William T. Powers - Allegória

 A Kutatásirányító Központ elseje előtt mindig nyakig volt a munkában, mert ilyenkor osztották szét, utalták át a kutatástámogatást, s a hónap első hetében kezdték ontani az alagsorban elhelyezett óriás-komputerek a Központ csekkjeit.
 Egy hétfő reggel, hónap harmadikán, John Mark olyan értesítést kapott, mely jó két hétig súlyosan kihatott lelke stabilitás-kategóriájára. Aztán, persze, már nem.
 Mark az íróasztalánál ült a Befutó kérelmek osztályán, és a kutatáskezdési kérvényeket kódolta. Ez javarészt rutinmunka volt, abból állt, hogy a különféle kérvényeket le kellett fordítania komputernyelvre; ötven kérvény közül egy ha akadt, amely valóban gondolkozást igényelt, s ezerből legfeljebb egy, ami személyes megbeszélést.
 Gondolatai, amelyek kényelmesen sima és rendezett mintához igazodtak, csak nagyon-nagyon szokatlan események hatására kavarodtak fel...
 Tágra nyílt szemmel bámult a kérvényre, s ujjai megbénultak a kódológép billentyűin.
 Név: Henry Norris. Cím: WJCHN101100010100001. A tervezett kutatás tárgya: Antigravitációs készülék alkalmazása szállítmányozási célra.
 Mark hasi idegközpontjában veszedelmesen megbolydult a zavar: agya, mely tudta, hogyan kell elbánni ezzel az érzéssel, gyorsan végigkutatta a lehetőségeket, és fölmutatta a megoldást. Mark elmosolyodott. Piros ceruzával gondosan kijavította a kérvény címét, imigyen: Antigravitációs készülék kidolgozása szállítmányozási célra. Aztán rábélyegezte: ELUTASÍTVA; TERMÉSZETTUDOMÁNYI OSZTÁLY, FIZIKAI CSOPORT. Indok: kutatásra logikailag alkalmatlan, majd visszaküldte WJCHN101100010100001 címre. Négy napra rá visszakapta, egy levél kíséretében:
 „Tisztelt uram - mondta a levél -, visszakaptam jelen levelemhez csatolt kérvényemet, amelynek tárgyát megváltoztatták, s a közepére elutasító bélyegzőt nyomtak. Ha a tárgyát megváltoztatták, persze hogy elutasították. Értem is, hogy miért. Én azonban nem kidolgozni akarom a készüléket, hanem alkalmazni, és az ezzel kapcsolatos kutatásokra kérek engedélyt. Épp ezért újabb, helyesen fogalmazott kérvényt nyújtok be, s kérem, hogy ez alkalommal kérvényemet valamivel gondosabban szíveskedjék intézni."
 Markot érdekelte volna, hogy miért fut végig a hátán a hideg. Végül is az egészben nincsen semmi aggasztó, mégis... Nos, ez az, nincs benne semmi aggasztó. Fölsóhajtott, kódolta a kérvényt, s továbbküldte a Természettudományi osztály fizikai csoportjához. Mire ebéd után visszajött, már az asztalán feküdt az elutasított kérvény, s mellette a szokott magyarázó levél is. Merő megszokásból végigolvasta:
 „Tisztelt uram. Kérvényét a Természettudományi Osztály elutasította. Végzésének indoka:
1. Antigravitációs készülék nem létezik.
2. A fizika bizonyított törvényei nem is teszik lehetővé antigravitációs készülék létezését. Levelünk terjedelme nem engedi meg, hogy közöljük azt a bonyolult adatsort, amelynek alapján a fizikai tudományok komputerszolgálatának nem adtunk engedélyt, hogy az ilyen készülék sikeres kidolgozásának valószínűségével kapcsolatos számításokat elvégezze. Tárgyban az alábbi szakirodalomra utalunk:..."
Ezután hosszú sor könyv- és tanulmánycím, könyvtári katalógusszám következett, mind az antigravitáció témaköréből, s végül egy jó tanács, hogy tanulmányozza gondosabban a fizika törvényeit.
 Ezt a részt Mark jól ismerte, szeme át is ugrott rajta. Pusztán csak forma kedvéért ceruzával ráírta a levélre, hogy elnézést kér a korábbi fennakadásért, majd a borítékot és tartalmát belehelyezte a postavályúba.
 Négy napra rá újabb levelet kapott WJCHN101100010100001-ről.
 „Tisztelt uram - így a levél -, elutasító végzését megkaptam. Minthogy úgy látszik, a Központban egy lélek nem akad, aki olvasni tudna, kénytelen vagyok levelem feladásától számított egy hét múlva hivatalában személyesen fölkeresni. Hogy a személyes kapcsolatot hivatalának bármely más analfabéta munkatársával elkerülhessem, magammal viszem készülékem működő modelljét.
Talán megfelelő színes képecskék és nyolcéves gyermekek szellemi színvonalához méretezett szókincs segítségével sikerül megértetnem Önnel, hogy antigravitációs készülék létezik, birtokomban van, alkalmazni szeretném különféle szállítmányozási célokra, s nem szeretném, ha kérvényem újra olyan csimpánzok kezébe kerülne, akiket történetesen megtanítottak írógépen írni. Ha a komputerek azt mondják, hogy ilyen készülék nem létezik, az az ő dolguk, de annak, amit a komputerek mondanak, úgy látszik, édeskevés köze van a valósághoz. Tehát kedden délután két órakor, azaz, ha Önnek így magas, az ebéd és a hivatalos idő vége közt körülbelül félidőben fölkeresem. Tisztelettel. H. Norris."	
 Mikor ezt olvasta, hogy „annak, amit a komputerek mondanak, úgy látszik, édeskevés köze van a valósághoz", Markon módfelett kellemetlen érzés borzongott végig. Egy pillanatra már arra gondolt, hogy a mentőket hívja, de letett róla, mert arra gondolt, hogy a szerencsétlen bizonyára mélyen csalódott ember, s ez a levél végül is a katarzis egy formája. De mindenesetre mulatságos lesz megnézni a készüléket.
 Este hazafelé menet Mark fölnézett az égre, mikor az esti sidneyi gyorsjárat elhúzott a feje fölött. Mindig akkor szállt arra, mikor ő a 4:08:30-asra várt, s ő általában úgy érezte, hogy ez is hozzátartozik a hazautazáshoz. De ma, mikor nézte, mint tűnik el a szeme elől, zavaró kis gondolatok kavarogtak az agyában. Tegyük fel, hogy a gép úgy húzna el a feje fölött, hogy nem durran, mint a pezsgősüveg, hanem antigravitációs sugár hajtja... vajon akkor is észrevenné-e? Biztosra vette, hogy igen, és mindenki más is. De maga elé képzelte a szorongó tömeget, s fölbuzdult benne az indulat.
 Aznap este a vacsorát szokatlan csöndben költötték el, annyira, hogy másnap délelőtt a felesége kénytelen volt átmenni a családi pszichológushoz, s megbeszélni vele a kérdést. Ez ugyanis nagy megrázkódtatás volt számára, mert eltervezte, hogyan fogja elmondani Johnnak, mit írt a húga. Hisz már az is, hogy írt, váratlan, következésképpen kínos esemény. S mikor John még azt is elmulasztotta, hogy háromnegyed óra hosszat olvassa az újságot, azután, hogy ő a piszkos edényt berakta a mosogatógépbe, s ahelyett inkább rádióhíreket hallgatott, teljesen elvesztette lába alól a talajt. Reggel maga John is kissé feldúltnak látszott, de nem volt hajlandó vele menni a pszichológushoz.
 Mire eljött a hétfő, majd a kedd reggel, John Mark fejéből teljesen kiment, hogy látogatót kap. Felesége is tökéletesen fölépült, megtudván, hogy belső bizonytalanságát ellensúlyozni tudja néhány vásárlással, amit a pszichológus javasolt, s ha elalvás előtt többször elismétli a G-36-992 és -9973-as mondatot. Ezt az önkorrekciós kézikönyvből merített két passzust már többször is alkalmazta, mindig kitűnő eredménnyel.
Marknak csak déltájt jutott megint eszébe a mondat: „annak, amit a komputerek mondanak, úgy látszik, édeskevés köze van a valósághoz". Megdöbbentette, s kezdett megint megzavarodni, töprengett, hogy az ördögbe jut ilyesmi az eszébe. Szerencsére, ott volt a keze ügyében egy gyógykép készülék, s miután néhány percig gyönyörködött kedvenc színésznőjében, teljesen visszanyerte a lelke nyugalmát. Megebédelt, derűsen visszatért az íróasztalához, s folytatta a kódolást.
 Az ebéd és a hivatalos idő vége közt körülbelül félidőben jutott eszébe, hogy Norris bármely pillanatban beállíthat. Mégpedig magáról Norrisról, aki pontban kettőkor belépett az ajtón.
- Ön Mark? - kérdezte Norris. Aktatáska volt a kezében, s Mark nem tudta levenni róla a szemét.
- John Mark... igen... parancsol? - hadarta Mark.
A jó modor, gondolta, s a székre mutatott az íróasztala előtt. - Foglaljon helyet. Óhaj-sóhaj, talán módomban van elmulasztani? (Homályosan emlékezett, hogy valamikor egy pszichológus mondta neki ugyanezt.)
- Marhaság - mondta Norris. - Magának éppúgy esze ágában sincs elmulasztani az én óhajomat-sóhajomat, mint elvágni a tulajdon torkát. Elhoztam a modellt.
 Norrisnak egy pillanatnyi kételye nem volt, hogy Mark tudja, ki ő, s Mark még csak nem is gondolt rá, hogy megkérdezze.
- Hol van? - kérdezte Mark. Torkába ugrott a szíve, és szeme majd átfúrta az aktatáskát.
 Norris hallgatott, s tekintetében, ahogy ránézett Markra, mintha egy pillanatra szánalom csillant volna. Aztán vállat vont, s a levegőben odalökte a táskát Marknak. Az némán, nyílegyenesen vitorlázott Mark feje felé. Szemmel láthatólag semmi sem tartotta.
 Mark értetlenül meredt a közeledő barna négyszögre. Képzeletében aktatáska aktatáskát követett, mind szép görbe vonalban földet ért, de ez, ez az egy fönnmaradt a levegőben, s teljesen lekötötte a figyelmét. Valami pillanatról pillanatra kétségbeesettebben suttogott az agyában.
- Minden akció önmagával egyenlő, ellenkező előjelű reakciót kelt.
- Leesik, leesik!
- 356. fejezet, 9. bekezdés, A. cikkely: A gravitáció...
- Esküszöm, hogy híven szolgálom a Biztonság és Jólét tanát...
- Jól jegyezd meg, fiam, a komputer örök, nyugodtan folyamodhatsz hozzá...
 Majd megint, teljesen spontán:... „annak, amit a komputerek mondanak, úgy látszik, édeskevés köze van a valósághoz."
 És a keze önkéntelenül kinyúlt, megérintette az aktatáskát, csak egy pillanatra, s elájult.
 Mikor a szemét kinyitotta, hallotta, hogy Norris megkérdi:
- Újra el akar ájulni?
- Nem - mondta. Fölállt a látogatók számára az íróasztal elé állított székből - nyilván Norris ültette oda -, s megitta a pohár vizet, amit Norris kínált. Arca égett a szégyentől, s szörnyen levertnek érezte magát.
- Most már elhiszi? - kérdezte Norris.
- Menjen innét. Nagyon kérem - esedezett Mark.
- Marhaság — mondta Norris. - Majd éppen most. Miután tizennyolc évig és két hétig dolgoztam rajta. Kiverem ebből a ködös agyú bandából, hogy engedélyezze a készülékem alkalmazását különféle szállítmányozási célokra, s ha nem, hát kiderítem, miért.
- De hát ez teljesen lehetetlen - suttogta Mark. – Az nem lehet, hogy antigravitációs készüléket dolgozott volna ki. A fizika törvényei...
- Ide figyeljen, barátom - mondta Norris, valamivel türelmesebben. - Ki állította fel a fizika törvényeit?
- Háát... senki. A komputerek következtették ki a világmindenség alapjelenségeiből.
- És ki mondta, hogy azok a világmindenség alapjelenségei?
- Háát... ez már nevetséges - rázta a fejét zavartan Mark. - Az alapjelenség alapjelenség. Mindegy, hogy ki fedezte fel, attól még alapjelenség marad.
 Norris némán az aktatáskára mutatott - ott sodródott az íróasztal és a vízhűtő közt, a légkondicionáló huzatában valamivel gyorsabban. Mark csak egy rövid pillantást vetett rá, aztán elfordította a fejét.
- Zavarba ejtő ábrándkép - mondta -, s tudja, hogy az ábrándképek törvényellenesek. Követelem, hogy azonnal, logikusan magyarázza meg.
- Úgysem értené - mondta Norris, fesztelenebbül. - Nem tudnám meggyőzni róla, hogy ez nem trükk és nem optikai csalódás.
- De miért is hagynám, hogy meggyőzzön? – kérdezte Mark kétségbeesetten. - Semmi értelme. Ilyen nincs, akkor miért próbálna meggyőzni róla? Nem értem.
- Mit nem ért? - kérdezte Norris. Utánament az aktatáskájának, és megfogta. - Hisz látja... mi van ezen megértenivaló?
- De tudom, hogy mit láthatok! - kiáltotta kétségbeesetten Mark, és legszívesebben elsírta volna magát.
- Akkor hadd magyarázzam meg olyan egyszerűen, ahogy tudom - mondta Norris. - Ebben az aktatáskában olyan készülék van, amely megsemmisíti a föld vonzását. És úgy állítottam be, hogy pontosan ellensúlyozza a táska önsúlyát. Más nincs benne, egyedül az tartja a levegőben.
Ebből következik, hogy igenis létezik antigravitációs készülék. Továbbá szeretnék némi pénzmagra szert tenni, mert ostoba fejjel tizennyolc évig és két hétig, míg ez a masina el nem készült, gyakorlatilag koplaltam. Ez többé nem vonz. Semmi más nem érdekel, csak hogy gazdag legyek, és ne koplaljak, amíg az erőteremet is ki nem dolgozom. Érti?
- De hát erőteret sem találhat ki! - zihált Mark, és úgy érezte, rosszul van. - A fizika törvényei szerint nem lehet...
- Megint a fizika törvényei - mondta Norris. – Csak nem fogom elvetni a terveimet, mert egy betokosodott komputer kijelenti, hogy nem láthatom, ami a szememet kiszúrja.
Mark úgy érezte, valami hideg telepszik a mellére.
- Ezért becsukathatnám - suttogta. - Ilyesmit nem szabad mondania. Egyedül a fizika törvényeinek köszönhetjük, hogy sikerül megvédenünk a lelki egészségünket a valóságos univerzummal szemben. A valóságszemléletnek nincs más olyan módja, amely ne vezetne pszichózishoz: ezt ugyanolyan jól tudja, mint én. Ez az élet egyik alapvető igazsága.
- Feltehetőleg ezt is a komputerek számították ki magának? - mondta Norris. - És azt is a komputerek mondják, hogy mindent higgyen el, amit a komputerek mondanak? Hát azt ki mondta, hogy higgye el, ha a komputerek azt mondják, hogy mindent higgyen el, amit komputerek mondanak? Marhaság.
- A marhaság őskori kifejezés - felelte Mark szédelegve. Két kézzel kapaszkodott az íróasztalába. - Magának el kéne mennie a pszichológusához. Mégpedig rögtön, mert veszélyben van az elmeállapota. Ezt pedig hagyja abba, kérem. Lerombolja a hitemet mindenben, amiben eddig hittem.
- Miért hisz bennük? - kérdezte Norris. - Mert azt mondták, hogy higgyen? Gondolkozott maga valaha is a saját fejével?
 Mark levegő után kapott. - Maga elmebeteg! - s már nyúlt is a csöngő felé az íróasztalán. Norris elkapta a csuklóját.
- Kár a gőzért. Nincs az a pszichometriai vizsgálat, amin ne kapnék három A-t. Nem vagyok elmebeteg – és maga sem az -, csak egy a baj, hogy maga tudomásul vett valami nagyon is korlátozott valóságot, mégpedig mert félt nem elfogadni. Miért fáj annyira, hogy erre ránézzen? - mutatott az aktatáskára.
 Mark mély lélegzetet vett, s belekapaszkodott megrendült valóságérzetébe. Józan megfontolással az egyetlen vigaszforrásból merített, ami a keze ügyében volt.
- A gravitáció törvénye nem kíván bizonyítást. Hiteles szaktekintélyek sokezerszer vetették próba alá, s pontosan ugyanaz bizonyosodott be, amit a komputerek mondanak - a gravitáció két anyagi test kölcsönös vonzása. Meg: A gravitáció törvényét lezárt témának tekinthetjük. A komputerek nem igényelnek e tárgyban újabb adatokat, márpedig a komputereket úgy tervezték, hogy jelezzék, ha ahhoz, hogy egy rendszer önmagában megállja a helyét és összhangban legyen a világegyetem valóságával, további adatok szükségesek. - E mondat, szinte ugyanebben a formában, bár mindig más-más összefüggésben, szerepel a Minden Tudás Könyvének majdnem valamennyi fejezetében.
 Mark már évek óta nem olvasta a Minden Tudás Könyvé-t, csak az alapelveire emlékezett, de azt tudta, hogy valahol meglelhető benne az a tudás és az az okfejtés, amelynek alapján e lehetetlen emberről és a lehetetlen játékszeréről be lehetne bizonyítani, hogy csaló, szemfényvesztő, elmebeteg. Bár emlékeznék többre belőle... Gondolatainak zűrzavaros kavargása közben egyszerre föltámadt benne az ihlet.
 - Ide hallgasson - mondta váratlanul logikusan. - Talán nem szép tőlem, hogy nem hiszek a tulajdon szememnek. De van ám valami, amire maga sem gondolt. Maga szerint mit szól majd ehhez a többi osztály? Végül is ez ugyancsak forradalmi... - bent valami nyilallást érzett -... forradalmi szerkezet, erről az ő véleményüket is ki kell kérni.
 Norris nyomban fölcsattant, mint ahogy Mark tudta is, hogy tiltakozni fog.
- Ez a készülék kizárólag a fizika és mechanika törvényeit érinti. Semmi közvetlen köze a többi osztályhoz. Tudja jól, hogy egy találmány alkalmazásához senkinek nem kell az egész Központ jóváhagyását kérnie! Mark mosolygott.
 - De hisz maga mondta az előbb, hogy a készülékét a fizikai csoport rendelkezésére álló adatok egymagukban nem magyarázzák meg. S minthogy nem, meg kell vizsgálnunk minden adatot, s a lehető legbecsületesebb döntést kell hoznunk.
- Rendben van - mondta Norris. - Gyerünk. De ne felejtse el, itt vagyok, és teszek róla, hogy azt mondja, amit lát. Mondja meg nekik, hogy az aktatáska lebeg a levegőben.
 Mark odament a házitelefonhoz, és megnyomta a Pszih gombot. Azt mondta:
- Itt van nálam egy ember, és azt állítja, hogy antigravitációs készüléket talált ki. Nem... egy pillanat... egy aktatáskát hozott magával, s az magától lebeg a levegőben. Igen. Semmi látható alátámasztása. Nagyon érdekes, de a fizikának nincs olyan törvénye, amely ezt igazolná. Azért igazán nem dobhatom ki a palit, hogy ilyen készüléke van, de mit gondol, adjak neki engedélyt, hogy ezt a szállítmányozás különféle formáira alkalmazza?
Norris közelebb ment, s elkapta a választ.
- Szó sem lehet róla. Ezt még csak nem is kell beletáplálnom a komputerbe.
 Norrison látszott, hogy meg van sértve, de a hang folytatta:
- Az antigravitáció széles körű bizonytalanságot keltene, és megrendítené az egész rendszert. Tudja jól, hogy a valóságot kímélnünk kell. Mondja meg a palinak, hogy jobban tenné, ha jól eldugná ezt az izét, s mihamarabb elfeledkeznék róla. Azt is mondja meg neki, hogy szívesen látom egy kis beszélgetésre, ha kedve tartja. Nagy megrázkódtatás lehetett ilyesmit kitalálnia. Ott van?
 - Igen. Itt - mondta a telefonba Norris. - Azt meg honnan veszi, hogy nagy megrázkódtatás volt? Élveztem minden percét. Csak nem akarja beadni nekem, hogy nem csinálhatom?
 - Nos, ha úgy tetszik, pontosan azt, uram. Persze fellebbezhet a döntés ellen, és mi betápláljuk az adatokat egy komputerbe. Azt azonban közölnöm kell, hogy a Pszichológiai csoport komputerei automatikusan elvetnek mindent, ami a Fizikaiak komputerdöntéseinek ellentmond. Helyesebbnek tartanám, ha néhány hetet a háromdimenziós gyógykép készülék mellett töltene, vagy tehetségét valami hasznosabb tevékenységre fordítaná.
Végül is a Minden Tudás Könyvében, felsorolt adatok közt még számtalan felderítetlen összefüggés létezik.
A komputerek meg csak azt tudják, ami ott megtalálható... lenyűgöző kilátás.
 - Ez mind nagyon szép - mondta Norris. - De... ha a Fizikaiak megváltoztatják az antigravitációra vonatkozó döntést, maguk is megváltoztatják a magukét? 
 - Valószínűleg - válaszolta a hang -, bár persze meg kell kérdeznünk az Orvostudományit is. Végül is manapság népünk testi egészsége ugyanolyan fontos, mint a lelki.
 Az Orvostudományi Osztály gyors volt, és a lényegre tapintott; történetesen épp egy jó emlékezetű embert fogtak ki.
 - Nem. Már korábban is érkezett hozzánk ilyen kérdés, Mark. A döntés egyértelmű. Rémlik, hogy egy bizonyos doktor Summers talán vagy ötven éve betáplálta a vonatkozó adatokat egy komputerbe, csak hogy lássa, mi történik, s kiderült, nincs ember, aki elviselné az antigravitációs repülés megterhelését. Tudod, az endokrin egyensúly, a vérnyomás, a respirációs hányados és így tovább. Meg különben is, rengeteg adatunk van a Pszichológiától, hogy az ilyen fizikaellenes jószág bevezetése nyomban tömegpszichózist idézne elő. És mit szól a dologhoz a Kereskedelem?
- Őket még nem hívtam - mondta mosolyogva Mark.
- Hát akkor kösz, és viszlát, Jim. - Megnyomott egy újabb gombot.
- Egen, Kereskedelem. Hogy mi?... Szent ég, ne rémítsen... Nem, azt hiszem, még ehhez hasonlót sem számoltunk ki soha; várjon egy picit... épp szabad a csatorna, ami magának kell. Rögtön jövök.
 Néhány perc várakozás után a hang megrendülten közölte:
- Ide hallgasson, a legokosabb, ha nyomban elkobozza azt a masinát. Ha az valaha napvilágra kerül, a rendszer biztonsága nyomban zéró komma zéró-zéró-zéró értékre csökken. Ez méreg! Azt a komputert még föl sem találták, amelyik a szállítmányozásnak ezzel az új formájával foglalkoznék... hol vannak az üzemanyag-ellátás, a terhelés adatai, nem is szólva a rengeteg más tényezőről.
Mindenesetre betápláltam az antigravitást... s hogy mi jött ki, arról jobb nem beszélni. Nem megy.
Norris ezt már válaszra sem méltatta.
Mark észrevette a hallgatását, és megkérdezte:
- Hívjam fel még a Hírközlést, Jogot, Szállítmányozást és a Filozófiát?
- Ne - mondta Norris rosszkedvűen, s a lebegő aktatáskát nézte. - Ugye, maguk semmit nem értenek meg?
 - Ez világos - magyarázta Mark. - A maga készüléke nem e világra való. Még ha valóság volna, akkor sem lehetne semmi károsabb. Tudja, hogy mit művel a rendszerrel?
- Tudom - mondta Norris.
- Nézze, ne szívja úgy mellre. Tudom, hogy az ember az ilyesmit szörnyű fontosnak érzi, de idővel elfelejti.
Végül is ezernyi mást lehetne kitalálni, amire iszonyú nagy szükség lenne, s aki ilyen meggyőző illúziót tud kelteni, az annyit keres, amennyit akar, még ha csupa olyan masinát talál is fel, amit a komputer megenged. Maga teljesen belebolondult ebbe az izébe, de higgye el, semmi másra nincs szüksége, mint hogy egy időre szabaduljon tőle. Ha elgondolom, tizennyolc évig...
 - Igen. Tizennyolc évig. És két hétig. - Norris kurtán fölnevetett. - Maga valóban azt hiszi, hogy amit mond, attól majd jobban érzem magam?
 - Norris, maga az alapvető emberi törekvéseket igyekszik aláásni, azt, hogy az ember biztonságban éljen, megbízzon magában, gondját viseljék. Ha az embereket megfosztja a biztonság vágyától, akkor nem lesz miért élniük. Hát nem érti?
- Maga már próbálta, hogy milyen az, ha nem vágyik biztonságra? - kérdezte Norris.
- Ne legyen nevetséges. - Mark megint kezdte kényelmetlenül érezni magát. - Majd még önként megbolondulok.
- Honnan tudja, hogy máris nem az? - kérdezte halkan Norris.
 Mark hosszan bámult rá; tudta, hogy ez régi-régi trükk, de hirtelen nem jutott eszébe, hogy mi is a logikus válasz rá. Norris élesen figyelte. Aztán felsóhajtott, és megkérdezte: 
- Miért hisz a komputerekben?
- Mert biztonságot adnak.
- És miért kell magának biztonság?
- A biztonság alaptörekvés. Annak nincs miértje. -
Mark kibámult az ablakon, úgy érezte, megfogták, valamiféle Norris szőtte hálóba esett.
- Honnét tudja, hogy alaptörekvés?
- A komputerek azt mondják. Valamennyi.
- És ki határozta el, hogy a komputereknek azt kell mondaniok?
- Senki. Ez alapigazság.
- És honnét tudja, hogy ez alapigazság?      - A komputerek mondják.
- És ki határozta el, hogy a komputerek azt mondják?
- Senki. A komputerek. Nem tudom.
- És hogyan tud meggyőződni róla?
- Nem akarok meggyőződni róla.
- Miért nem?
 - Mert a komputerek megadnak minden választ, amire szükségem van.
 - És ki mondta, hogy a komputerekhez kell fordulnia válaszért? A komputerek?
- Hagyjon békén!
- Miért hagyjam békén?
Mark egy pillanatra elvesztette a fejét, és üvöltött:
- Takarodjon innét! Meg akar bolondítani!
- Mit ért azon, hogy bolond?
- Maga bolond! Le akarja rombolni á komputerek valóságát!
- És miért ne rombolnám le a komputerek valóságát?
- Ez mind benne van a Minden Tudás Könyvében. Több kérdésére nem válaszolok.
- Ki írta a Minden Tudás Könyvét?
- A komputerek! A komputerek! Úgyis tudja, miért csinálja ezt? Nagyon kérem, menjen innét!
- Mitől ijedt meg annyira? Csak nem kezdett el gondolkodni?
Mark odarohant az ajtóhoz, és felrántotta.
- Nagyon kérem. Menjen, vagy letartóztattatom.
 Norris fölállt, s fogta az aktatáskát. Az ajtóból visszafordult a káprázó és reszkető Markhoz, és azt mondta, nagyon érthetően:
- Ezen még gondolkodni fog.
 Azzal elment. Egy másodpercre rá, hogy elment, Mark belehanyatlott a látogatók számára odaállított székbe.
 Gondolkodni próbált, de más nem jutott eszébe, csak egy sor kérdés és válasz, s minden egyes kérdésnél megszólalt valami az agyában, mintha suttogva zsörtölődnék vele:
- Hisz ez nyilvánvaló. Hisz ez nyilvánvaló, így ment egész éjszaka, még másnap is meg a rákövetkező éjjel. Hajnali kettőkor, mikor a legnagyobb erőfeszítéssel sem sikerült elaludnia, pedig megpróbált tópartra, hegyekre gondolni, gyógyképet nézett, igyekezett elveszíteni az eszméletét, megpróbált meghalni, elsírta magát. Egy hét múlva beszállították a bolondokházába. Furamód nyugodt volt, mikor kinyílt és bezárult mögötte a kapu. Némán figyelte, amint kitöltik a rengeteg nyomtatványt, befogadást, hozzájárulást, a sok törvény kívánta formaságot. Mikor a nagy, szürke épülethez közeledett, elmosolyodott, s miközben az előcsarnokban várta, hogy bevigyék, már kuncogott. Miközben átvezették a sok egymást követő lelakatolt rácsos vasajtón, hahotázott, s mikor az ápoló bedugta a kulcsot az utolsó és legsúlyosabb ajtó zárjába, az oldalát fogta a röhögéstől. De hamarosan túlesett ezen is, és mély lélegzetet vett, mint az úszó, ha hosszú időre víz alá merül. Mikor az ajtó kitárult, levegő után kapott.
Norris fölnézett a munkapadról, rámutatott a hatalmas, csillogó laboratóriumra, a sürgő-forgó, fehér köpenyes emberekre, a műszerekkel megrakott polcokra, a kapcsoló- és mérőasztalokra, s vigyorogva azt mondta: - Isten hozta a diliházban.