Zalka Csenge - A fűz és a folyó

Ezen a helyen nőttem ki a földből és itt állok azóta is. Sosem voltam nagyon mozgékony jellem, jó ez a hely nekem. Kényelmes. Kicsit távolabb áll a Társaság, ha nagyon fontos közölnivalóm van, akkor odakiáltok nekik, de nem lényeges. Túlságosan Erdő az ott… 
Mikor kidugtam a fejem a föld alól egyetlen poggyászomként két levelet hozva magammal, a Patak már itt volt. Egészen vékonyka volt, az Eső hagyta el siettében. De már akkor is nagy volt a szája. Azt hitte, hogy amit szabad a viharnak, azt szabad a kis csermelynek is! 
- Hé te ott! Mit keresel errefelé, egyáltalán hogy kerülsz ide? És mégis, hogy képzeled, hogy csak úgy hipp-hopp kinősz itt nekem az orrom előtt?? Azt hiszed, azért van a világmindenség, hogy téged kikerüljön? Mire nézed te az eget? Ha? Ne legyezgess meg bólogass nekem itt, hanem szedd a sátorfádat és menj arrébb! Nézze meg a patak! - ez volt a köszöntője irányomban, és várakozásaim ellenére a hangulata később sem változott. Bár akkoriban nem igazán voltam járatos a világ dolgaiban. Az, hogy beleegyezően bólogatok, láthatólag még jobban feltüzelte a kis patakot, mert egy csattanós hullámpofont kent le nekem. 
- Azt mondtam, MOST! Mégis, minek képzeled magad? 

Megkockáztattam egy halvány bemutatkozást: 
- Fűz… 
A patak lenézően fújt egyet és magában csobogva arrébb csoszogott. 
Akkor több évig nem szólt hozzám. Én meg nőttem, több levelem lett és erős törzsem. Hála az időközben Folyóvá nőtt pataknak, soha nem volt gondom a vízellátással (bár én még ilyen zajos vizet nem láttam). Hol a szitakötőket, hol a kacsákat, halakat, nádast, horgászokat szidta, vagy ami éppen eszébe jutott. Igazság szerint attól, hogy nap nap után hallgattam a szövegelését, még nem lett a nyelvezetem olyan baromira választékos…. Az tény, hogy sokat tanultam tőle. Szorgos gyűjtögető volt, a deszkától a faágakon át a napfényig mindennel dobálódzott az orrom előtt. 
Aztán egy nap olyan hosszúra nőttek az ujjaim, hogy azon kaptam magam: csiklandozom a Folyó hátát. Persze ő is észrevette, és rögtön lamentálni kezdett. 
- Mi….mit csinálsz? He? Mire nézed te az eget? Veszed el onnan a kezed de rögtön! 
Akkor szóltam hozzá először a harmatgyenge bemutatkozás óta. 
- Sajnálom, de nem tudom elvenni onnan a kezem. Oda lóg, és kész. 
- Kész? KÉSZ?! - a Folyó percekig szóhoz sem jutott. Hápogott. Vagyis a kacsák hápogtak a nádasban. 
- Kész. Esetleg a Szelet megkérhetnéd, libbentse arrébb a kezem, de nem hiszem, hogy sokat segítene, mert ha elmegy homokot kavarni, újra visszaesnek az ujjaim a hátadra. 
Láthatóan fel volt háborodva. Bár ez nem újdonság. Mondhatnám úgy is, hogy feljebb volt háborodva, mint általában… 
- Ide figyelj, te zöldujjú ostoba klorofilzsák! Csinálj valamit a kezeddel, vagy feljelentelek fogdosásért! 

Ez már több volt a soknál. Betelt a gyökér. Teljes magasságomban kihúztam magam (amitől kirepedt a kérgem, de szerencsére ott, ahol a folyó nem láthatta…) és visszavágtam neki. 
- Azt hiszed, te posványos kis Patak, hogy nekem akkora élvezet, hogy téged fogdoslak? Szívesebben lógatnám az ujjaimat tehénlepénybe. 
- Várd csak meg, míg befagyok! Akkor majd nézegethetsz! Le fog fagyni az ujjad! Nem is, az egész kezed! Te gyökér! Te koszos csíra! 
- Állóvíz! 
- Ráncos egyszikű! 
- Nagyszájú tócsa! 
- Alsóbbrendű gaz! DDT-vel kezelném az ilyet! 
- Nocsak, ki beszél! Van fogalmad róla, hány ocsmány szúnyog kel ki belőled évente? 
- Van fogalmad róla, milyen eszmei értéket képviselek? 
- Felőlem! Haldajka! 
- Madárszomorító! 

Akkor először csillant meg valami a hullámai között. Változatlan hévvel szórtuk egymásra a cifránál cifrább csúfneveket és sértéseket. Azt hiszem, éppen azt csobogta a fülembe, hogy úgy nézek ki, mint egy nagyra nőtt kóró, én pedig visszavágtam, hogy láttam már nála szebb bagolyköpetet, amikor….nos…rájöttem, hogy tulajdonképpen élvezem a dolgot. Az összes levelem kizöldült és legalább öt centit nőttem attól, hogy állandóan kihúztam magam. Persze, ha az ember tudja, hogy jobb a másiknál, akkor könnyű vidámnak lenni egy-egy elsöprő riposzt után. 
Folyó, aki most, írás közben a vállam fölött sandít az irományomba, éppen kiabál velem: 
- Mégis hogy képzeled, hogy te voltál a jobb? Nyilvánvalóan én éreztem jobban magam, tehát én mondtam jobb sértéseket! Drogos. 
- Amit a kérgemből készítenek, az gyógyszer, nem drog, te fertő. - válaszolom neki félvállról (ebből is látszik, hogy én vagyok fölényben mint méltóságilag, mint nyelvezeti szempontból, hiszen ez a víz a halaktól lopja a stílusát…). De vissza a történethez. 

Szóval ott tartottam, hogy egyre jobban belejöttem a feleselésbe. Azután észrevettem, hogy a Folyó csak úgy csillog, vidáman ugrál és láthatóan élvezi a dolgot. Ez kissé elkeserített, hiszen egy, a gyökereim előtt térden csúszó-mászó, intellektuálisan lealázott, összekulcsolt hullámokkal kegyelemért könyörgő Folyónak jobban örültem volna. Miután elintéztük a mellékneveket, rátértünk a rosszkívánságokra. 
- Vigyenek el aprófának! 
- Igyon ki a tehén! 
- Nevezzenek ki szú-szállodának! 
- Téged meg vízicsiga-hotelnek! 
És így tovább. Estére már sikerült egészen kifulladnunk, berekednünk és jó egy kilométeren belül ez összes éjjeli és nappali állatot. És - akár hiszi a kedves olvasóközönség, akár nem - a vita eképpen zárult: 
- Csenevész lágyszárú! 
- Ostoba….ostoba….öö…ostoba! - vetettem oda zavartan. Ugyanis kifogytam a riposztokból. Egy levéllel együtt a vigyor is lehervadt rólam. 
- Hülye…hülye…öö… - Folyó habozott. Biztosan sampont öntött bele valaki a forrásnál. 
- Van még sértésed? - kérdeztem (nem volt bátortalan a hangom!)…öö…kérdeztem. 
- Nem…. nincs. - vallotta be szégyenkezve, és elpirult. Ugyanis elérték a lemenő nap sugarai. 
- Akkor talán… meg is egyezhetnénk. - vetettem fel különösen kifinomult diplomáciai érzékkel! 

Ő persze szíves-örömest beleegyezett, mert nem volt jobb ötlete. Így hát véd- és dacszövetséget kötöttünk. Bár nem tudtuk, hogy ez pontosan mit jelent. Aztán egyik nap, egyik év jött a másik után, és egy-két kisebb szóváltásból eltekintve - mert ugye hát vasár- és ünnepnapokon mégsem veszekszik az ember (izé….növény)! - egész jól kijöttünk egymással. Napi programunk a mai napig abból áll, hogy amit Folyó a fentebb lévő faluból hoz, legyen az hír vagy egy fél tehén, azt mint alaposan kitárgyaljuk. Ezzel telik az életünk. 
Merthogy időközben barátok lettünk. Piszkálódók és sértődősek, de barátok.