Zarbon - Elveszett szív

Jó idő volt, a lehető legtökéletesebb: a sivár hómező felett magasan sűrű fehér felhőréteg gomolygott. A hó kövér pelyhekben hullott alá belőle. Sűrűn esett, estére biztosan leesik még vagy fél méter. 

Brandon nyugodtan sétált mély lábnyomokat hagyva maga mögött a nagy hóban. Tudta, hogy a hómezőn legjobb esetben is csak egy nap alatt juthat át, de, ha a szél el kezd fújni, talán három napba is beletelhet. 
Egy teremtett lélekkel sem találkozott, pedig már megtette az út felét. Lehangoló volt a hóban egyedül gázolni. Még egy fát vagy egy bokrot sem látott. 
Szorosabbra húzta vastag kabátját, és új lendülettel indult neki a fehér hómezőnek. 

Nem is olyan messze tőle valaki egy helyben állt a térdig érő hóban. Biztosan őrült. Igen, csak egy őrült lehet. Miért is rostokolna ép elméjű ember a hómező közepén? 
- Miért állsz itt? Mondd, talán elment az eszed? 
- Ne kérdezz engem… nem válaszolhatok. 
Brandon értetlenül nézett a férfira, aztán egy hirtelen ötlettől vezérelve ismét megszólalt: 
- Vajon miért áll itt ez az ember?- kérdezte hangosan önmagától. 
- Talán keres valamit…- válaszolt a férfi. 
- Vajon mit kereshet? 
- Talán a halált… 
- Miért? 
- Talán, mert elvesztette a szívét… 
- Hogyan? 
- Talán meghalt a családja. 
- Miért a hómezőn keresi a halált? 
- Először a szívét kereste, de csalódnia kellett. Azután a halált kezdte keresni, de sehol nem találta. Úgy gondolta, talán ott, ahol a családja is megtalálta- vagy az találta meg őket-, ő is ráakadhat. 
- Hol a szíve? 
- A halál elvette tőle, mint minden mást is. Most már csak a nyomorúságos élete maradt neki… Azt is elveheti… Vegye is el, jöjjön és vegye el, vegye már el!- az utolsó mondatot kiabálta, aztán megint halkan beszélt. Megtört. Hangja remegett, fojtogatta a sírás, de könnyezni sem tudott. Halkan súgta a hóesésbe:- Gyere végre, vedd el! Csak ne kelljen már szenvednem… 

Visszafelé nem volt olyan szerencséje. Még mindig sűrűn, kővér pelyhekben esett a hó, de fújt a szél. A hómezőn vihar tombolt. Hiába húzta össze vastag kabátját, a szél úgy fújt keresztül rajta, akár egy ritkán kötött pulóveren. Minduntalan arcába fújta a havat, jóformán semmit sem látott. 
Azon gondolkozott, vajon hol lehet a férfi, akivel két napja itt beszélgetett. Azt remélte észhez tért, és hazament. 
Megállt és körbenézett. Kissé távolabb a sík mezőn egy kis dombot látott. Odasietett. 

Lesöpörte a havat az ember hátáról, aztán megfordította: az a férfi volt, akivel két nappal ezelőtt beszélgetett. 
Jól megvizsgálta a tetemet. Rájött, tisztán kiolvasható a testtartásából és az arckifejezéséből, hogy elszántsága megtört. Hazafelé tartott, amikor utolérte a végzete. 
- Talán megtalálja a szívét- mondta Brandon, és újra nekiveselkedett a kavargó hóförgetegnek.