WILLIAM MORRISON (JOSEPH SAMACHSON) - AZ IDEÁLIS BÍRÓ

(Galaxy Science Fiction, október)

Joseph Samachson vegyész ismét képviselteti magát egy kényszerű átváltozásról szóló csodás történettel; meséje szomorú és vidám. Belevág Horace Gold elképzelésébe, amellyel a Galaxy anyagát összegyűjtötte: társadalmi elmélkedés, könnyed stílusban.
Bár több mint ötven science fiction története között számos kiváló munka akad, "William Morrison"-nak önálló kötete soha nem jelent meg, szinte a feledés homályába merült - ezen a helyzeten igyekszünk most segíteni.
- MHG

Valami szöget ütött a fejembe…
A science fiaion írók jó része jártas valamilyen tudományban, olykor egyik-másik szakterületen aktívan dolgoznak is. Akadnak közöttünk matematikusok, számítógépes szakemberek, antropológusok, biokémikusok, fizikusok és mások is.
Jó volna adatokat látni arról, hogyan oszlanak meg a science fiaion írók e szakterületek között, arra is kíváncsi lennék, hány történet játszódik az író saját szakterületén. Vajon az derülne ki, hogy az írók ritkán írnak szakmájukba vágó történeteket? Ha így van, az-e az oka, hogy túl sokat tudnak ahhoz, hogy képzeletük szabadon szárnyalhasson? Vajon tudásuk inkább teher, amely gátolja őket?
Bár merészen hangzik, úgy vélem, van ebben valami, már csak azért is, mert hivatásos biokémikus vagyok, és kevés történetem vág a szakterületembe.
Persze alkalomadtán azért a kémiával is foglalkozom írásaimban, úgy vélem, olykor-olykor minden szakember körülnéz a saját háza táján. Bizonyíték erre a következő, kémiai hátterű történet, amelyet szerzője kémiai ismereteinek birtokában írt. (Viszont a nagy E. E. Smith, az élelmiszer-vegyészet doktora, soha egyetlen történetet sem írt a saját szakterületéről. Ez biztos)
- IA

Ronart újjáteremtették, ha ez a helyes kifejezés rá, de láthatta, hogy nem bíznak meg benne. Ügyetlen, kapkodó mozdulataikból nyugtalanság áradt, amikor felé közeledtek; szemükben pedig félelem volt. Győzködnie kellett magát, hogy menni fog a dolog. Idővel majd csak maguk közé sorolják, és nem jut folyton eszükbe az előélete. Egyelőre azonban mindenki emlékezett rá - ő maga is.
Mrs. Claymore, a Döntőbizottság tagja csacsogni kezdett:
- Ó, Mrs. Silver, annyira örülök, hogy eljött! Benevezett a versenyre?
- Félig-meddig - nevetett szerényen Mrs. Silver. - De persze nem is remélem, hogy éppen én nyerjek ennyi szép hölgy közül. Csak azért neveztem be, hogy… szóval az érdekesség kedvéért.
- Ez igazán kedves magától. De nekem ne mondja, hogy nem fog nyerni. Emlékszem én még arra a finom ebédre, amit a múltkor tálaltak, amikor George-dzsal maguknál jártunk. Igazán kitűnő volt.
Mrs. Silver könnyedén újra felnevetett.
- Ó, csak amolyan hétköznapi receptek. Örülök, hogy ízlett.
- Nagyon is! És bizonyos vagyok benne, hogy a döntőbírónak is ízleni fog a süteménye.
- A döntőbírónak? Hát nem bizottságról van szó?

Minden szót hallott. Fogalmuk sem volt, milyen éles a hallása, Ronar viszont nem kívánta még jobban zavarba hozni őket azzal, hogy elárulja nekik. Minden szót hallott, ami normális beszédhangon folyt a tágas szalonban. Ha koncentrált, még a suttogást is megértette. Most kellett is koncentrálnia, mert Mrs. Claymore közelebb hajolt társához, és érdeklődő fülébe lehelte:
- Kedvesem, hát nem hallotta? Ez a bizottság annyi gondot okozott nekünk. Azok a vádak a részrehajlásról! Rettenetes volt!
- Csakugyan? Hát akkor hogy sikerült mégis bírót találni?
- Most ne nézzen oda… Megmondom, hogy csináljuk. Tegyen úgy, mintha valami vicceset mondtam volna, és nevetve vesse hátra a fejét. Közben gyorsan pillantson rá. Ott ül egyedül az emelvényen.
Mrs. Silver az előírás szerint hálásan felnevetett, és tekintete végigsiklott az emelvényen. Olyan izgalomba jött, hogy szinte megfeledkezett a suttogásról.
- De hát ez…
- Pszt! Halkabban, kedvesem! - De hiszen - nem is ember!
- De annak számít - most már. Persze nézőpont kérdése.
- Micsoda földöntúli gondolat! Ki találta ki, hogy ő legyen a bíró? - Hát nem is a földiek! Halder professzor javasolta, amikor hallott a gondjainkról, tudja, aki azon a nagy aszteroidán lakik, a magukén túl. Először képtelenségnek látszott…
- Szerintem is az - helyeselt Mrs. Silver.
- De nem volt más választásunk. Senki másban nem bízhattunk meg.
- De hát ért a süteményekhez?
- Kedvesem, az ő ízérzékelése a lehető legkifinomultabb.
- Akkor sem értem.
- Egyszerűen emberfeletti, amit tud. Mielőtt Mr. Halder javaslatát elfogadtuk, néhányszor próbát tettünk vele. Aztán egyszerűen tátva maradt a szánk. Bármilyen főszereket összekeverhettünk - a Vénusz vagy a Mars legkülönlegesebb, legegzotikusabb füveit, a Föld vagy más ültetvényes aszteroida legerősebb, legnyersebb ízeit -, mindig meg tudta mondani, mit tettünk bele és pontosan mennyit.
- Alig tudom elhinni, Matilda.
- Ugye? Tisztára hihetetlen. Ha nem magam láttam volna, el se hinném.
- De hiszen nincs is emberi ízlése. Hát nem… nem…
- Húsevő? Az volt. Méghozzá azt mondják, a lehető leggonoszabb fajta. Egy mérföldről megszimatolta, ha a közelébe került valami állat, és akkor utána, mint a villám. A szülőholdján ő és a fajtája miatt vált lehetetlenné az értelmes élet. Csak képzelje el: lehetett volna akár ez a hold is, amelyen állunk.
- Csakugyan?
- Ez vagy valamelyik másik Szaturnusz-hold. Tennünk kellett valamit. Természetesen nem akartuk kiirtani őket, noha ez lett volna a legegyszerűbb, de hát olyan civilizálatlan módszer! Tudósaink végül is a pszichológiai újjáteremtést javasolták. Halder professzor elmondta, mennyi nehézséggel jár a dolog, de úgy fest, mégis bevált. Legalábbis az ő esetében.
Mrs. Silver lopva újra odapillantott.
- Biztos? Nem látom, hogy bárki is a közelébe merészkedne.
- Ó, nem akarjuk kihívni magunk ellen a sorsot, Clara. De ha csakugyan volna bármi veszély, biztos vagyok benne, hogy a pszichológusok soha nem engedik ki a markukból.
- Remélem is! De a pszichológusok néha felelőtlenül kockáztatják mások életét.
- Nos, van egy pszichológus, aki a saját életét kockáztatja, és a saját élete párjáét is. Ugye, ismeri dr. Cabanist?
- Csak látásból. Nem az a felfuvalkodott nőszemély a felesége? - Dehogynem. Nos, ez a dr. Cabanis felelt az egész újjáteremtésért. Mindjárt itt is lesz. A felesége is benevez egy tortát.
- Nehogy már ő akarja megnyerni!
- Tény, hogy jól süt, kedvesem. Add meg az ördög öreganyjának, ami az ördög öreganyjáé. De hogy dr. Cabanis, aki mégiscsak intelligens ember, hogy a csudába tudja elviselni, azt nem értem, no persze ő a pszichológus, nem én, ő biztosan jobban megmagyarázná. Ronar figyelme elkalandozott.
Tehát itt van dr. Cabanis. Körülnézett, de a pszichológust nem látta. Bizonyára később érkezik.
Ez a gondolat különös érzéseket kavart föl benne. Életének jó néhány fájdalmas pillanata éppen dr. Cabanishez kapcsolódott. Korábbi élete, amikor ragadozó volt, gondolat nélküli boldogságban telt el. Feltehetően jelenlegi életét is boldognak mondhatná, ha az ember nem volna olyan kínosan pontos a jelentések meghatározásában. Csak az a közbülső idő!
Igen, az túlzás nélkül is szenvedés volt. Dr. Cabanis kezelései a lelke mélységéig felkavarták, nem is hitte volna, mi minden rejtőzik benne. Az elektrosokkokat és a gyógyszeres kúrát nem bánta, de pszichéjének teljes és fokozatos átformálása, a bevésés időszaka, amikor meg kellett tanulnia, hogy annyira gyűlölje korábbi életét, hogy akkor se tudjon visszatérni bele, ha lehetősége nyílna rá, no és az emberek közti új és hasznos életre való szoktatás - hát ez már tiszta kínzás volt.
Ha akkor tudta volna, mi áll előtte, soha nem egyezik bele. A végsőkig küzdött volna, mint annyi társa. Mégis, most, hogy mindez már a múlté, úgy vélte, hogy az eredmény megérte a szenvedést. Sokkal fontosabb szerephez jutott, mint első pillantásra látszott. A külső planéták élelemellátásának nagy részét ellenőrzi, és szavában vakon bíznak. Elég, ha kifogásol egy tervezett szállítmányt, máris automatikusan lemondják, meg se várják a laboratóriumi vizsgálatokat. Szörnyen csodálják. És rettegik.
Más érzelmeket is tápláltak vele kapcsolatban. Fél füllel hallott egy suttogást, ami meglepte.
- Kedvesem, szerintem egész jóképű.
- De Charlotte, hogy mondhatsz ilyet valakiről, aki még csak nem is ember?!
- Sok embernél emberibbnek látszik. A ruháját mintha csak ráöntötték volna. Szerinted… van farka?
- Tudtommal nincs.
- Kár! - mondta a csalódott hang. - Olyan, mint egy kalóz.
- Valami farkasféle volt, úgy hallom. Ránézésre ki nem találnád, hogy négy lábon járt, ugye?
- Nem hát. Olyan szikár és fenséges! - Lám, mire képes a pszichológia.
"A pszichológia meg egy csomó operáció, hölgyeim - gondolta Ronar gúnyosan. - Nélkülük nem volnék képes ilyen szép egyenesen állni; kedves kis naprendszerünk összes pszichológusának segítségével sem."
Egy pettyes marsi diókaktusz mögül két erősebb hang hallatszott. Néhány oktáv különbség volt köztük. Egyik női, másik férfi. A férfi így szólt
- Ne aggódj, drágaságom! Szerintem bárki másnál jobban sütsz, főzöl.
Különös: valami csattanás vagy szisszenés hallatszott. Ezt nevezik az emberek csóknak, gondolta. Ellentétes nemek közt általában az érzelmek kifejezésére szolgál. Néha, főleg a női nem tagjai közt olyan formaság, amely mögött esetleg valóságos háború zajlik.
A lány remegve szólalt meg:
- De ezeknek a nőknek akkora gyakorlatuk van. Évek óta sütnek-főznek.
- És te, otthon?
- Jó, de az nem ugyanaz. Nekem szakácskönyvből kellett tanulnom. És senki nem állt mellettem, hogy gyakorlati segítséget nyújtson. - Gyorsabban megtanultad, mintha egy ilyen öreg tyúk lökdöste volna a könyököd, és irányított volna. Sőt: túl jól főzöl. Menten elhízom.
- Anyád nem ezt mondja. És a bátyád is elejtett egy megjegyzést az ifjú menyecske tésztájáról…
- Minél szakállasabb egy vicc, Charles annál jobban szereti. Ne izgasd magad. - Újra megcsókolta. - Legyen egy kis önbizalmad, édes. Te fogsz nyerni.
- Ó, Gregory, rettenetesen szép tőled, hogy ezt mondod, de én tényleg olyan bizonytalannak érzem magam.
- Bárcsak ember lenne a bíró, akkor csak rád nézne, és senki másnak nem lenne esélye. Mondtam már ebben az öt percben, hogy gyönyörű vagy?
Ronar figyelme ismét elkalandozott. Az emberi udvarlást ugyanolyan visszataszítónak találta, mint a legtöbb emberi táplálékot. Még néhány suttogást figyelt meg. Aztán megjelent dr. Cabanis. A derék orvos körülnézett, mosolygott, üdvözölt néhány ismerős hölgyet, mintha csak lelkük magánsztriptízén venne részt, majd egyenesen az emelvény felé indult.
- Hogy van, Ronar?
- Megvagyok, doktor. Azért jött, hogy szemmel tartson?
- Nem hinném, hogy szükség van rá. A döntésben vagyok érdekelt. A feleségem is sütött egy tortát.
- Sosem gondoltam, hogy a tortasütés ennyire népszerű emberi szenvedély.
- Amihez ügyesség kell, bármi is az, biztos, hogy népszerű lesz. Egyébként, Ronar, remélem, nincs megbántva.
- Megbántva, doktor? Hogy érti?
- Ugyan már, pontosan tudja, miről beszélek. Ezek az emberek még mindig nem bíznak magában. Már abból is látom, hogy ennyire tartják a távolságot.
- Figyelembe veszem az emberi gyarlóságot, doktor. Gyarlóság és még valami. Ezeknek az embereknek nem volt rá lehetőségük, hogy olyan alapos pszichológiai kezelést kapjanak, mint én. Nem várók túl sokat tőlük.
- Ebben van valami, Ronar.
- Nem lehetne valamit tenni értük? Nincs valami kezelés, amit törvényesen is kaphatnának?
- Csak önkéntes alapon lehetne. Tudja, Ronar, maga csak állatnak számított, és a kezelés ahhoz kellett, hogy az életét megmenthessük. De ezek az emberek a gyengeségükben egyedül vannak. Ráadásul egyikük sem súlyos beteg. Nem bántanak senkit.
Ronar egy pillanatra emberi kísértést érzett. Már a nyelvén volt: "A maga felesége se, doktor? Mindenki magát csodálja, hogy bírja elviselni." De leküzdötte a kísértést. Leküzdött már komolyabbat is.
Halk, de átható gongütés hallatszott. Dr. Cabanis megjegyezte:
- Remélem, Ronar, nem neheztel rám, játékunk mostani szakaszában. Nagyon rosszul érezném magam, ha a feleségem a bíró előítélete miatt esne el a győzelemtől.
- Ne féljen, doktor! Munkámból szakmai büszkeséget merítek. Kizárólag a legjobbat választom.
- Persze egyszerűbbé teszi a dolgot, hogy a sütemények számozva vannak, és a készítő neve nincs rajtuk.
- Ez akkor számítana, ha a bíró ember volna. Engem nem befolyásol.
Újra megszólalt a gong, ezúttal hangosabban. A társalgás fokozatosan elhalt. Egy talpig díszbe öltözött férfi kapaszkodott föl az emelvényre, rövidnadrág-száron sárga csíkot, frakkján pedig elől-hátul szárnyat viselt. Szeméből olyan meleg üdvözlés sugárzott, hogy majdnem tökéletesen elrejtette a félelmét.
- Hogy van, Ronar? Üdvözlöm!
- Megvagyok, szenátor. És maga?
- Jobban nem is lehetnék. Parancsol egy szivart? - Köszönöm, nem élek vele.
- Ó, valóban. Ráadásul elpazarolnék egy szivart: maga nem is választ. - Szívből felnevetett.
- Úgy tudom, hoznak egy külön törvényt, amely a hozzám hasonló… embereknek is… lehetővé teszi a választást.
- Mellette vagyok, Ronar, higgye el. Számíthat rám.
Az emelvényre most az elnöklő testes és fenséges hölgy emelkedett, rámosolygott Ronarra és a szenátorra, mindkettővel kezet rázott, s egyikük iránt sem mutatott megvetést. Az összegyúlt játékosok és nézők helyet foglaltak.
Az elnöknő torkát köszörülte.
- Hölgyeim és uraim, nyissuk meg gyűlésünket a Minden Planéták Himnuszával!
Mindannyian felálltak, Ronar is. Hangját nem épp éneklésre teremtették, de úgy tűnt, az emberi hangok nagy részét sem. Ő viszont legalább tudta a szöveget.
Az elnöknő ezek után az Elnöki Tanács nevében köszöntötte az egybegyűlteket.
Majd bemutatta Whitten szenátort. Kis oldalvágással utalt rá, hogy a szenátor már rég eltévelyedett, bár sokáig megúszta a házasságot. Noha a női nem ellensége, azért megengedik neki, hogy beszéljen.
Whitten szenátor hasonló szúrással védte ki a támadást. Hogy megúszta a házasságot, azt inkább a jó szerencséjének köszönheti ha nevezheti jónak -, mint az óvintézkedéseknek. De biztos benne, hogy ha szerencséje lett volna valaha e szép napon megjelent gyönyörű hölgyek bármelyikével is találkozni, és kitűnő főztjüket, sütésük remekeit megkóstolni, már rég elveszett ember volna. Béges-rég a poligámia bűnébe esett volna.
Whitten szenátor ezután az ősi ételkészítés művészetének dicshimnuszába fogott.
Ronar figyelme elkalandozott. Akárcsak a hallgatóság nagy részéé. Újabb beszélgetésre fülelt föl, a suttogás az első sorban, egy férfi és egy nő közt folyt.
A férfi kezdte:
- a te neved kellett volna ráírnom, nem a sajátomat.
- Butaság lett volna. Minden barátom tudja, hogy nem tudok sütni. Akkor meg olyan furcsa lenne, ha én nyernék.
- És az nem, ha én? Képzelem, mit fognak mondani a srácok a boltban!
- Azok a srácok hülyék. Mitől olyan férfiatlan dolog, ha valaki tud sütni-főzni?
- Nem ragaszkodom hozzá, hogy az egész világ megtudja.
- A legjobb konyhafőnökök férfiak voltak.
- De én nem vagyok séf.
- Ne izgulj már! - A suttogás elkeseredett volt. - Úgysem te fogod megnyerni.
- Hát nem tudom. Sheila!
- Mi az?
- Ha megnyerem, elmagyarázod majd mindenkinek, hogy igazából milyen férfias vagyok? Leszel a koronatanúm?
A lány visszafojtott egy kuncogást.
- Ha nem segítesz, nekem kell körbejárnom, hogy bizonyítsam.
- Pszt! Még meghallják.
Whitten szenátor csak beszélt és beszélt.
Ronar visszaemlékezett arra, amikor még szülőbolygóján kóborolt. Már hiányoztak belőle a régi vágyak. Már halvány kísértetük élt csak benne, erőtlenül és ártalmatlanul. De még emlékezett arra a kellemes érzésre, a gyönyörre, amikor fogát olyan állatba mélyeszthette, amelyet maga terített le, emlékezett, milyen vad öröm fogta el a finom friss hús ízére. Már nem evett nyers húst, sót egyáltalán nem evett húst. Leszoktatták róla. Félig vegetariánus, félig szintetariánus lett. Étrendje tápláló és egészséges volt, de nemigen gondolt rá.
Nem nagy kedve telt abban, hogy süteményeket vagy más édességet majszolgasson, mint a született emberek. Csak mások örömére szolgált, hogy ízérzékelése ilyen kifinomult maradt. Saját magának keserves kínkomédia volt az egész.
Whitten szenátor hirtelen elhallgatott. Taps következett. A szenátor leült, az elnöknő állt föl. Elérkezett az ítélkezés ideje.
Kirakták a süteményeket-több mint százat, tetejükön mindenféle színű és ízű cukormázzal. Az elnöknő bemutatta Ronart, dicsőítette a pártatlanságát és kifinomult ízérzékelését.
A pontozólista elő volt készítve.
Ronar lassan végighaladt a sütemények előtt.
Akár rá is írhatták volna mindre a készítő nevét. Miközben egy-egy darab tortát a szájához vett, hallhatta, hogy az illető hölgy gyorsabban szedi a levegőt, elkaphatta kísérőjének suttogó figyelmeztetését. Kevés titok maradt rejtve előle.
Eleinte mindenki figyelmesen nézte. De amikor az ötödik tortához ért, a közönségből valaki jelentkezett.
- Elnökasszony!
- Kérem, hölgyeim, ne zavarják a döntést!
- De szerintem a döntés nem igazságos. Mr. Ronar alig egy morzsát ízlel meg a tortáinkból!
- Legalább hármat - helyesbített Ronar. - Egyet a sütemény tésztájából, egyet a mázból és egyet-egyet a szintek közti krémekből.
- De hát így meg se tudja ítélni! Meg kell ennie legalább egy harapásnyit!
- Kérem, asszonyom, engedje, hogy elmagyarázzam! Nekem csak egy morzsára van szükségem. Abból már megfelelően tudom analizálni a torta összetevőit. Vegyük például a négyes számú tortát: kitűnő recept, jó sütés. Grániszliszt a Marsról, guvertojások, tingánaromájú só, egy leheletnyi vénuszi narancsfűszer, a legjobb minőségű szintetikus margarin. Kitűnő máz, ritka dipentóz-cukorból, amitől élvezetes ízt kap. De hát, sajnos, ez a torta nem lehet elsődíjas.
A közönségből elgyötört kiáltás hallatszott: - Miért nem?!
- Nem az ön hibájából, drága hölgyem. A krémhez használt pörbogyót nem frissen szedték. Érződik rajta a mélyhűtés jellegzetes íze. - Az üzlet vezetője megesküdött, hogy friss! Ó, megölöm! Kettéhasítom a fejét!
Könnyárban tört ki.
Ronar ahhoz a hölgyhöz fordult, aki a munkáját kifogásolta:
- Remélem, asszonyom, hogy most már egy árnyalattal több bizalma lesz hozzám.
A hölgy elpirult és visszavonult.
Ronar folytatta a vizsgálódást. A torták kilencven százalékát rögtön ki tudta zárni, akár a nyersanyag, akár a sütés hibái miatt. Tizenegy torta jutott túl a verseny első selejtezőjén.
Újra megízlelte őket, most már lassabban. Mire a második kóstolókör végére ért, csak három maradt. A tizenhetes számú Mrs. Cabanisé volt, a negyvenhármast az a férfi készítette, aki a feleségével vitatkozott, a hatvannégyes pedig annak az ifjú asszonynak a sütése volt, akit még nem látott.
Ronar megállt.
- Az ízérzékelésem valahogy kimerült. Rövid szünetre lenne szükségem, ha megengedik.
A közönségből sóhajtás hallatszott. A feszültség nem oldódott, csupán szünetelt.
Ronar az elnöknőhöz fordult:
- Néhány percig friss levegőt szeretnék szívni. Az helyrehoz. Beleegyezik?
- Természetesen, Mr. Ronar.
Kiment. Ha átnézett az épületegyüttest borító vékony légrétegen és a műanyag buborékon, ami a levegőt a világűrtől elszigetelte, látszottak a békésen ragyogó csillagok. Ott messze a Nap olyan volt, mint egy csillag-atya, aki kedvességből nem oltotta ki gyermekei életét. Furcsa visszaidézni, gondolta, hogy ez a szülőbolygója. Néhány éve még egész más világ volt itt. Ami őt illeti, ugyanannyi erővel élhetne a buborékon kívül is; ritkított levegőben éppúgy, mint sűrűben. Ha például a műanyag falon lyukat akarna ütni…
Tiltott gondolatok. Megszidta magát, és a három tortára meg a három esélyesre koncentrált.
"Nem számítanak rá, hogy a magánvéleményed befolyásol. Azt sem sejtik, hogy tudod, ki sütötte a tortákat. De tudod - hát jó. És nem tudod megakadályozni, hogy a véleményed befolyásoljon a döntésben.
Bármelyik torta elég jó ahhoz, hogy nyerjen. Válaszd, amelyiket akarod, senkinek nem lesz joga kritizálni. Nos, melyiknek adod az első díjat?
A tizenhetesnek? Mrs. Cabanis, ahogy egy másik nő találóan elnevezte: kerekeken guruló fúria. Ha győz, elviselhetetlen lesz. Valószínűleg a férjének kell majd elviselnie. Nem mintha nem szolgált volna rá. Mégis - ő azt hitte, szívességet tesz nekem. Szívesség lesz-e tőlem, ha a feleségét hagyom győzni?
A hatvannégyes szintén elviselhetetlen, a maga módján. Az a szerelmi jelenet a férjével, azt talán még egy emberi fül is undorítónak találná. Másrészt mellette szól, hogy ha nyer, attól a többi nő őrjöngeni fog. Micsoda gondolat, hogy egy ilyen kis spiné, akinek épp hogy bekötötték a fejét, és semmi háztartási tapasztalata nincs, csak úgy elsétáljon egy ilyen díjjal!
Á, de ha az a cél, hogy feldühödjenek, akkor már miért ne a negyvenhármas kapja? Mérgükben megpukkadnának. Hogy holmi férfi legyőzhesse őket a saját területükön! Soha többé nem tudnák úgy fenn hordani az orrukat. A férfi se lenne túl boldog. Persze, ha arról van szó, hogy ezek az emberi lények visszakapják, amit velem csináltak, ha az a cél, hogy megmutassam nekik, mit gondolok róluk úgy igazából, akkor a negyvenhármas kapja a díjat.
Másrészt viszont a sportszerűség példaképének tekintenek. Elsősorban ennek köszönhetem a feladatot. Emlékezz csak, Ronar! Gyerünk, befelé, próbáld újból megkóstolni őket. Mindegyikből egy harapást, akármennyire utálod is az egészet. És ennek alapján válaszd a legjobbat!"
Mikor beért, csacsogás hallatszott, de hamar megszűnt. Az elnöknő megszólította:
- Készen vagyunk, Mr. Ronar?
A három tortát eléje tették. Lassan egy harapást evett a tizenhetes számúból. Óvatosan megrágta, lenyelte. Aztán a negyvenhármas következett, majd a hatvannégyes.
A harmadik harapás után gondolataiba mélyedt. Gyakorlatilag az egyik éppen olyan jó, mint a másik. Még mindig tetszése szerint választhat.
A gyülekezet elcsendesedett. Csak az érintett felek suttogtak idegesen.
Mrs. Cabanis a pszichológus férjéhez:
- Ha nem nyerek, a te bűnöd lesz. De meg is fizetsz érte!
A jó orvos bűne? Hát végül is, ha akarjuk, így is lehet mondani. Dr. Cabanis nélkül Ronar sosem lett volna bíró. Ha meg nem Ronar volna a bíró, akkor Mrs. Cabanis nyerne, ő legalábbis így véli. Tehát a férj a bűnös. Tiszta sor.
A férfi, aki sütött, a feleségéhez:
- Ha nekem adja a díjat, agyonverem! Nem kellett volna beneveznem.
- Késő bánat!
- Azt kiáltanám: tűz van! - súgta reménykedve. - Olyan pánikot keltenék, hogy kiürülne a terem. Aztán széttaposnám a tortámat.
- Ne hülyéskedj! És ne sutyorogj annyit!
Az újdonsült férj:
- Te fogsz nyerni, kedves, érzem a csontjaimban.
- Ó, Greg, légy szíves, ne bolondíts! Már hozzászoktattam magam a gondolathoz, hogy vesztek.
- Nem fogsz veszteni.
- Szerintem igen. Ölelj át, Greg! Szorosan. Fogsz akkor is szeretni, ha vesztek?
- Mmmm! - Vállon csókolta. - Tudod, hogy nem a főztöd miatt szerettem beléd, szívem. Nem kell, hogy süss-főzz nekem. Finom kis falat vagy te magad is.
"Igaza van - gondolta Ronar, amikor a lányra nézett. - Igaza van a férfinak. Nem úgy, ahogy ő érti, de igaza van." Majd hirtelen, egy pillanat alatt az egész múltja átcikázott az agyán.
A fiatalasszony sosem tudta meg, miért nyerte meg az első díjat.

Mesterházi Mónika fordítása