Te tudod, hogy Viat útban van az Elrejtőzöttek felé. Én semmit sem tudok Deciről. Él-e? Vagy a vadonban haldoklik, s nincs pelu, mely a sötétben világitana neki? Vagy vakon, megnyomorodva kúszik a koveti ösvényén? Én a reménytelen halált siratom. A halála fosztott reménytelenséget. Én egyedül sírok.
 És addig mondta a siratót, míg ki nem fogyott a könnyből, míg belé nem sajdult a gyász száraza. A követi ment a dolga után, tudta, hogy Veti megint élni fog, ha a gyászból kifogyott.
 Aztán eljött a nap, hogy minden arc a követi ösvényének bejárata felé fordult. Minden fül felfigyelt Veti sikolyára, s minden szem elkerekedett a kovetibe betántorgó Deci láttán.
 Veti kitárt karral röpült hozzá, a szíve már hitt, mielőtt az esze jogot adott volna rá. De Deci visszahőkölt az ölelése elől, s félig acsarogva nézett le a kezére, amelynek három ujja hiányzott, s épp hogy kezdett újra kinőni. Félretolta.
- Deci! - kiáltotta Veti. - Deci?
- Hagyj... hadd vegyek lélegzetet. - Deci nekidűlt a sziklának. Ő, aki lehagyta a kutut, akinek könnyebb és gyorsabb a lába, mint a kovetiben bárkinek. - Az ösvény kifullasztott.
- Deci! - Veti még mindig kinyújtott kézzel állt, egyik kezében öntudatlanul a kiomot kínálta Decinek. Aztán észrevette, elnevette magát, és eldobta. A halál jelét Decinek, mikor itt áll előtte elevenen? - Ó, Deci! - És elnémult, mert szeme Deci csonka kezére, tépett taréjára, elrongyolódott zubbonyára, megkérgesedett lábára esett - és a szemére. - A szemére! Mert az nem annak a Decinek a szeme volt, aki oly lelkesen indult az Idegenek látására. Deci az Idegeneket hozta haza a szemében.
 Deci lassan visszanyerte a lélegzetét, odahajolt Vetihez, s közben beletúrt a batyuba, amit odarakott maga mellé.
- Megígértem - mondta, és csak Vetít látta -, megígértem, hogy visszajövök, és telirakom a kezed csodákkal, gyönyörűséggel.
 De Veti a háta mögé rejtette a kezét. Az Idegenek ajándéka gyanús.
- Íme - mondta Deci, s egy csúf, könyökben meghajlított valamit tett le Veti elé a porba. - Ez itt minden kutu halála, akár hat lába van, akár kettő. Csak próbálja a Durlo koveti megint azt állítani, hogy a Klori folyó az övé, hogy ott csak ő halászhat - motyogta. - Semmi sem az övé, csak ha mi megengedjük. Hatalmat kapsz tőlem, Veti.
Veti egy lépést hátralépett.
- Tessék - tette le az üvegflaskát a fegyver mellé. – Ez álmot ad és nevetést. Ebből ivott Viat is... de túl sokat. Ők víznek hívják. Olyan ital, hogy még az Elrejtőzöttek is megirigyelhetnék. Egy korty, és nincs többé fájó, gyászos emlék, veszteség, elérhetetlen álom... Feledést kapsz tőlem, Veti.
Veti visszautasítóan ingatta a fejét jobbra-balra.
- Tessék. - Vidáman előhúzott egy sok ölnyi hosszú, csillogó szövetdarabot, mely redőkben hullott le a karjáról, és elfogta a napot. Szeme most majdnemhogy Deci szeme volt megint.
 Vetinek, nő lévén, a szövet láttán meglódult a szíve, kinyújtotta érte a kezét, mert hogy nincs nő, aki igazán látna egy szövetet, míg az ujja ki nem tapintja vastagságát, esését, finomságát.
 - Ezt neked hoztam, hogy szép légy benne. S ezt, hogy ha nézed magad, a képed a víz sodra ne redőzze.
- A fegyver s a víz mellé letett egy négyszögű, tükröző fényességet. - Hogy meglásd benne magadat, a világ úrnőjét, s engem, a világ urát.
 Veti megint leejtette a kezét, a szövetet szinte meg se tapogatta. Deci szeme most újra az Idegenek szeme volt.
- Deci, én nem holmikra vártam ennyi ideig. - Veti összedörzsölte a kezét, hogy a szövetnek még az érintésétől is szabaduljon. Szeme nem állta Deci tekintetét, lesütötte, s elkapta a különös holmikról a porban. - Gyere, kötözzük be a sebeidet.
- Dehogyis! Előbb ezeket nézd meg! - kiáltotta Deci.
- E különös holmikkal a kovetink az egész völgy fölött, s azon messze túl is mindenütt uralkodhat!
- De miért?
- Miért? - visszhangozta Deci. - Hogy elvegyük, amit akarunk. Hogy ne dolgozzunk többé, csak követeljünk és elfogadjunk. Hogy hatalmunk legyen...
- De miért? - kérdezte változatlanul Veti szeme. - Mindenünk megvan. Nem éhezünk. Ruhánk megvéd a változó évszakoktól. Ha dolgozni kell, dolgozunk. S ha a munkával végeztünk, játszunk. Mi másra lenne szükségünk még?
 - Deci béklyónak érzi a csöndes életet – mondta Dobi. - Inkább kiabálna, és elfutna, messzire. És a veríték, az erőfeszítés, a jóleső félelem tettre sarkallja. Hamarosan itt a kutuvadászat, Deci. Őrizd meg akkorra a kalandvágyadat.
- Veríték, erőfeszítés, félelem! - acsargott Deci. - Miért tűrjem, ha itt van ez... - Fölkapta a fegyvert, s a kezét meglendítve leborotválta Tefu házának tetejét.
S még el sem halt a lövés döreje, azt mondta: - Nincs az az eleven kutu, amely ezután kimereszthetné a karmát, hacsak akkor nem, ha a halál, elmúlt erején gúnyolódva, már be nem húzta. És ha a kutu ellen megteszi - mormolta -, hogy ne tenné meg a Durlo koveti ellen?
- Deci, hallgass! - kiáltotta Veti. - Gyere, kötözzük be a sebeidet. Mire az idő meggyógyítja őket, elméd is kigyógyul az Idegenekből.
- Nem kívánok gyógyulást! - kiáltotta Deci, s beesett arca haragosan megvonaglott. - És ti se fogtok kívánni, ha itt jártak már az Idegenek, s cserébe az ostoba, rojtos deviért fölajánlják a csodáikat. - Megvetően szegte föl a fejét. - Mert a kovetink devijéért megvásárolhatjuk az égi hajójukat, az nem kétséges.
- Ide nem jönnek - mondta Dobi. - Az utat elrejtettük. Nincs az az Idegen, aki a kovetit megtalálná. Csak várnunk kell, amíg...
- Holnapig! - Deci dacosan hátravetette a taréját, s a hangja harsányabb volt a kelleténél. De az is lehet, hogy csak a visszhangtól hallatszott harsányabbnak, amit szava a szívekben keltett. - Én megmondtam nekik...
- Megmondtad? - A visszhang ostobán fölkapta a szót.
- Megmondtad? - A hitetlenség kiélezte a kiáltásukat.
- Megmondtad! - A szóba harag tört.
- Meg én! - kiáltotta Deci. - Mert hogy vehetnénk másként hasznát az Idegenek ajándékainak, ha nem...
 - Ajándékainak! - köpött Dobi. - Halál! – rúgta odébb a porban a fegyvert. - Őrület! - A palack kotyogott, miközben elgurult. - Hiúság! - Por homályosította el a tükröt és piszkolta be a csillogó szövetet. - És ilyesmiért adtál el minket a halálnak!
 - Nem! - kiáltott fel Deci. - Hisz én életben maradtam. Az Idegenek nem hoznak mindig, mindenkire halált. - Hangja elfulladt a haragtól. - Megint a régi szokások. Csak változást ne. Pedig mindig, minden változik. Ez az élet. A haladás...
 - A változás még nem haladás  - dörmögte Tefu, s kezével elfödte vakságát.
 - Akár tetszik, akár nem - üvöltött Deci -, az Idegenek holnap itt lesznek! Választhattok! – Körülmutatott a tömegen. - Vagy bebújtok a házaitokba, mint Pegu, vagy előálltok a devivel, és velem együtt megkapjátok a hatalmat, gazdagságot...
 - Vagy megint elköltöztetjük a kovetit - mondta Dobi.
- Távol az árulástól és az ostoba mohóságtól. Van más választásunk is.
Decinek elakadt a lélegzete.
- Veti? - suttogta könyörögve. - Veti. Mi nem szorulunk rá a többiekre. Te meg én. Mi megvárhatjuk az Idegeneket. Ha együtt maradunk, mienk lehet a világ. Ha az én kezemben van a fegyver, sem a követi, sem más nem tud ellenállni nekünk. Mi lehetünk az új nép. És nekünk is lesz saját kovetink, és elvesszük, amit akarunk... bármit, bárhol. Gyere velem, Veti.
 Veti hosszan a szemébe nézett. - Miért jöttél vissza? -suttogta könnyes hangon. Aztán harag szökött a szemébe. - Miért jöttél vissza! - Kemény szavaiban egy sikoly ereje. Egyszerre odaszökött a sziklához. Fölkapta a porba hullott kiomot. S mielőtt még Deci ráébredt volna, hogy mi történik, ott termett nála, s rátűzte szakadt zubbonyára a halált. Aztán egy gyors, határozott mozdulattal letépte a pelut, s a porba hajította.
 Deci szeme elkerekedett a rémülettől, letépte volna a kiomot, de nem mert hozzáérni.
- Ne! - sikoltotta. - Ne!
 Most Veti szeme kerekedett el, keze kinyúlt a kiomért, de nem volt hatalma, hogy meg nem történtté tegye, amit megtett, és sikolya elkeveredett Deciével.
 És Deci, mert tudta, hogy halott, s hogy szeretetlenül halt meg, s örökké fog tévelyegni a kivilágítatlan kiom sötétjében, lekuporodott a porba. Arca alatt ott érezte a fegyver keménységét, ujja a szép szövetet tapintotta, s a vízen megtörő napfény bolondul kuncogott az állán.
Aki szeretetlenül hal meg, annyi sem, mint a széttaposott virág az ösvény mentén. Mert a virágot legalább sajnálják elmúlt szépségéért.
 S tudván, hogy Deci halott, a koveti is elfordult tőle. Más emléke nem maradt, csak a tétovaság Veti léptében, és a csodálkozó döbbenet Veti szemében, miközben a többiekkel nekilátott, hogy a kovetit előkészítse a költözködésre.
Föltámadt a szél, és lezúdult a porra, a holmikra és Decire. És Deci feküdt, várta, hogy kifogyjon a lélegzete.