Xellos - A csaló

Pikk hatos… kőr nyolcas 

Emilien kiskorában bűvész akart lenni. A koszos kis faluba, ahol élt, mindenhová csodákat képzelt. Ennyi boldogság jutott neki. Az omladozó, ázott, penészes falak romvárat jelentettek, ahol nagy csaták játszódtak. A gyomverte kertek sűrű erdők voltak. Koboldokkal, manókkal, szép és csúf teremtményekkel népesítette be a képzelet. A szeméttel teli utcákon pedig, minden halom alatt elrejtett kincset sejtett. És talált is néhány igazi kincset. Egy foltos szakadt fekete köpeny, egy csomag foltos, megkopott kártya, pár tépett könyv… Ezek voltak a kincsei. Szüleit nem igazán érdekelte merre járkál naphosszat. Lefoglalta őket privát mámoruk és mocskuk. 
Egy nap cirkusz érkezett a szomszédos faluba. Emilien néhány barátjával együtt nézte meg a műsort. Sikerült beosonniuk észrevétlenül a sátorba és meseország feltárult előttük. Bohócok, idomított kutyák, tigrisek, oroszlánok, akrobaták… De ami kijelölte útját az a bűvész volt. A csalók királya. Lenyűgözte, milyen könnyedséggel vonultatja fel a csodákat. Itt kezdődött igazán meseország. És ő belépett a kapuján. 

Treff hatos… treff nyolcas 

Az előadás után már várta a mágust. Tanulni akart tőle. Segíteni, utazni és bűvésszé válni. És a bűvész tanította. De csak néhány kártyatrükköt tudott megtanulni. Amikhez nem kellett kézügyesség. Tovább sosem jutott. Túl kicsik és tömzsik voltak az ujjai. Irigykedve nézte mestere hosszú póklábszerű ujjait, ahogy játszi könnyedséggel nyitják meg az utat a csodáknak. Ő nem volt képes erre. És mindeközben a legalávalóbb munkákat bízták rá. Mindig neki kellett vízért járnia, állatokat etetni, tisztán tartani, kipucolni a kocsikat. És a mesék lassan elhaltak, ahogy minden varázslatról lehullt a lepel. Tudta hogy éli túl a nő a ládában, hogy többször átszúrják. Tudta, hogy a kártyatrükkök nem többek csalásnál. Mindent tudott… de csak elméletben. Végül nem bírta tovább. Éjjel volt, csak a Hold világított le sápadtan, gúnyosan az égről. A padló halkan reccsent, és a halovány fények egy vékony, lopakodó alakot világítottak meg a szűk ablakon át. Az ócska kocsi belsejében Emilien osont alvóhelyétől a mester ágya felé. Remegő kezében az előadás egyik kellékét tartotta - egy borotvaéles kést. Az ágyban csendesen hortyogó szikár alakhoz ért. Állt az ágy mellett. Habozott. A kopott ruhák, a törött tükör, a kellékekkel teli ládák és az egyetlen kopott szekrényben a fellépési jelmezek mellett némi megtakarított pénz. A tétovázásnak vége, vágott. A férfi egy pillanatra felriadt. Hangtalanul ordítva elborzadt arccal nézett megcsonkított jobb kezére. Aztán elájult. Az összevérzett ágytól nem messze a földön ott hevert a bűvész élete - az ujjai - véresen, még rángatózva. Kitágult szemekkel meredt az alakra, majd eldobta a kést, a szekrényhez ugrott, kikapta belőle a pénzt és rohant. Messze. El a cirkuszból. Menekült városokon és falvakon át, és abból a pénzből élt, amit a varázsló kocsijából lopott. De a pénz hamarosan szinte teljesen elfogyott. 

Kőr hatos… káró nyolcas 

Ekkor már tizenhat éves múlt. Éppen azon tűnődött egy kis falu kis kocsmájában, hogy mihez kezdhetne, mikor furcsa dologra figyelt fel. Az egyik asztalnál játszottak. Pókereztek. De amire felfigyelt, hogy az egyik játékos csal. Óvatlanul ezt a többiek tudomására is hozta. Ebből veszekedés majd verekedés lett. Több csontja összetört, de végül bebizonyosodott, hogy igaza volt. A csalótól minden pénzét elvették és kihajították, az ellenfele pedig, bár mogorván, de neki is adott a pénzből, valamint elszállásolta, amíg meggyógyul. Ezalatt a pihenőidő alatt tanult meg pókerezni, és ezalatt vált egyfajta mániájává, hogy minden csalót leleplezzen. Hogy legyen miből élnie. És kárpótlásul a törött bordákért. És minden elveszett csodáért, minden illúzióért. Járta az utakat, faluról falura, városról városra. Sajnos kevesen voltak olyan nagylelkűek, mint első alkalommal, így hamar rákapott, hogy nem túl stabil keresetét ő maga is játékkal növelje meg. Bár csalni nem tudott, de tudta kivel nem szabad játszania. És hihetetlen szerencséje volt. Sokkal többet nyert, mint vesztett. Sikerült összeszednie egy egész szép házra valót, feleségül vett egy viszonylag jómódú lányt. És csak játszott és játszott. Mintha a sors megelégelte volna, hogy visszaélnek ajándékaival, veszteni kezdett. Egyre többször és többször. Ahogy jött, úgy ment el. Felesége elhagyta, házát elvesztette. Eleinte nem akarta elhinni, hogy vége, elfogyott a szerencséje. Aztán mikor a felesége először megfenyegette, megfogadta, hogy abbahagyja. Két napig sikerült betartania. Utána ment minden tovább. 

Treff négyes… kőr dáma 

Ma éjjel különös vendéget talált törzskaszinójában. Őt várta. Nem a városba való volt. Az idegen egyik kezéről minden ujj hiányzott. Szivarozott, mint szinte mindig. Ruhája már megkopott, a köpeny majdnem olyan szakadt volt, mint amit Emilien talált a szemét között. A füstös helységben ott ült a bűvész és rá várt. 
- Régen láttalak kicsi Emilien. Látom te se vagy jobb bőrben, mint én. 
Halk volt. Hangja belefullt a füstbe. 
- Nem neheztelek rád. Meg tudlak érteni. Én is hasonló helyzetből indultam, csak nekem jobbak voltak az adottságiam. Emlékeztettél rám. Ezért vettelek fel. És most, hogy a halál küszöbén állok, eljöttem hozzád, hogy velem végezd, vagy helyrehozd életed. Tudod, mikor levágtad az ujjaim, odalett a megélhetésem. Ugyanolyan nincstelen lettem, mint te. Felkerestem réglátott szüleim, de már meghaltak. Végül egy távoli rokonomnál kaptam menedéket. Magányos, bolondos öregemberként élt. Imádta hallgatni a történeteket távoli országokról. Most meghalt és kiderült, hogy egész jelentős összeget hagyott rám, plusz a házát. Szükséged lenne rá ugye Emilien? Úgy hallottam te is voltál fent, és most ismét lent vagy. 
- Mit akar tőlem? Nem adhatok semmit érte. 
- Játszunk. A régi szép idők emlékére. Tiszta játszma. Én már nem csalhatok, és te sem fogsz csalni. Ismerlek. Még mindig nem tudnál. 
Emilien gyűlölködve nézte mocskos kezének végeit, azokat az átkozott tömzsi ujjakat. Leült szembe a mágussal és kevergetni kezdte a lapokat. 
- És mit tegyek én fel? Nem adhatok semmit. - ismételte. 
- Ó, dehogynem. Ha vesztesz… meghalsz. Előttem mész a halálba - egy pisztolyt helyezett az asztalra, csövével Emilien felé. 
A fiatalabb egy pillanatig habozott csak, majd osztott. Cserélt és ismét osztott. És elkezdték kiteregetni a lapokat. Izzadtak a fülledt, levegőtlen kis kaszinóban. Senki sem figyelt különösebben rájuk. Ők pedig egyesével pakolták le lapjaik, hogy lássák kinek mit tartogat a sors. 

Káró négyes… kőr tízes. 

Emilien boldogan jött ki a sikátorból egy csekkel és pár irattal gazdagabban. Van háza. Van pénze. Meg se fordult, mikor dörrenés hallatszott. Hej! Mégis jóra fordul minden. Mindent újrakezdhet, és nem fogja még egyszer ugyanazt a hibát elkövetni. Ez volt az utolsó játszma, ezt ezerszer is eldöntötte, míg a lapokat nézte és imádkozott némán. Betért egy útbaeső kocsmába, hogy valamivel megünnepelje ezt a jeles napot. A sör vacak volt, de ez sem ronthatta el kedvét. Éppen az egyik felszolgálólányt mustrálta - egész csinos teremtés - mikor valami más vonta magára a figyelmét. Játszanak. A sarokban. Pénzre. Nem csalnak. Közelebb húzódott úgy nézte a játékot. 
Két órával később már ő játszott ott. És vesztett…