Zalka Csenge - Szellem a palackban

A lámpást egy kicsi, piszkos, eldugott boltocskában vettem. Tulajdonképpen véletlenül tévedtem oda - az ember ilyen eldugott helyekre csakis véletlenül tévedhet, mert akarattal sohasem találna oda. Bár elgondolkodtató az utóbbi események tükrében, hogy valóban a véletlen vezérli-e a lépteit. De ezt megítélni nem én fogom. Hol is tartottam? 
Ja, persze, a lámpás. Nos, az eladó, aki vaksin pislogott a kicsinyke üzlet mélyén, mint bagoly az odújában, azt állította, hogy egy nagy hatalmú dzsinn lakik benne. És nem volt okom kételkedni a szavában, hiszen még a legkisebb gyerekek is tudják (és bárkit szívesen felvilágosítanak róla) hogy az ilyen lámpásokba dzsinnek vannak bezárva, akik teljesítik az ember három kívánságát. És a kis fickó ennek ellenére hihetetlenül olcsón adta. Ha más nem - szuvenírnek jó lesz, gondoltam magamban hazafelé ballagva. 

Hihetetlenül untam magam odahaza. Ha az embernek szembe kell néznie a létszámleépítéssel és azzal, hogy háromezer évig senkit sem érdekelnek a szolgálatai, ha a belét is kidolgozza akkor sem, hát ez már ok a depresszióra! Pláne, ha a lámpás is csak albérlet, kicsi és büdös, és 36999 havi lakbérrel tartozom… minden rossznak vége szakad egyszer! Ahogy néhai nénikém szokta volt mondani józan pillanataiban (az öreglány egy pálinkásüvegben lakott és azt is elitta). Hihetetlen lelkesedéssel készültem rá, hogy újra munkába álljak. 

Otthon letettem a lámpást az asztalra és jó ideig szemeztem vele biztos távolságból. Nem csinált semmit. Egy idő után az a sejtés kezdett ébredezni bennem, hogy a nagy hatalmú dzsinnt korlátozza a mozgásában az a méretes parafa dugó, amit a lámpás szájába dugott valami jóhiszemű egyén, az olaj kicsorgását megakadályozandó. 
Széttoltam kicsit a bútorokat és a szerteszórt kézirataimat egy mappába gyömöszöltem, hogy a várható teátrális megjelenés ne tegyen kárt a berendezésben. 

Teljes odaadással készültem a teátrális belépőmre, háromezer év alatt sem felejtettem el egyetlen szót vagy mozdulatot sem. Komolyan mondom, büszke vagyok magamra! Idegesen számlálva a másodperceket vártam, hogy az a lökött nő észrevegye végre: be van dugva palack. Egy teljes órát kellett várnom, hisz mégsem dörömbölhetek a tetőn, oda lenne az imidzsem! 

Meg kell hagyni, a gyomrom a torkomba ugrott, miközben lassan meggyőztem magam róla: próba-szerencse! Remélhetőleg a dzsinn nem lesz túl kukacoskodó, és hagyja, hogy egy forró fürdő mellett hideg fejjel átgondoljam, mit is akarok kívánni. Végtére is ha egyszer mind a három kívánságot ellőttem, már nem lehet visszacsinálni. 
Miközben lassan a lámpa fölé hajoltam, hogy szemügyre vehessem a dugó illesztését, átfutott az agyamon, hogy mi a nyavalyát kezdek én egy dzsinnel, ha egyszer minden kívánságomat teljesítette. Majd elajándékozom valakinek, ha nem lesz ellenére a dolog… Isten ments, hogy én etessem egész életemben! Egy ilyen… egy ilyen izé biztosan sokat eszik. 

Még jó, hogy nem hallottam a gondolatait, különben elő sem jöttem volna. Fogadok, hogy kétszer annyi kajába került neki az a helyes kis úszógumi, mint amennyit én háromezer év alatt megettem! 
Visszafojtottam a lélegzetem, kirántottam a dugót a palackból, és ugyanazzal a lendülettel hátra is vetődtem, utat engedve a palackból kitörni készülő kozmikus energiáknak… 

- Na végre!!! - Ezt a kiáltást sajna vissza kellett nyelnem, lévén hogy nem volt benne a teátrális belépő szövegében. Ehelyett méltóságteljesen felbukkantam a palackból, teljes nagyságomban kihúztam magam megvillantottam félelmetes erőimet. Szegény nő szóhoz sem jutott. 
Nyilván az ő korában már nem számítanak mindennaposnak az efféle csodák. Nyilván. Végtére is ez a sokat emlegetett huszonegyedik század. Azt hiszem. Bevallom, az én filozófiámhoz közelebb áll egy másik magyarázat szegényke néma megdöbbenésére, és ha elmondom, biztos vagyok benne, hogy mindenki számára nyilvánvaló lesz a helyessége. Tudniillik annak, hogy az én tökéletesen magabiztosságot és évszázadok alatt meggyűlt kozmikus hatalmat sugárzó teátrális belépőm volt rá ekkora hatással. Nah, nem is csodálom. 
Magasabb rendű, mindazonáltal kegyes és jóindulatú szemekkel néztem rá, és mindezek megkoronázásaként elmondtam a szövegemet is. Na. 

Hát, a dzsinn megjelenése enyhén szólva sokkoló volt. Jó, el kell ismernem, hogy titkon valami sötét szemű arab machóra számítottam, vagy legalábbis egy szimpatikus európai kollégájára (ki tudja, mit nem találnak ki mostanában). Ez a lény azonban minden varázshatalma ellenére a legnagyobb jóakarattal sem volt szépnek nevezhető. 
Először a feje búbja bukkant fel, tar volt, ráncos és barna, mint egy dió. A dióhoz két másik dió nagyságú objektum csatlakozott: két nagy, vizenyős szem, könyörgő tekintettel. Ezután jött egy tömpe orr, aztán maga a dzsinn, egészében véve ráncos és barna, kicsi kerek pocakkal, vékony lábakkal és hihetetlenül drámai mozdulatokkal. Teljes egészében, tetőtől talpig valamivel meghaladta a tíz centimétert. 
Szikrákat szórt, mint egy zárlatos villanykörte, és cérnahangon közölte, hogy rendelkezzek vele és három kívánságommal. Ami lehet bárminemű gyümölcs vagy zöldség, kivétel a papaya, mert az éppen kifogyott… 

Hálátlan nő volt. Képes volt a szemembe kacagni! Sőt! Egészen jókedve lett. Hallatlan dolog! Elhatároztam, hogy nyugdíjba vonulok. Kész vége, megyek lakni konzervdobozba a híd alá! 

Rendben, nem volt szép dolog kinevetni szegényt, de hát olyan mulatságos volt! A diónyi szemekben sértett könnyek gyülekeztek és apró ökleivel dühösen fenyegetőzött. Az én nagy hatalmú dzsinnem egy olyan lény volt, amiről csak az aprólékosabb szótárak emlékeznek meg: egy palackmanó. Az igazi nagy hatalmú dzsinnek kicsiny rokona. 

Háromezer év palackban való dekkolás után idegösszeroppanással kezdeni, hát ez komisz dolog volt. 

Nyilván hogy az. Meg is sajnáltam szegényt, mikor leugrott az asztalról és a kukában kezdett kotorászni alkalmas konzervdoboz után, hogy új életet kezdjen, miközben azt motyogta, hogy ez a bizonyos huszonegyedik század borzalmasan hálátlan. Mikor még volt skorbut meg hasonlók, amiket nem lehetett meggyógyítani, akkor még értékelték a gyümölcseit. Legalábbis ő így vélte. 

Igazam is volt. Átaludtam, én hülye, a nyereséges időket, miközben a többi dzsinn nyilván jól megszedte magát… 

Szegény kicsi kukabúvár… A lényeg az, hogy megsajnáltam. 
Bármennyire hálátlan is a huszonegyedik század ilyen szempontból, azért azt mégsem lehet, hogy a dzsinneket a híd alá száműzzük aludni. Még ha csak palackmanók is. Szükség van rájuk a mesékhez. 

Na jó, talán nem mindenki hálátlan, csak a legtöbbjük… 

A kicsi, gyűrött manó pedig a két nagy vizenyős szemével itt lakik azóta is a lámpáskájában. Kifizettem a lakbért helyette.