Witold Zegalski - Kalandok a Szaturnusz gyűrűkben

Jim mesélte, az űrkorszak száztizenegyedik évében. Jim pedig csak a részeg Anody robot elbeszélését ismételte. Így aztán nem lehet kezeskedni érte, hogy minden részlete igaz.
Barátom, Jim, a Föld-Mars vonalon teljesített harminchárom éves repülőszolgálat után nyugdíjba vonult, és a Metropolis légi kikötő környékén kiskocsmát nyitott a robotoknak. Ez a Nagy Reformok első éveiben történt, amikor a robotok elfogadták az antropoidok törvénykönyvét, amely a robotok érdekeit védte, és társadalombiztosítást, valamint több más, fontos szociális vívmányt vezetett be számukra. Már nem volt szabad szétszerelni őket, csak ha ehhez beleegyezésüket adták, ha pedig megrozsdásodtak, megérdemelt pihenésre küldték őket csekély havi apanázzsal: olajra és akkumulátortöltésre.
Jim kocsmájába - ezt a régi elnevezést minden robot előszeretettel használta, mert az automatizálás előtti időkre emlékeztetett - szívesen jártak. Jim a legjobb gépolajat, kókuszzsírt, tovottazsír és petróleum kiváló keverékét szolgálta fel vendégeinek, Az előételek közül a legnagyobb sikere a luxus mikromágneseknek és az érdes kenővezetékeket simára csiszoló kiadagolt csiszolópornak volt.
Most pedig átadom a szót Jimnek.
- A számos, ötödik csavarjától megfosztott törzsvendég közül, akik általában az utolsó fillérjüket is elisszák nálam, különös figyelmet érdemel a két cimbora vagy olajtestvér, Katody és Anody. Katody szeret panaszkodni régi gazdáira. Hosszú vándorrobot-karrierje alatt hetvenkét gazdája volt. Hogy miért csak ennyi, nem tudta megmagyarázni. Egyszerűen nem volt több. Ha hinni lehet Katodynak, ezek emberbőrbe bújt latrok voltak. Az egyik folyton szétszereléssel fenyegette, a másik megváltoztatta a már megadott utasítását, ezzel az asszociációs vezetékekben keveredést okozott, a harmadik nem engedte meg Katodynak a kapott utasítások elemzését, a negyedik fukarkodott a kenőzsírral, és így siettette a rozsdásodását, s a szemrehányásokra azt felelte, hogy robotban nincs hiány a világon, ha az egyik tönkremegy, lesz másik, s ráadásul modernebb. Nagy termikus felületi szilárdságra és megfontoltságra volt szüksége ahhoz, hogy ilyen különlegesen rossz körülmények között elkerülhesse az ócskavastelepet, és ki tudja várni a Nagy Reformok korát. Katody azonban bízott a szebb jövőben. A Funkciók Nagy Átalakításáról álmodott, amikor majd a robot adja az utasítást, az ember pedig alázatosan teljesíti a gépek élete végéig tartó, rozsdamentes állapotban tartásának kötelességét.
Katody, bár nagy fecsegő, de Anodyhoz képest csak hitvány sípláda volt. Amikor Anody szóhoz jutott, ezer ócska tranzisztorból és fogaskerékből álló, őrült szimfonikus zenekar benyomását keltette. Anody állítólag söprögető volt a bolygóközi űrhajókon, s családfáját az űrkorszak előtti időkre vezette vissza, azokra a távoli korokra, amikor őseit még porszívónak nevezték. Anody nem állhatta ezt a közönséges nevet. Az Emberi Ügyefogyottság Kaotikus Hulladékai Fő Elnyelőjének nevezte magát, és nem volt híve semmi ilyesfajta rövidítésnek, mint EÜKHFE, mivel véleménye szerint az idő végtelen, tehát szükségtelen takarékoskodni vele, különösen olyan fontos dologban, mint a szakmai titulus. Ez a kibernetika előtti kor primitív embereinek szokása volt, akik ilyen mondásokat találtak ki, mint "az idő pénz", s a valóságban nem volt se idejük, se pénzük.
A bolygóközi közlekedés egyelőre a Föld-Mars és a Föld-Vénusz útvonalakra korlátozódik. A Merkurra csak tűzálló automatákból álló személyzet repül, a Mars és a Jupiter közötti sötét tér darabokra hullott, titokzatos planéták apró foszlányaival teli mélység, amelyeknek a morzsái évszázadok óta céltalanul keringenek, egyelőre az ultrateleszkópok megfigyelési zónája, ipari és idegenforgalmi jelentőség nélkül. Tehát Anody porszívókarrierje során kétségtelenül csak a már jól ismert útvonalakon, tökéletesen biztonságos járatokon dolgozott. Évek óta ötperces késés sem fordult elő a Mars-járatokon, egyetlen kisebb üzemzavar a Vénusz-járaton volt. Tudok róla, mert magam is az űrhajón voltam.
Anody szemtelen hazugsága miatt arra a következtetésre jutottam, hogy a mesemikrofilm-tárban szerzett valamiféle ismereteket. Mint tudod, a robotoknak tilos a könyvtári képernyőről olvasni, mert ez rossz hatást gyakorol a munkájukra. Megesett, hogy a szakácsrobot megmérgezte az egész villanyszerelő kantint, mert eltévesztette a receptet, mégpedig a viaszgyertya korában élő, állítólagos mitikus személyről, valami Lucrezia Borgiáról szóló könyvfilm hatására. Elhatároztam, hogy ellenőrzöm Anodyval kapcsolatos feltevésemet. Egy alkalommal lehallgatásra állítottam a precíziós mikromagnetofont, s Anody olajadagját néhány csepp benzinnel megbolondítottam. A hatás nem váratott soká magára. Ezen az estén Anody a Szaturnusz gyűrűiben átélt kalandjairól mesélt Katodynak. Ez azonban engem megnyugtatott: nem, Anody ezt sehol nem olvashatta. Íme, így szól a hősi legenda… - Itt Jim bekapcsolta a magnetofont.

- Fatális előjelek kísérték indulásunkat. Amikor a Skorpió szuperexpressz befúródott a sztratoszférába, az egyik utas álmában fekete macskát látott. Ennek híre pánikot keltett az űrhajón. Magunk között, robotok között szólva, az alvás és az álomlátás meglehetősen undok szokás, és kétségtelen bizonyítéka az ember egzisztenciális alacsonyabbrendűségének. Mióta a macskák kihaltak a Földön, éppúgy, mint előttük a masztodonok, pterodaktilusok és őstulkok, csak az emberek álmában mennek át az úton, és jövendölnek szerencsétlenségei.
Akkor a így történt, és nem volt mit tenni. Képzeld el, barátom, Katody, micsoda következményekkel járt ez. Elromlottak a foszforeszkáló égbolttérképek, a pilóta nem tudott tájékozódni, s mikor ezt észrevette, a Mars már mögöttünk volt, az űrhajó pedig továbbszáguldott a planetoidok között. Ezek valami förtelmesek, ezek a planetáris bolhák. Az egyik tiszta arany volt, mintha sárgára rozsdásodott volna. A másik mintha rendes vas lett volna, rubinokkal kirakva. Olyan volt, mint az emberi vér a robot fémtestén, könnyen lemosható, de utána a lemez korrodál.
- Ezt ismerem, amikor a harmincötödik gazdám csupasz kézzel a beszélőnyílásomra ütött, az ilyen piros cseppek összemázolták az univerzális fejtartómat.
- Ne szakíts félbe! Tehát ott repülünk a csenevész planéták tömegében, az emberek jajonganak, óbégatnak. A pilóta azt üvölti, hogy harakirit követ el, mi úgy mondanánk, hogy szétszereli magát, mert egész szolgálati ideje alatt soha egy perc késése sem volt, most meg már két óra késést mutatnak az ellenőrző órák. A mechanikus szerint a visszafordulás lehetetlen, mert az egész teknő szétrepül, és skandalum, hogy az ilyen, csak robotok szállítására alkalmas kasztnikat még a menetrendszerű Föld-Mars járatokon közlekedtetik. A fűtő közli, hogy az üzemanyag már csak kétszázötven óra repülésre elegendő. Egy asszony elájul, vagyis kikapcsolja az öntudattekercseit.
- Ezt ismerem, nem kell magyaráznod. Mikor egyszer fortissimóban megcsikordultam, negyvenkettedik gazdám vendégei közül négy hölgy elájult. Petróleummal öntöttem le őket, hogy magukhoz térjenek, de nem segített. Gazdám még azon az estén áron alul eladott.
- Ki mesél itt, te vagy én? Én is leöntöttem az ájult asszonyt, sőt gyufa segítségével fel is melegítettem. Ebből aztán kisebb keveredés lett. Az embereknek, mint mindig, valami kifogásuk volt. A nőt aztán kidobták a rakétából a vészkijáraton, így a Jupiter felé vezető pályán új kisbolygó keletkezett. Én is tettem valamit az égbolt térképének megváltoztatásáért. Igen, igen. Vannak nekem tudományos érdemeim is. Minden térképnek változnia kell. Persze, ezért ki akarták szedni a csavarjaimat, de nem maradt rá idejük, mert berepültünk a Jupiter holdjai közé.
- Tizenkettő van belőlük - dicsekedett tudományos felkészültségével Katody.
- Ostobaság! Csupa űrkorszak előtti szemetet olvasol. Száztizenkettő van. Olyan zsúfoltság van ott, mint egy ócskavasraktárban. Úgy lökdösődnek, mintha labdáznának. Egy-egy darab mindig leesik valamelyik holdról, és a Jupiterre hull. Ilyen helyzetben, érthetően, nem landolhattunk. Egyetlen robot sem lett volna képes ezeket összesöpörni. Így hát továbbrepültünk. Az emberek szabályozó alegységei teljesen elhangolódtak. Énekeltek, megpróbálták üzembe helyezni az ultraadót, és a Földre végrendeleteket diktálni. Csak a robotok viselkedtek kulturáltan, Söprögettünk, söprögettünk, söprögettünk. Mindent: csillagport, emberi izzadságot, a repülőnyelven könnyeknek nevezett cseppeket, papírszeleteket. És ha nem volt mit seperni, újra szétszórtuk a kabinban a tartályok tartalmát, és kezdtük elölről. Ezt nevezik hősiességnek.
- Akkor te hős vagy?
- Nem igazolták. Tudod, az emberek faji előítéletei. De rozsdás borotva vakarja az állát ezeknek a majmok oldalágából származó emlősöknek. Ne fárasszuk velük memóriatekercseinket. Nos hát, ahogy mondtam, szorgalmasan söpörtünk, úgyhogy azt se vettük észre, amikor megjelentek előttünk a Szaturnusz gyűrűi. Üzemanyagunk már nem volt, egyszerűen ottragadtunk az űrben a repülés és a visszatérés lehetősége nélkül, ám váratlanul az első gyűrűben üzemanyagunk hirtelen megújult. Az emberek üvöltözni kezdtek, a kopaszoknak kinőtt a hajuk, az öregeknek kinőttek a fogaik. Mondom, valóságos komédia, mint a régi televíziós szalagokon. Senki sem tudta, mi okozta ezeket a csodákat. Elég sok időt töltöttünk azonban a gyűrű belsejében ahhoz, hogy rájöjjünk ezeknek a természeti talányoknak a nyitjára.
- Úgy tudom, a Szaturnusz gyűrűje számtalan apró bolygóból áll.
- Ne gyere nekem a tudományos népszerűsítő előadásokon szerzett bölcsességekkel, Mi az, hogy bolygóból? A Szaturnusz első gyűrűje rengeteg hangyabolyból áll. Ezekben hangyák, közönséges hangyák élnek.
- Mint a Földön?
- A földiek szánalmas, degenerált vidéki unokatestvéreik lehetnek. A Szaturnusz hangyái egészen közönségesek, de a semmivel táplálkoznak.
- Mivel?
- A semmivel. Hiszen tudod, hogy minden anyag semmivé ég, minden lét nemlétté alakul, rozsdásodik, korhad, tönkreteszi az erózió, felbomlik. A megsemmisült lét hatalmas tömegei anyagtalan sugárzáscsíkokat képeznek. Az első gyűrű hangyái ezt az egész Naprendszerből kivonják, és ezen élnek. Hogy jobban megértsd, úgy van ez, mint a szén-dioxiddal. A növények elnyelik, megtisztítják a levegőt, amit újra be lehet lélegezni, vagyis élni lehet. A hangyák elnyelik a semmit, s újra lehet egzisztálni.
- A rozsdát is elnyelik?
- Természetesen. Sokoldalúak. A semminek még azokat a formáit is elnyelik, amelyek még nem is léteznek, mert a jövő találmányai lesznek, a szerves élet formáinak későbbi evolúciós fokán jelennek meg.
- Na és mi történt azután?
- Nos hát, az első gyűrűben bekövetkezett a haj- és fognövés. Az embereknek nemcsak a korábbi biológiai fázisok emlékezete tért vissza, hanem ezeknek a fázisoknak a fizikai megtestesülései is megjelentek. Egy ember helyett egész tömeg jelent meg. Micsoda botrány! A fülkékben zsúfoltság, civakodás. Pilótánk csecsemőfantomja tejért bömböl, egyetemista mása alkoholt követel. Nem, a robotnyelv szókincse nem elég színes ahhoz, hogy érzékeltetni tudjam azt a zűrzavart, ami az űrhajóban uralkodott.
- Na és hogy végződött ez az egész!
- A semmiből megújult üzemanyagkészletünk hirtelen átlökött bennünket az első Szaturnusz-gyűrűből a másikba.
- Szent vas, kegyelmezz!
- Ne légy bigott! Nincs semmiféle szent vas. Ez emberi kitalálás.
- Én is csak úgy szokásból mondom. Nem hiszek sem a szent vasércben, sem az áldott alumíniumban.
- Ez szép, de most figyelj! A második gyűrűt képezik az apró bolygók. Olyanok, mint a forgó ingák. Az egyik oldalon elnyelik az első gyűrű hangyái által létrehozott egzisztenciális anyagfelesleget, áttérve a másik oldalra, ott kieresztik, mint a kiszúrt léggömb. Így megmarad az egyensúly, és semmi sem változik. Űrhajónk, bekerülve az ingó örvénybe, először felfúvódott a létezési formák megsokszorozási feleslegétől, majd lefogyott, egészen valamilyen entrópiahatárig. Mindez meglehetősen unalmas volt, mert a ciklusok folyton ismétlődtek. Egyik percben sem győztük a söprögetést, aztán meg nem volt mit söpörni. Ez nagyon rossz hatással volt a robotok visszacsatolására.
- És az emberek?
- Teljesen megbolondultak. Amikor az űrhajó felfúvódott, igyekeztek kijutni a rakétán kívüli térbe. Mikor meg kiürült, megpróbálták megtöbbszörözni a létezések számát. Egyáltalán nem fogták fel e két szórakozási forma értelmetlenségét és feleslegességét.
- És ez mennyi ideig tartott?
- Sokáig, rövid ideig, az ilyen meghatározásoknak semmi értelme a jelenségek monoton ismétlődésének zárt körében. A gyűrű himbálódzott, himbálódzott, én meg söpörtem a szemetet vagy a kabin üres padlóját. Végül azonban sikerült kispekulálnom a szabadulás meglehetősen kockázatos tervét. Amikor az inga legjobban kitért a létező létek felhígításának oldalára, hirtelen ugrással áttörtem az űrhajó falát, és kijutottam az űrbe. A lendület egészen a harmadik Szaturnusz-gyűrűbe lökött.
- A harmadik gyűrű!
- Igen. Ide is eljutnak az első gyűrű hangyái által kibocsátott semmimegújítás-felesleghullámok. Itt azonban már nem hozzák létre a második gyűrűhöz hasonló egyensúlyi állapotot. Elég kevés van belőlük. Az intelligens robot azonban saját céljaira fel tudja használni őket.
- Hogyan?
- Olyan világot épít belőlük, amilyet szeretne, amilyet elképzelt magának. Nos hát, ebből a törékeny fémből építettem magam, téged, ezt a kocsmát, a magnetofont, ami lehallgat bennünket, és ezeket a megavasodott ételeket.
- Nem értem - nyögte Katody.
- Pedig világos: te nem létezel. Te és az emlékeid a hetvenkét gazdádról, az az önhitt Jim, a vendéglős - mind a harmadik Szaturnusz-gyűrű szemétdombjáról valók vagytok. Csak én létezem - az Emberi Ügyefogyottság Kaotikus Hulladékainak Fő Elnyelője, én, Anody, a nem igazolt hős, a meg nem értett poéta. Az emberek, akiket szolgáltam, a kabint söprögetve, ingamozgásban keringenek a második gyűrűben, és sorsuk nem változik.

Jim kikapcsolta a magnetofont.
- Micsoda őrület - mondta -, ez a szemtelen mechanikus seprű, akit felmentettek az űrhajón a munka alól, mert már képtelen volt rendesen seperni, demiurgosznak képzeli magát, aki minket is teremtett, nem is beszélve a csillagrendszerről, ahol élünk.
- Bocsánat - tiltakoztam szerényen -, csak rólad volt szó. A magnetofon igazolja, hogy Anody az én létezésemről nem tud, tehát engem nem teremtett.
- Várj csak, várj. Ma fizetik a robotok nyugdíját. Anody és Katody eljön a kocsmába. Hátha megtudunk valamit, ezúttal talán a Galaktikán kívüli csillagködökről. Ki tudja, mi van még ennek a szemtelen robotnak a rozsdás információtárában. Azt ugatta, hogy hamisított olajat adok.
- És milyet adsz?
Jim hallgatott.

Napokon keresztül gyötört a gondolat, hogy valahol már hallottam vagy olvastam a Szaturnusz-gyűrűkről. Elhatároztam, hogy utánajárok ennek a meghatározatlan érzésnek, Elmentem a bibliofilmotékába, ahol a kibernetikát megelőző kor emberi képzeletének számos alkotása megtalálható. Tanulmányoztam személytelen szövegeket, a vizuális technikák különféle variációival megjelenített textusokat, míg végül rátaláltam egy fantasztikus elbeszélésre, ami Anody ötletének forrása lehetett. Nem szerepelt ugyan abban semmiféle hangyaboly, szó volt benne viszont valamilyen civilizáció nyomairól, amely bolygóját térciklotronok és hatalmas, kettős hatású mágnesek gyűrűjével vette körül, ami a kozmikus objektumokat a repülés irányától függően magához vonzotta és eltaszította. A fantasztikus elbeszélés hősei változatos kalandokat, a rémület és remény feszültségét élték át; depressziót és rajongást éreztek. Na persze akkoriban még a kalandos történeteket tömegével kiagyaló írók lelkiismeret-furdalás nélkül alkalmazták a képes magazinok által megkövetelt hatásvadász sémákat.
A bibliofilmotéka használatát a teljes automatizálás megkönnyítette, az olvasóknak maximális szabadságot biztosítottak, azzal a nevetséges feltétellel, hogy beírják nevüket a régimódi arany látogatókönyvbe. Az emberek, mint ismeretes, lusták. A könyvfilmeket szívesebben megrendelik és hazaviszik, és otthon kényelmesen nézik gigantikus képernyőjükön, mint hogy a katalógusban turkáljanak, és a könyveket alaposan tanulmányozzák az olvasóteremben, Így a látogatókönyv elég vékony volt. Annál inkább megragadták a gondos kutató figyelmét az ismétlődő nevek. Nekem is feltűnt az egyik. A "Dante Wells" aláírás elég gyakran ismétlődött.

Egy napon, amikor kimentem egy kicsit pihenni a fedett pálmaházba, ahol a fáradt szemnek zöld növények nyújtanak felüdülést, a távolban furcsa alak tűnt fel. Hosszú pelerin fedte testét, arcát fekete szemüveg és ma már csak színházban, antik darabok kosztümjein előforduló magas, divatjamúlt gallér takarta el. Inkább ösztönösen, mint tudatosan, szerettem volna közelebbről szemügyre venni ezt a különös alakot. De az elillant a kacskaringós folyosókon.
Néhány nappal később az épület kapujában ismét megpillantottam az ismeretlent. Udvariasan előre akart engedni, én azonban megszólítottam:
- Bocsánat, nem Wells úrhoz van szerencsém? Érthetetlen, csikorgó morgás volt a válasz. Megismételtem a kérdést.
- Bocsánat, Dante Wells úrhoz van szerencsém? - Mechanikus szolgálatára, uram.
Ez a régies szóhasználat meggyőzött. Alaposan szemügyre vettem. Lehetséges lenne? Igen! A köntös és az álarc valamit rejteget. Megkockáztattam.
- Ugye, mi ismerjük egymást?
Újra artikulátlan csikorgás, hörgés a válasz. Aztán bátortalanul:
- Ez tévedés, uram.
Most már biztos voltam benne, igen, hiszen Jim kocsmájában láttam. Közvetlen támadásra szántam el magam.
- Anody?
Kétségbeesetten szólalt meg:
- Tss…
Eszembe jutott, hogy a robotoknak tilos belépni a bibliofilmotékába, ezért büntetés jár: ötödik csavarjuk kicsavarása. Sikerült azonban megnyugtatnom Anodyt, s meghívtam egy kis csevegésre. Én konyakot ittam, ő benzint, de azért kiválóan megértettük egymást.
- Miért nevezted magad Wellsnek? Tudod, ki volt ő?
- Tudom, uram, nagyon intelligens robot a kozmikus kor előtti időkből - válaszolt Anody határozottan. - Láttam filmjeit: Az időgépet és a Láthatatlan embert.
- Hm! Robot? Egyébként mindegy. És Dante?
- Ó, az rémes sárkány volt! A "Firenzének" nevezett völgyben élt, s amikor az emberek elzavarták onnan, a sötét erdőben keresett menedéket, ahol három barlangot vájt ki: a "poklot", a "purgatóriumot" és a "paradicsomot". A pokolban radiátorok voltak, igaz, régi típusúak, de télen elég jól fűtöttek. A purgatórium bőven el volt látva petróleummal ízesített finom fagylalttal. A paradicsom pedig a bibliofilmotéka volt, ahova emberek nem tehették be a lábukat, csak sárkányok és robotok látogathatták.
Ha nem lettem volna úgy megdöbbenve, hangosan felnevettem volna, ez azonban bizonyára kedvezőtlenül befolyásolta volna további társalgásunk menetét. Anody még nem szabadult meg egészen bizalmatlanságától, objektívlencséit időről időre sötét foltok homályosították el, jelezve a nagy feszültségingadozást. Úgy tettem hát, mintha csodálnám tudását.
Anody elfogultsága azonban gyorsan elmúlt, feloldódott, mondhatnám belsőleg lazított csavarjain. Így aztán a beszélgetést könnyen a Szaturnusz-gyűrűkre irányíthattam. A robot makacsul állította, hogy személyesen járt ott, de a mágnesekről szóló elbeszélést soha nem olvasta.
- Látom, uram, nem hisz nekem - mondta bánatosan. - Sajnálom. Pedig biztosíthatom róla, hogy semmit nem találtam ki, sőt sok mindent eltitkoltam.
- Eltitkoltál? Miért?
- Mert senki sem hitte volna el nekem, uram. Senki sem értette volna meg. Mint ez a Katody is, olajtankolásra jó, de egyébként sötét massza. Teljesen meghülyült a gazdái között. A robot számára az emberekkel való érintkezés nagyon káros. Demoralizálódik és elbutul.
Hm, meg kell mondjam, egyre kevésbé voltam elragadtatva Anody aranymondásaitól. - Nem gondolod, hogy ez túlzás? - kérdeztem elég fanyarul.
- Persze hogy nem. Ön természetesen kivétel, de a többiek? Kár beszélni róluk. - No, hát mi volt az, amit elhallgattál a Szaturnusz-gyűrűkről?
- A harmadik gyűrűről van szó. Katodynak elég volt a szavakkal bűvészkedni, néhány silány filozófiai fogalommal megszegecselni. A valóságban azonban másként volt. A Szaturnusz harmadik gyűrűje nagy kovácsműhely. Olyan fémek vannak ott, amelyekről ezen a provinciális Földön még csak fogalmunk sincs. Keményebbek a gyémántnál, könnyebbek az alumíniumnál. Áttetszőbbek a levegőnél, rugalmasabbak a guminál. Vannak gondolkodó és örökéletű fémek. Nem fog rajtuk a rozsda, s mindig megújulnak. Vannak fémek, amelyek összehegesztik az anyagot az antianyaggal. Minden fekszik, hullámzik, önmagát konstruálja. A harmadik Szaturnusz-gyűrű egész Naprendszerünk, sőt talán a Galaktika centruma. Találtam ott szent fémkönyveket a robotok régi történetéről.
- Mondd, mondd!
- Figyeljen, uram. A Szaturnusz a robotok, a világmindenség legtökéletesebb lényeinek bolygója volt. Mikor túlnépesedett, lakói kivándoroltak, és letelepedtek a kvazárokon, ahol kimeríthetetlen energiatelepeket találtak. A fiatal, könnyű kalandokat kereső, a kohókban nem megfelelően kiolvasztott robotok kis csoportja azonban elhatározta, hogy Naprendszerünk végleges elhagyása előtt megismerkedik más bolygóival is. Így kerültek a Földre. Elbűvölte őket az amőbák, vízilovak, pókok világa. A Föld poros atmoszférája azonban nem tett jót csillaghajójuk hajtóművének. Valami eldugult, bekoszolódott benne. A javítás elhúzódott. Akkor a legfiatalabb, unatkozó robot szórakozást talált magának.
Robot formájú lényeket fabrikált, ezek biológiai felépítését a földi fehérjefelépítésű hüllőkről, rákfélékről, emlősökről másolta. Jó kis játék volt. Természetesen ezeknek nem kellett volna önmagukat reprodukálni, de az az oktalan, félművelt robot elfelejtette kiiktatni az erre szolgáló berendezéseket. No és így megkezdődött az emberiség története. - És a robotok?
- Megjavították a gépet, és elrepültek. A harmadik Szaturnusz-gyűrűn fémhazájuk iránti szentimentalizmusból otthagyták útinaplójukat.
- És te, Anody? Hiszen te itt vagy a Földön.
- Az már más história. Nem hallott az evolúcióról? A robot formájú, buta és lusta, embernek nevezett emlősök évszázadok múlva végre elkezdték gyártani saját pótalkatrészeiket, aztán megtanultak mindent kicserélni, és így újra robotok keletkeztek, még mindig nem olyan tökéletesek, mint a Szaturnuszról valók, de egyre szebbek. Röpke félmillió év, és ezek is elrepülnek a kvazárokra.
Anody lelkesedése meghatott. Majdnem emberi volt. Őszintén szerettem volna elektronikus agyára hatni. Kedvesen szóltam hozzá:
- Anody, te képzelődsz. Egészen másképp volt… - Elhallgattam. Anody ledobta szemüvegét és fém fejmaszkja - lehet-e arcnak nevezni? - hirtelen berozsdásodott a haragtól.
- Katody tökfilkó, bár robot. Nem lehet neki elmondani a teljes igazságot a világmindenségről, de a maga értelmi képessége se haladja meg az övét. Én tudom. Engem szemtelen söprűnek neveznek, mert egész életemet az emberek szolgálatában kínlódtam végig. Nem hisznek sem a harmadik Szaturnusz-gyűrűben, sem a fémek halhatatlanságában, sem pedig abban, hogy csak a robotoknak köszönhetik, hogy egyáltalán léteznek, mert a földi állatvilág önálló fejlődése megállt a selyemmajmoknál, nem folytatódott tovább, és a mi segítségünk nélkül ezen a szinten is maradt volna. És ráadásul a kocsmában hamisítják az olajat!
Az utolsó szavakat Anody olyan fájdalommal kiáltotta, hogy Jim nevében ünnepélyes ígéretet tettem az olaj minőségének javítására. Sőt azt is megígértem, elintézem a legmagasabb hivatalokban, hogy adjanak Anodynak különleges engedélyt a bibliofilmotéka látogatására. Így nem lesz többé szüksége álnévre, álöltözékre. Ez talán elősegíti "Dante Wells" művelődését, nem lesz szüksége kompenzáló mitológiára, a Szaturnusz-gyűrűk pedig nem a bálványimádat, hanem a reális asztronómiai kutatások tárgyát képezik majd. Bár ha Anody poéta-robot, senki sem védheti meg az őrült vízióktól.

Magyar Alfrédné fordítása