Wyquin - Malőr

- Mindenki a helyén van? - kérdezte a szőke hajú férfi suttogva. A válasz csupán egy bólintás volt. A többiek kint maradnak, míg ők hárman bemennek, és megszerzik a ládikát. A nő mellette már az ajtó zárját nézte merőn. Századfordulós munka, nem jelenthet gondot. A harmadik, Kopasz, a murvával felszórt út túloldalán lapult. 
Végül a városka temploma elütötte az éjfélt. Egy órájuk van, ha vajákos igazat mondott, csak ebben az egy órában lehet elemelni a ládikát. A szőke férfi bólintott, mire a nő az ajtóhoz osont. Fegyverét maga mellé rakta, és álkulcsot kotort elő. Óvatosan dolgozott, finom ujjakkal tapintotta ki a zár mechanizmusát. A szőke férfi elvigyorodott. Az elmúlt néhány éjszakán, míg a teliholdra vártak, volt alkalma tapasztalni azoknak a kezeknek az apró trükkjeit. 
Az zár halk kattanással engedett. A két férfi gyors pillantással meggyőződött róla, hogy sehol egy lélek a környéken, s aztán ők is az ajtóhoz lopakodtak. 
- Háromra - formálta hangtalanul a szavakat a szőke férfi. Bal kezével mutatta a számokat, jobbjában fegyverét szorongatta. A nő a középső ujj felemelkedésével egy időben lenyomta a kilincset, belökte az ajtót és begurult a szobába. A két férfi követte, majd elé vágott. 
Fény villant előttük. 
- Meg… - és akkor elszabadult a pokol. Először Kopasz kezdett el lőni, a lámpától káprázó szemekkel, szinte vakon. Aztán már mindhárman tüzeltek. A felkapcsolt lámpa a fegyverropogásban hangtalan pukkanással kihunyt. A szőke férfinek, bár látása jórészt csupán körvonalakra és fényesfehér, vibráló foltokra korlátozódott, úgy tűnt, mintha itt-ott fel-felszikrázó torkolattüzeket látna. Próbált arrafelé lőni, a fegyver ugrált a kezében, s a hosszú sorozatoktól egyre jobban felforrósodott. Sikolyokat, kiáltásokat hallott, de az ellenség lövéseinek hangját nem. Hangtompítót használnak, villant belé, miközben mögötte a nő rekordidő alatt cserélt tárat. Kopasz karabélyának ritkább, mélyebb hangú dörrenései olyanok voltak, mint egy üstdob monoton üteme. 
Végül minden hang megszűnt, s a szőke férfi elengedte a ravaszt. Aztán a nő is. Végül egy utolsó dörejjel Kopasz is leengedte a maga fegyverét. Csend lett. 
- Mi a fene volt ez? - sziszegte a szőke férfi. - Senkinek sem lett volna szabad itt lennie! 
- Csinálj fényt! - dörmögte Kopasz. A szőke férfi magnéziumfáklyát húzott elő az övéből, és meggyújtotta. Éles fény támad, a fáklya sűrű füstöt eregetve sercegett. 
- Az istenit! - nyögte elhűlve a nő. A szőke férfi is legszívesebben káromkodott volna. Aztán eldobta a fáklyát és az ajtóhoz sietett. Mikor visszajött, arca sötét volt az indulattól. 
- Te idióta állat! - kiáltott Kopaszra. - ez nem a nyolc! 
- mondtam, hogy nem ismerem ezeket a pálcika jeleket! - vágott vissza a másik férfi, de a biztonság kedvéért maga elé emelte karabélyát. 
A nő nem szólt, csak bámulta a szitává lyuggatott testeket, a rommá lőtt asztalt, a szétfolyt és összetaposott ételeket, és a szoba hátsó falára aggatott selyem leplet, amin angolul az állt: Happy Birthday! 
Az asztalon utolsót lobbant egy csillagszóró, a kínai városkában pedig felhangzott az utcára tóduló emberek zsivaja.