Zé - A külső sötétségbe

Daniel megigazította a gallérját. A tél, bár még semmi nyoma nem látszott, már ott settenkedett a fák között, s minden lélegzetével elszívott valamennyit a levelek zöldjéből, a napsugár fényéből, a langyos őszi szellőből… S rövidesen, gondolta Daniel, lesznek számosak, akik már soha nem látják a hideg tél után eljönni a tavaszt. Legalábbis itt a Földön nem. 
Kedvtelve nézegette a fákat, ahogyan a sétány fölé hajoltak, egymáshoz bújtak, úgy daloltak neki lágy lomb-nyelvükön. Daniel elmosolyodott. Barátja választotta a helyszínt, hogy miért pont ezt a sétányt, ki tudja. Barátja akart vele találkozni, bár ő azt hitte, mindent megbeszéltek már. Mégis, az Indulás előtt alig pár órával a barátja felhívta, hogy találkozni akar vele. Az Indulás… 
Jó párszor elsorolták már egymásnak érveiket. Daniel, elismert teológusként és „gyakorló papként” (az egyik tudós nevezte őt így, miközben megveregette a vállát) tagja volt a tanácsnak, amely megvitatta az EÉAFK (Emberi Élet A Földön Kívül) program felvetette számtalan kérdést és problémát. Ezek egyike volt a vallásgyakorlás kérdése más bolygókon. Daniel eredetileg nem akart részt venni semmiféle bizottsági munkában, véleményét legszívesebben megtartotta volna magának - de egy szemfüles újságíró másképpen gondolta. Mire észbekapott, már az egész világ, s ezzel együtt sokmillió keresztény hallgatta a szavait. S bár magánvéleményét (miszerint az emberi fajnak semmi keresnivalója sincs a Földön kívül) komolytalannak bélyegezték, mégis kapott egy széket a bizottságban. Valószínűleg azért, hogy a program pénzelői később elmondhassák, ők mindenkit meghallgattak, mielőtt mérlegeltek volna. 
Felerősödött a szél. A lombok sóhajtozni kezdtek, mintha értenék, mire gondol a fiatal pap. Mintha tudnák, mit fog kérni barátjától, ha az ideér… 

„Maradj.” 
Egyetlen szó, de úgysem fogja tudni kimondani. Hogyan is tudná? Egy szó most túl sok. Prédikálni könnyű, hiszen a mindennapi élet gondjaira-bajaira számos jó példával szolgál a Szentírás. De hogyan szóljunk azokhoz, akiknek már semmit sem jelent? Akik gondolatban már galaxisokat szeltek át, azok vajon mennyire figyelnek valakire, aki az orruk előtt áll? 
Kocsiajtó csapódott valahol. Még egyszer. A jó öreg Mazda, vigyorgott a pap, hiába. Az űrhajók előtt nincsenek távolságok, de a kocsiajtót még mindig kétszer kell becsapni, ha biztosra akar menni az ember. Biztosra… 
Sötétkék kezeslábas tűnt föl a bokrok zöldje mögött. Egy ismerős arc, rajta ismerős mosoly. A férfi a sétányra lépett, elnézett rajta, végig, egészen addig, amíg az út egyetlen pontba nem ért, és a fák zöld fallá mosódtak össze. 
- Mindig érdekelt, mi van a sétány végén, Daniel. 
- Lehet vagy két kilométer. 
- Annyi időm még van. 
- Akkor induljunk - Daniel somolygott. 
Barátja kérdőn nézett rá. 
- Te talán tudod, mi van a végén? Gyerekkoromban jártam arra utoljára. Akárhogy töröm a fejem, nem emlékszem… 
- Hogy mi van az út végén? Elhinnéd, ha azt mondanám, tudom? Úgysem hinnéd el, amíg magad nem láttad. Ilyen az út természete. 
- Mire célzol ezzel? 
- Úgyis tudod. Amúgy én meg azon töröm a fejem, hogy miért pont itt vagy most? Mindenki lázasan pakol a nagy útra… 
- Már bepakoltam. Már nagyon régen bepakoltam, ami azt illeti… - a férfi elkomorodott. Nézegette a fákat. 
- Daniel… - kezdte aztán, halkan. 
- Mondd… 
- Még mindig azt gondolod… amit… amit a múltkor mondtál? Hogy nincs ott kint semmi? Hogy értelmetlen az egész? Tudod, azóta is röhögnek rajtad ott bent. Ahogyan komolyan érveltél Isten, meg a sors, a kötelesség, meg a többi dolog mellett, amiben ők már nem hisznek. A baj az… hogy én nem tudom, mit gondoljak. 
- Még mindig bizonytalan vagy - nézett rá Daniel. A barátja bólintott. - Bizonytalan vagy, talán… félsz is. Ezért hívtál föl. Hogy majd én megnyugtatlak - felnevetett - Egy pap, amint megnyugtat egy atomfizikust, hogy nincs mitől félnie az űrben! 
Hirtelen egy mókus futott át előttük az úton, két mancsában makkot szorongatott. Felszaladt egy fára, és eltűnt egy sötét odúban. 
- A kis krapek bezzeg tudja, mi a dolga - morgott az overallos férfi - tudja, hogy jön a tél, gyűjti a kaját… aztán alszik… 
- Ti is aludni fogtok… átalusztok egypár galaxist, ha jól tudom - nézett rá Daniel. 
- Csak nekem tűnik úgy, hogy ebben a rohadt világban mindenki tudja a dolgát, csak mi vagyunk teljesen megkavarodva? - motyogott tovább a barátja - Csak mi hisszük azt, hogy ezer fényévvel odébb majd boldogabbak leszünk… - a papra pislantott - te elgondolkodtál már azon, mi lesz ott kint velünk? 
- Velünk? - vonta fel a szemöldökét Daniel - ezt neked jobban kéne tudnod. Egyébként, ha ezzel a többes számmal arra gondoltál, hogy elfogadom-e az ajánlatot, hogy űrcsuhás legyen belőlem, továbbra is határozott nem a válaszom. Hova lenne a méltóságom 0 G-nél, a fejem körül repkedő reverendámmal? 
Mindketten felnevettek. Aztán maguk elé meredve, szótlan mentek tovább. A fák lombjai errefelé sűrűbbek voltak, a napfény csak nagyritkán tudta keresztüldöfni egy-egy sugarát a levelek védőpajzsain. Ha mégis sikerült neki, büszkén ragyogott föl pár pillanatra, míg csak egy felhőfoszlány el nem takarta fényes arcát. A közelgő tél ellenére eleven volt minden, elevenek a fák, az avarban motozó kis állatok, a lombok között kergetőző madarak, s a szél… a szél rendületlenül sóhajtozta, hogy jön a tél, jön a feledés, mikor az eleven élet aludni tér, és a zöld uralkodó birodalmát a fehér és a barna zsarnokok bitorolják egészen tavaszig… 
- Vajon arra vársz most, hogy rábeszéljelek, ne menj, vagy arra, hogy áldásomat adjam erre az egészre? - szólalt meg nagysokára Daniel. 
- Te vagy a pap, te értesz az emberekhez, te mit gondolsz? 
- Azt gondolom, hogy kártyavárként fog összeomlani minden, amit ti ott bent olyan biztosnak és tévedhetetlennek hisztek. Azt gondolom… 
- Akkor gyere velünk! - a férfi hangja könyörgő volt - nézd… beszéltem másokkal is. Sokaknak az a véleménye… szóval hogy egy pap nem árthat. Te… tökéletes lennél. Egészséges vagy, élsportoló, szellemileg is oké… 
- Ó, köszönöm - vigyorgott Daniel. 
- Eh, nem úgy értettem, tudod jól! De sok a bizonytalan ember. Még odabent is. S ha egyszer elindultunk, nem jövünk többé vissza. Addig nem, amíg nem találunk egy alkalmas bolygót, ahol új életet kezdhetünk. 
- Új életet? - a pap hitetlenkedve nézett rá - új életet? Hiszen csak a régit viszitek máshová, miért lenne ez új élet? Talán az Amerikát meghódítók „új életet” kezdtek? Nem vittek oda mást, mint amit magukkal vittek - önmagukat. S ugyanazt az életet. A körülmények változtak, az Ember a régi maradt. Ki hiszi - ki hiheti - komolyan, hogy ezúttal másképp lesz? 
- A tudósok… 
- A tudósok olyanok, mint a kisgyerekek. Naivak, lelkesek, tapasztalatlanok… majd ha az emberiség már háromezer évet haladt a tudomány útján, majd akkor higgyenek nekik. Ha végigjárták az utat, minden buktatójával együtt. A kereszténység megtette a maga útját, megjáratta követőivel a mennyországot és a poklot, és több ezer év fájdalmas tapasztalatából beszél, ha beszél egyáltalán. A tudomány még nem járta meg a maga útját. Miért hallgassam hát meg, amit ifjú hívői mondanak? 
- Hívő létedre hogyan lehetsz ilyen szkeptikus? Nem tagadhatod, hogy a tények, amiket a program kínál, a legteljesebb mértékben pozitívak… ha az emberi élet elterjed más bolygókon is… az egyik legnagyobb félelmünk, a fajunk halálától való félelem… örökre megszűnik majd! 
- Mi változik? - vont vállat Daniel - nem az életünk, hanem a halálunk nyúlik évezredek helyett évmilliókra, de a lényeg ugyanaz marad… én már elmondtam a véleményemet. Neked is, többször, a tanácsnak is, a tudósoknak is… te viszont még mindig nem tudod megmondani, mit is akarsz tőlem. 
A férfi odébb rúgott egy makkot. Daniel rámosolygott. 
- Van még legalább húsz perced, hogy eldöntsd. Aztán odaérünk… s akkor menned kell. 
- Eszembe jutott valami - emelte fel a fejét az overallos - szerinted, ha a telepesek közül senki sem lesz vallásos… és idővel senki nem fog már emlékezni a Földre, meg hogy mik voltak itt… szerinted akkor megszűnik a vallás? Idővel eltűnik minden hívő ember a világból? 
Daniel a fákra nézett. A lengedező ágakból próbálta kiolvasni a választ. Minden Isten műve… hogyan is lehetne, hogy egy mű megfeledkezik alkotójáról? Még akkor is, ha szabadnak és önállónak lett teremtve… még akkor is, ha rendelkezik az eszközzel, hogy elszakadjon Teremtőjétől… „Nem” - susogták a lombok a fákon - „Nem az a fontos… a fontos, hogy most itt vagyunk… legyen meg a holnapnak a maga baja… legyen meg a mának is az övé. Ugyan, ki tudja, mi lesz holnap? Mi lesz tíz, ezer, egymillió év múlva? Majd ha első, megtudjuk. Minek olyan kérdéseket feltenni, amire csak az idő válaszolhat? Aki a jövőbe helyezi bizalmát a jelen helyett, mindig csak majd lesz boldog, elégedett, nyugodt. S most tucatnyi űrhajó viszi a majd-embereket a tucatnyi majd-világba, ahol majd boldogan élnek, ahol majd minden álmuk valóra válhat, ahol majd minden tervüket megvalósítják… s ahol majd végre önmaguk lehetnek…” 
- Daniel? 
A pap megrázta a fejét. Lombsusogás… 
- Mi? Ne haragudj, elgondolkoztam… Hogy lesz-e vallás? Persze. Miért ne lenne? Elválaszthatatlan az embertől, hogy hisz. Ha mindent tudna, nem hinne, de akkor nem is lenne ember, nem igaz? Az ember hisz, mert ember… 
Barátja meggyorsította lépteit, intett Danielnek. 
- Te, Dan, igyekezzünk, mert nemsokára idő van… szeretnék még egy-két dolgot elintézni az Indulás előtt. 
- Mindjárt ott vagyunk. Itt, nemsokára… 
- Daniel… az üzenet, amit az asztalodon hagytál annak a fickónak… eléggé durva volt. 
- Miért, az csak egy idézet volt a Bibliából… egyébként tükrözi a véleményemet ezzel az egésszel kapcsolatban. 
- A fickó mindenesetre rendesen bepörgött rajta. Úgy szidta a papokat, meg az egyházat, hogy azt hittem, ott helyben megüti a guta. 
-„Mert a bűnösök mind a külső sötétségbe vettetnek, ahol lesz siránkozás, meg fogaknak csikorgatása…” - idézte Daniel. 
Pár perc múlva elérkeztek az út végéhez. Az overallos férfi elképedt. 
- De hiszen… de hiszen ez… 
Daniel köhögött. A levegő itt már nem volt olyan tiszta, benzingőztől bűzlött. Ahol az erdő - s vele az út - véget ért, keskeny kőfallal szegélyezett autópálya suhant a messzeségbe. A külső sávban hatalmas kamionok száguldottak, belül kisebb személyautók, vijjogó motorok húztak el. A két férfi egy darabig szótlanul állt. 
- Te… persze tudtad ezt, igaz, Daniel? - a pap bólintott, közben egyre barátja szemét fürkészte - Tudtad ezt, és mégsem mondtad… én meg azt hittem, valami különleges helyre vezetsz, valamire, amit elfelejtettem… amit utoljára gyerekkoromban láttam itt… 
- Itt volt - bólintott Daniel - valaha itt egy régi templom romjai voltak, jó párszáz éves romok. Régen sokat játszottunk errefelé. Itt, azok között a romok között döntöttem el, hogy pap leszek. Mert csak ránéztem a romokra, és megértettem… 
- És miért hoztál engem ide? - nézett rá barátja értetlenül. Daniel közel lépett hozzá, és mélyen a szemébe nézett. 
- És amikor majd az űrhajód több ezer utasa kérdezi ugyanezt tőled, vajon mit fogsz nekik mondani te? - kérdezte tőle halkan. 
A férfi megdöbbent. Danielt nézte, majd az autópályát, majd az erdei utat, amelyen eddig jöttek. Az út, akárcsak idefelé. Zöldlombú fák szegélyezte ösvény, a végén, ahol úgy tűnt, egyetlen pontba ér össze, zöld falként magasodtak a fák… 
Nem szólt. Még egyszer Danielre nézett, könyörgőn, aztán elindult visszafelé, lassan, tétován. Pár lépés után megállt, visszanézett. Daniel mosolygott. 
- Akkor… ha nem gondoltad meg magad, Dan… akkor viszlát… 
- Viszlát… barátom. 

Daniel lenézett, a cipője alatt letaposott füvet nézte. Lassan neki is ideje visszaindulnia. Ugyanazon az úton, amin idejött. A bevált úton. Az ismerős úton. A kényelmes úton. Hirtelen megijedt ettől a gondolattól. A külső sötétség járt a fejében, ahová a barátja igyekszik, és eszébe jutott, hogy egyetlen szót akart csak neki mondani, és pont erre az egy szóra nem maradt idő… felkapta a fejét, hogy barátja után kiáltson. A szél feltámadt, az ágak dühösen lengedeztek, kétségbeesetten rázták leveleiket. S a barátja már nem volt sehol.