William Gibson: New Rose Hotel
Hét éjszaka ebben a bérelt koporsóban, Sandii. New Rose hotel. Mennyire kívánlak még mindig! Néha megütlek, aztán újra lepergetem magamban az egészet, oly lassan, olyan édesen és keményen, hogy szinte érzem is. Néha előveszem a táskámból kis automata pisztolyodat, végighúzom ujjamat olcsó, simára krómozott závárzatán. Kínai gyártmányú .22-es, csőtorkolata éppoly szűk, mint messze tűnt szemed bogara. Fox már halott, Sandii. Fox, aki azt mondta, felejtselek el.
Emlékszem Foxra, ahogy egy párnázott csőnek támaszkodik valamelyik szingapúri szálló fénytelen előcsarnokában, tán a Bencoolen Streeten. Ahogy kezével vázolja egyes cégek befolyási övezeteit, a belső rivalizálások fő csapásait, egy-egy fontos személy pályafutásának ívét, a gyenge pontokat, melyeket egyik vagy másik gondolkodó tank páncélzatán fedezett fel. Fox a koponyaháborúk egyik kulcsfigurája volt, korporációk közti dezertőrök közvetítője. A zaibacuk titkos háborújának frontjain katonáskodott, egész nemzetgazdaságokat irányító mamutcégeket szolgált, mióta az eszét tudta. Látom, ahogy vigyorog, ahogy hadar, fejét rázva kajánkodik ipari kémkedési próbálkozásaim krónikáján. Az Előny, mondja. Az Előnyre kell rátapintani. Úgy ejtette a nagy E-t, hogy még véletlenül se érthesse félre az ember. Az Előny volt Fox Grál-kelyhe, a nyers emberi tehetség megnyilvánulása, az a megfoghatatlan plusz, melyet a világ legkitűnőbb kutatóinak agyállománya rejt. Az Előnyt nem lehet papírra vetni, mondta, se mágneslemezen rögzíteni. A legnagyobb dohányt a cégtől céghez szegődő dezertőrök jelentik.
Fox tip-top volt, sötét szövetből készült francia öltönyének ünnepélyességét csak fiúsan homlokába hulló hajtincse oldotta valamelyest. A jó benyomás rögtön szertefoszlott, ahogy megmozdult: bal válla lehetetlen szögben lejtett, ezt a legjobb párizsi szabó sem tudta elleplezni - valaki legázolta egy taxival Bernben, és a doktoroknak csak tessék-lássék sikerült helyrepofozniuk. Azt hiszem, azért tartottam vele, mert ezt a bizonyos Előnyt hajszolta. Aztán, valahol odakint, mialatt az Előnyt kerestük, rád találtam, Sandii. A New Rose Hotel afféle koporsórakás a Narita nemzetközi reptér lerohadt peremén. Egy méter magas, három méter széles plasztikkapszulák tömege, melyeket elvásott Godzilla-fogak gyanánt halmoztak fel egy betongrundon a reptéri műút mellett. Minden kapszula mennyezetén TV-készülék; egész napokat töltök japán vetélkedőműsorokat, régi filmeket bámulva. Olykor a pisztolyodat szorongatom, Sandii. Hallom a gépek moraját, ahogy leszállási engedélyre várva köröznek Narita mezeje felett. Lehunyom a szememet, és elképzelem, hogy a körvonalak elmosódnak, esetlegessé válnak. Mikor kiszúrtalak, épp besétáltál egy bárba Jokohamában. Eurázsiai lány, félig gaidzsin; csípőd lendületes ívet rajzolt abban a kínai koppintású „tokiói” design-szerelésben. Sötét, európai szemek, széles járomcsontú arc.
Emlékszem, később kiborítottad a táskád tartalmát az ágyra valami hotelszobában, míg a kompaktodat kerested: egy gyűrött csomónyi új yen, egy széthulló jegyzetfüzet, melyet csak a gumiszalagok tartanak össze, egy Mitsubishi bankkártya, japán útlevél az arany krizantémmal, és a kínai .22-es. Elmesélted a történetedet. Apád fejes volt Tokióban, de elvesztette a becsületét; anyavállalata, a Hosaka - a legnagyobb zaibacu mind közül - megtagadta, kitaszította. Azon az éjszakán anyádat hollandnak hazudtad, én meg csak hallgattam, ahogy az Amszterdamban töltött nyarakról, a Dam tér kövén flangáló galambok pelyhes, barna szőnyegéről regéltél. Sose kérdeztem, mivel érdemelte ki apád a kitaszítást.
A ruhádat néztem, sötét, egyenes hajad esését; ha mozdultál, csak úgy hasította a levegőt. A Hosaka most rám vadászik. A New Rose Hotel koporsóit reciklált fémállványzat tartja össze; az acélcsöveket fénylő lakkréteg borítja. Pattogzik a festék, ahogy felmászom a létrán, morzsalék hull, ahogy végigmegyek az ajtók sora előtt, bal kezemmel tapogatva, megszámlálva a kilincsgombokat; az ajtókon többnyelvű felirat figyelmeztet a kulcs elvesztésével járó büntetésre. Fel-felnézek, bámulom a Naritáról felemelkedő gépeket - az otthon távolibbnak rémlik most a naprendszer bármelyik holdjánál.
Fox hamar rájött, miben segíthetsz nekünk. Nem volt elég okos ahhoz, hogy ambíciót lásson beléd - de hát nem ő feküdt melletted egy egész éjszakán át a kamakurai parton. Sosem hallgatott, ahogy a lidércálmaidat meséled, az egész elképzelt gyerekkorodat ott a csillagok alatt; aztán hirtelen tótágast állt az egész, s gyerekszájad máris egy friss múlt felvázolásába fogott, s minden alkalommal megesküdtél, hogy az utolsó változat végre igaz. Nekem igazában mindegy volt: kétfelől szorítottam a derekadat, miközben lassan hűlt a bőrödhöz tapadt homok. Egyszer faképnél hagytál. Visszarohantál arra a partra, mondván, ott felejtetted a kulcsunkat. Megtaláltam az ajtóban, utánad indultam, és ott találtalak, bokáig a tengerben, a hátad merev volt, a vállad remegett; szemeid valahová a távolba néztek. Szólni sem tudtál. Reszkettél.
Messze jártál. Szebb jövőt áhítottál, idillibb múltakat. Elhagytál, Sandii. Itthagytad nekem az összes holmidat. Itt a pisztoly. Itt a kompaktod, az összes árny, az összes vörös azokban a műanyag rekeszekben. A Cray mikrokomputered, amit Foxtól kaptál, egy bevásárlólista, amit te pötyögtél bele. Néha behívom, tételenként tanulmányozom az ezüstös kis képernyőn. Fagyasztó. Fermentáló. Inkubátor. Elektroforézis-rendszer beépített agar-agar szintetizátorral és transzilluminátorral. Szövetbeágyazó. Nagy teljesítményű folyadékkromatográf. Citométer. Spektrofotométer. Négy bórszilikát fiola. Mikrocentrifuga, meg egy DNA-szintetizátor, beépített memóriával és szoftverrel. Drága mulatság, Sandii, de a számlát a Hosaka fizette. Később még jobban megvágtad őket, és mire feleszméltek, már messze jártál. Azt a listát Hirosi állította össze neked. Alighanem az ágyban. Hirosi Jomiuri. A Maas Biolabs GmbH-nak dolgozott, a Hosaka pedig szemet vetett rá. Csúcs volt a pasas, egy merő Előny. Fox úgy követte a genetikus mérnököket, ahogy a sportrajongók kedvenc játékosaikat. Akarta Hirosit, majd' megveszett érte.
Háromszor küldött át Frankfurtba, csak hogy megnézzem magamnak, mielőtt te színre léptél. Nem akarta, hogy megkörnyékezzem; egy grimaszt, egy biccentést sem engedélyezett. Csak figyelnem kellett. Hirosi megállapodott, elégedett ember benyomását keltette. Talált magának egy német lányt, aki a konzervatív lódenholmit, és a friss diófaszínre polírozott lovaglócsizmát kedvelte. Vett egy renovált házat az óvárosban, az ablakai egy szép kis térre néztek. Abbahagyta a kendót, vívni tanult. A Maas biztonsági emberei csak úgy nyüzsögtek körülötte, a kikezdhetetlenség áttetsző, sűrű szirupjába ágyazták diszkrét, de nyomatékos jelenlétükkel. Visszatértem, és megmondtam Foxnak, hogy sose boldogulunk vele. Te mégis boldogultál, Sandii. Behálóztad nekünk, ahogy kellett. Hosakás kapcsolataink olyanok voltak, mint a központi organizmust védelmező specializált sejtek. Én és Fox voltunk a mutagének, kétes, sodródó elemek a vállalatközi állomány sötét oldaláról. Miután helyet találtunk számodra Bécsben, felajánlottuk nekik Hirosit. A szemük se rebbent: halálos nyugalommal bámultak ránk abban a Los Angeles-i hotelszobában. Azt mondták, ezt meg kell gondolniuk. Fox a nevén nevezte saját ászukat a gén-játszmában, kimondta kereken, megszegve az erre vonatkozó íratlan szabályt. Meg kell gondolnunk, ismételték Hosakáék. Fox három napot adott nekik. Egy héttel azelőtt, hogy Bécsbe indultál, Barcelonába vittelek.
Emlékszem rád: a hajadat szürke baszk sapka alá rejtetted, szépen metszett mongol arccsontodat ódon boltok kirakatai tükrözték. Lesétáltunk a Rambalason a föníciai kikötőig, el az üvegtetejű Mercado mellett, ahol az árusok afrikai narancsot kínáltak. A régi Ritz. Meleg volt a szobád, meleg és sötét. Európa úgy borult ránk, mint valami fojtogatón puha pehelypaplan. Álmodban hatoltam beléd: te mindig készen álltál. Néztem, ahogy az ajkad néma, meglepett O-t formál, ahogy arcodat a vaskos, fehér, archaikus Ritz-huzatú párnába temeted. Beléd képzeltem Ázsia összes neonfényét, a Sinjuku körül örvénylő tömeget a csupa drót, csupa elektromosság éjszakában. Úgy mozogtál, egy új kor ritmusára, álmatagon, távolin bármely nemzet eszményeitől. Aztán Bécsbe repültünk, és elhelyeztelek Hirosi nejének kedvenc szállodájában. Csendes, szolid hotel volt, előcsarnoka akár a márvány sakktábla, csupa réz liftje citrátolajtól és szivarfüsttől szaglott. Könnyű volt ideképzelni Hirosi nejét, a márványon magasszárú lovaglócsizmájának csúcsfényeivel - noha tudtuk, hogy ez egyszer nem kíséri el az urát. Egy Rajna-vidéki szanatóriumban időzött, Hirosi egyedül jött a bécsi konferenciára. Mikor a Maas biztonsági emberei megérkeztek, hogy átfésüljék a hotelt, nem mutatkoztál. Hirosi egy órával később érkezett, egyedül.
Képzelj el egy idegen lényt, mondta egyszer Fox, aki azért jön, hogy azonosítsa a Föld uralkodó intelligenciahordozóját. Szemlélődik egy darabig, aztán választ. Mit gondolsz, mire voksol? Nyilván csak a vállamat vonogattam. A zaibacukra, magyarázta Fox. A multikra. A zaibacuk vére az információ, az embereké csak szövet. A struktúra léte független az azt felépítő személyek lététől. Egy-egy társaság: külön életforma. Hagyd ezt az Előny-dumát, kértem. A Maas egészen más, mondta ő, rám se hederítve. Kicsi, gyors, könyörtelen. Színtiszta atavizmus. Egy merő Előny.
Emlékszem Foxra, ahogy Hirosi Előnyének lényegét magyarázza. Radioaktív nukleotidok, monoklón antitestek, valami a proteinek kötéseivel kapcsolatban. Forró proteinek - Fox így nevezte őket. Nagy sebességű kapcsolások. Azt mondta, Hirosi afféle csodalény, az a fajta, aki szétzúzza a paradigmákat, fejtetőre állít egy egész tudományágat, a teljes ismeretanyag felülvizsgálatát kényszerítve ki.
Alapvető szabadalmak, mondta, s torka elszorult a két szó mögött rejlő adómentes milliók közelségének tudatában. A Hosaka akarta Hirosit, Előnyének radikális természete azonban aggasztotta őket. Azt akarták, hogy teljes elszigeteltségben dolgozzon tovább. Marokkóba mentem, a régi városrészbe, Medinába. Találtam egy heroin-labort, ahol mostanság feromon-kivonatokat készítettek. A Hosaka pénzén megvettem az egészet. A piactéren, a Dzsema-el-Fnán sétáltam egy izzadós portugál üzletemberrel, tisztáztam vele minden részletet, a világítástól kezdve a kísérleti állatok ketreceinek szellőztetéséig. A városfalakon túl az Atlasz vonulata derengett.
A Dzsema-el-Fna zsúfolva volt csepűrágókkal, táncosokkal, mesemondókkal, lábzsonglőr kölykökkel és lábatlan koldusokkal, akik fatálkáikat nyújtogatták a francia szoftvereket hirdető holofilmek fényénél. Nyers gyapjúbálák és kínai mikrochipekkel teli plasztiktartályok mellett haladtunk el. Sejteni engedtem, hogy megbízóim szintetikus béta-endorfinban utaznak: olyasmivel kellett előállnom, ami még ezeknek is mond valamit.
Néha eszembe jutnak a harajukai napok, Sandii. Lehunyom a szememet ebben a koporsóban, és máris ott látlak téged - a csillogásban, a butikok kristálylabirintusában, új holmik illatfellegei közt. Látom, ahogy profilodat párizsi bőrcuccokkal megrakott krómállványok tükrözik. Néha a kezedet fogom. Azt hittük, úgy találtunk rád, Sandii, de valójában te találtál meg minket. Most már tudom, hogy kerestél minket, vagy hozzánk hasonlókat.
Fox boldog volt, vigyorogva ecsetelte a kilátásokat: micsoda remek műszer vagy, akár a legélesebb szike, épp megfelelő arra, hogy leválasszuk Hirosi Előnyét a Maas Biolabs féltékeny testéről. Régóta kereshettél már, hosszan kutattad a kiutat azokon az éjszakákon Shinjukuban. Éjszakákon át, melyeket aztán biztos kézzel söpörtél le múltad dúlt fedélzetéről. Saját múltam már évekkel korábban odaveszett, túlélők nélkül, nyomtalanul. Megértettem Foxot, aki éjszakánként kiürítette a tárcáját, s úgy teregette ki személyazonossági igazolványait, mint a kártyalapokat. Különféle alakzatokat formált belőlük, minduntalan újrarendezte őket, várta, hogy összeálljon a kép. Tudtam, mit keres - ugyanazt kerested te is számos gyermekkorod emlékei közt.
Ma éjjel, itt a New Rose Hotelben a te múltad paklijából választok. Az eredeti verzió vonz leginkább, a híres jokohamai hotelszoba-szöveg, mellyel az első éjszakán, az ágyban álltál elő. A megszégyenült apát választom, a Hosaka-tisztségviselőt. Hosaka. Tökéletes. S persze a holland anya, a nyarak Amszterdamban, a galambok barna szőnyege a délutáni Dam téren. A medinai hőség után a Hilton légkondicionált hűvöse következett. Átizzadt ingem hidegen tapadt a gerincemhez, míg az üzenetet böngésztem, amelyet Fox közvetítésével juttattál el hozzám. Célhoz értél: Hirosi készen állt elhagyni a feleségét. Nem volt nehéz kapcsolatba lépned velünk, még a Maas-biztonságiak áttetsző, feszes filmjén át sem; egy tökéletes kis helyre cipelted Hirosit, ahol kévét és kipferlt szolgáltak fel.
A kedvenc pincéred ősz hajú, szívélyes és sánta pasas volt. Nekünk dolgozott. Az üzeneteket a szalvéta alatt hagytad... Egész álló nap egy kis helikopter szűk köreit figyelem birodalmam, száműzetésem búvóhelye, a New Rose Hotel felett. Az ablakomból nézem, ahogy árnya újra és újra végigrebben az olajfoltos betonon. Közel jár, nagyon közel.
Marokkóból Berlinbe repültem. Egy walesi pasassal találkoztam egy bárban - Hirosi eltűnését kezdtük tervezgetni. Komplikált ügynek ígérkezett, összetettnek, akár a viktoriánus színpadi mágia csupa réz fogaskerék, csupa tükör forgataga. Maga a hatás elég egyszerű volt: Hirosi egy hidrogéncellás Mercedes mögé lép, és nyoma vész. A sarkában lihegő Maas-ügynökök hangyamód nyüzsögnek majd a kisbusznál; a biztonsági apparátus szirupja ragasztóként fog megkötni az indulási pont körül.
Berlinben aztán értenek a gyors ügyintézéshez: még egy utolsó éjszakát is össze tudtam hozni veled. Fox elől eltitkoltam a dolgot - sosem egyezett volna bele. Már a városka nevét sem tudom; úgy egy óráig tartottam észben az autópályán, a szürke Rajna-vidéki ég alatt, a karjaidban pedig végképp elfelejtettem. Az eső hajnaltájt kezdett szakadni. A szobánknak egyetlen ablaka volt, magas és keskeny, csak álltam ott és néztem, miként döfködi a folyót ezüst tűivel az ég; hallgattam, ahogy lélegzel. A víz alacsony kő boltívek alatt rohant, az utca néptelennek látszott. Európa múzeum volt, hideg, élettelen. Már lefoglaltattam a helyedet a Marrakesh-i járatra. Az Orly-ról kellett indulnod, jegyed a legújabb nevedre szólt.
Úgy terveztük, a levegőben leszel, mikor az utolsó zsinórt meghúzva eltüntetem Hirosit. Otthagytad a táskádat a sötét, régi asztalon. Míg aludtál, átnéztem a dolgaidat, eltávolítottam mindent, ami elletmondhatott Berlinben vett személyazonosságodnak. Magamhoz vettem a kínai .22-est, a mikrokomputeredet, a bankkártyádat. Előkotortam a táskámból az aktuális, a holland útlevelet, az új nevedre szóló bankkártyát, és a tárcádba csúsztattam mindkettőt. A kezem valami laposat érintett. Kihúztam felemeltem. Kislemez. Cimke nélkül. Ott feküdt a tenyeremen: néma, türelmes, kódolt halál. Álltam feletted, és néztem, ahogy lélegzel, ahogy a mellkasod emelkedik és süllyed. Láttam, ahogy ajkaid résnyire nyílnak, láttam alsó ajkadon a harapások halvány nyomát. Visszatettem a tárcádba a diszket. Mikor melléd feküdtem, hozzám dörgölőztél, felébredtél, leheleted az elektromossággal telített ázsiai éj illatát árasztotta; a jövendő fényes folyadékként buzogott fel benned, kilúgozott belőlem mindent, a percet kivéve. Úgy működött a varázsod: a történelmen kívül éltél, mindig a mostban.
És tudtad a módját, hogyan ragadj magaddal oda. Ismét - utoljára - magaddal vittél. Miközben borotválkoztam, hallottam, ahogy a táskámba zúdítod a pipereholmidat. Most már holland vagyok, mondtad, illik más stílusban sminkelnem.
Dr. Hirosi Jomiuri Bécsben tűnt el, egy csendes kis utcában a Singerstrasse közelében, két háztömbnyire felesége kedvenc hoteljétől. Egy derült októberi délutánon, tucatnyi szakavatott tanú jelenlétében egyszerűen nyoma veszett. Átlépett egy varázstükrön. Valahol a színfalak mögött jól olajozott viktoriánus szerkezet dolgozott. Egy genfi hotelszobában vártam a walesi pasas telefonját. Kész, jelentette, Hirosi úton van Marokkóba.
Töltöttem magamnak egy italt és a lábaidra gondoltam. Fox-szal egy napra rá, a Naritán találkoztam, egy szusi-bárban a JAL terminál mellett. Nemrég érkezett az Air Maroc gépével, fáradtan, diadalittasan. Imádja a helyet, mondta, Hirosira célozva. Karmolja a nőt, folytatta - ez rád vonatkozott. Mosolyogtam. Megígérted, hogy egy hónapon belül értem jössz Shinjukuba. Az olcsó kis pisztolyod, itt a New Rose hotelben. A krómozás kezd leperegni róla. A závárzat olcsó, elnagyoltan megmunkált kínai acél. A markolat borítása piros műanyag, mindkét oldalán kidomborodó sárkány. Akár egy játékszer. Fox szusit evett ott a JAL terminál mellett; nagyon feldobta, amit végbevittünk. Fájt a válla, de azt mondta, most már ez sem számít. Van pénze jobb orvosokra. Van pénze mindenre, amit csak kíván. Nekem valahogy jelentéktelennek tűnt a vagyon, amit a Hosakától kaptunk. Nem kérkedtem a gazdagságunkban: mielőtt magamra hagytál, sikerült meggyőznöd róla, hogy így természetes; a dolgok új rendjéből következik, abból, akik, és amik vagyunk ezen a világon. Szegény Fox! Kék oxfordi inge frissebb, ropogósabb, párizsi öltönye sötétebb, finomabb volt, mint valaha. Ott ült a JAL neonfényében, szusit rakott egy zöld tengeri moszattal teli csészébe - és egy hét sem maradt az életéből.
Sötétedik. A New Rose koporsórakását éjjel-nappal reflektorok világítják be, fémárbocokra erősítették őket a magasban. Itt semmit sem arra használnak, amire készült: ez mind maradék, reciklált anyag, még a koporsók is. Negyven-egynéhány éve a kapszulák még Tokióban vagy Jokohamában szolgálták az utazó üzletemberek kényelmét. Talán apád is ilyenekben hált valaha. A vasszerkezet, mikor még új volt, egy csupa tükör ginzai toronyház részét képezte, körülötte építőmunkások sereg dolgozott. Az esti szél egy pacsinko-terem zaját sodorja, meg zöldségillatot az útmenti bodegák felől.
Rákízű algapasztát nyomok egy narancsszínű rizskeksz-téglára.
Hallom a gépeket.
Tokióban egybenyíló lakosztályokba költöztünk Fox-szal a Hyatt ötvenharmadik emeletén. A Hosakával nem volt kapcsolatunk. Kifizettek minket, aztán nyomban töröltek kollektív vállalati emlékezetükből. Ám Fox nem tudta ennyiben hagyni a dolgot. Hirosi volt a kedvence, a legnagyobb vállalkozása; már-már atyai érdeklődéssel viseltetett iránta. Imádta az Előnyéért.
Rávett, hogy tartsam a kapcsolatot a portugál üzletemberemmel ott a Medinában, aki vállalta, hogy szemmel tartja Hirosi laboratóriumát. Rendszerint egy fülkéből hívott, a Dzsema-el-Fna sarkáról. A háttérben árusok kiáltoztak, atlaszi pánsípok jajongtak.
Valaki biztonsági embereket küldött Marokkóba, újságolta a portugál. Fox biccentett. A Hosaka. Úgy egy tucat telefonbeszélgetés után láttam a változást Foxon: feszült lett, távoli. Egyre többször találtam az ablaknál, ötvenhárom emelet magasából bámulta a Császári Díszkertet; rágódott valamin, amiről nem akart beszélni. Kérd meg a pasast, hogy részletezze a dolgot, vetette fel egy hívást követően.
Fészket vert benne a gyanú, hogy az egyik alak, akit az emberünk bemenni látott, Moenner volt, Hosakáék vezető génszakértője.
Moenner az, szögezte le a következő fordulóban. A következő hívás után Chedanne-t, a Hosaka protein-csapatának főnökét azonosította. Az utóbbi két évben egyikük sem mutatkozott a külvilágban. Ekkorra nyilvánvalóvá vált, hogy a Hosaka vezető kutatói a Medinában gyülekeznek. A fekete vállalati Learek sorra ereszkedtek alá a marokkói reptérre csendes üvegszál-szárnyaikon. Fox a fejét ingatta.
Hivatásos volt, specialista - a Hosaka- féle Előny hirtelen átcsoportosítását a zaibacu hibájaként értelmezte. Jézusom, mormolta, miközben Black Labelt töltött magának. Átdobták Afrikába az egész bio-szekciójukat. Egy bomba...
A fejét rázta. Nem, elég egy nyavalyás gránát, ami a megfelelőhelyen, a megfelelő időben robban, és...
Emlékeztettem, hogy a Hosaka biztonsági szervezete mindig a helyzet magaslatán áll. A cégnek vannak emberei a helyi parlamentben; ügynökeik csak a marokkói kormány beleegyezésével és támogatásával működhetnek eredményesen.
Hagyd már, mondtam neki. Vége. Eladtad nekik Hirosit. Felejtsd el végre!
Tudom, mi ez, felelte ő. Tudom. Láttam már ilyet azelőtt. Elmondta, hogy a labormunkával mindig együtt jár egy bizonytalansági faktor - az Előny Előnye, így fogalmazott. Ha egy kutató áttörést hajt végre, társai gyakorta képtelenek eredményeit pusztán leírások alapján reprodukálni. Hirosi esetében, aki szakterülete minden dogmáját elvetette, nyilván még bonyolultabb a helyzet. Az efféle problémát rendszerint úgy oldják meg, hogy átküldenek valakit a vállalati laborból egy rituális kézrátétel erejéig. Némi állítgatás a műszereken, és a folyamat beindul.
Fura, mondta Fox; senki sem tudja, miért működik így, de így működik. És vigyorgott.
De hát ez baromi kockázatos, mondtam. Azok a szemetek azzal etettek minket, hogy elszigetelik Hirosit, távol tartják a saját kutatóiktól. Egy fenét! Lefogadom, hogy nézeteltérés támadt a Hosaka tudományos részlegén belül. Valaki odaküldi a kedvenceit, hogy átragadjon rájuk Hirosi szerencséje. Mire Hirosi kirúgja a genetikus mérnöktársadalom lábát, az egész medinai társulat készen áll majd, hogy felugorjon a vonatára.
Fox kiitta a whiskyjét, és vállat vont.
Feküdj le, mondta. Igazad van, vége már.
Lefeküdtem.
A telefon ébresztett fel. Megint Marokkó, a műholdkapcsolat surrogó fehér zaja, az ijedt portugál szóáradat a túloldalon. A Hosaka nem bajlódott azzal, hogy befagyassza a számlánkat, egyszerűen elpárologtatta róla a pénzt. Bolondok aranya. Az egyik pillanatban milliomosok voltunk, zsebünk a világ legkeményebb valutájától dagadozott - majd hirtelen koldusok lettünk.
Felráztam Foxot.
Sandii, nyögte. Eladta magát. A Maas biztonságiak beszervezték Bécsben.
Uram Jézus! Nézem, ahogy felhasítja ütött-kopott bőröndjét egy svájci tisztikéssel. Három aranyrúd volt az aljára erősítve. Magas karátszámú rudak, oldalukon valami rég megszűnt afrikai állam kincstárának vízjelével.
Sejthettem volna, mondta rekedten.
Nem, suttogtam én.
Aztán a nevedet mondtam, azt hiszem.
Felejtsd el, mondta Fox. A Hosaka most ránk pályázik. Nyilván azt hiszik, mi vertük át őket. Hívd a bankot, hogy áll az egyenlegünk!
A pénzünk eltűnt. A bank azt is letagadta, hogy valaha számlánk volt náluk. Mozdítsd a segged, sziszegte Fox.
Rohantunk. Ki a hátsó ajtón, bele a tokiói forgalomba, le Shinjukuba. Ekkor szembesültem először a ténnyel, milyen hosszú a Hosaka keze. Minden ajtó bezárult előttünk. Azok az alakok, akikkel két éven át üzleteltünk, nézték, ahogy jövünk - és acélredőny gördült le az íriszük mögött. Elpályáztunk onnét, mielőtt a telefonhoz nyúltak. Az alvilág felületi feszültsége megtriplázódott; bárhová fordultunk, ugyanabba a feszes membránba ütköztünk. Nem merülhettünk alá, nem tűnhettünk el szem elől.
A Hosaka az első nap hagyta, hadd futkossunk - aztán utánunk szalajtott valakit, hogy törje el Fox gerincét másodszor is.
Nem láttam az illetőt, de láttam Fox zuhanását. Egy ginzai nagyáruházban lézengtünk, egy órával zárás előtt, és csak bámultam, ahogy átfordul a kifényesített korláton, aláhull az új Ázsia árucikkei közé.
Rólam valahogy megfeledkeztek, hát tovább futottam. Fox magával vitte az aranyát, de az én zsebemben maradt még száz új yen. Rohantam, egészen a New Rose Hotelig. És most eljött az időm.
Gyere velem, Sandii! Hallgasd, hogy búgnak a neoncsövek a Narita Internationalhoz vezető út mentén. A New Rose-t bevilágító reflektorok körül pár éjjeli lepke rója lassítottfelvétel-köreit.
A legfurcsább az egészben az, Sandii, hogy néha már azt is kétlem, hogy léteztél egyáltalán. Fox egyszer azt találta mondani, ektoplazmalény vagy, gazdasági szélsőségek által létre bűvölt szellem. Az új század szelleme, a világ ezernyi Hyattjának, Hiltonjának ágyain fogant lidércnyomás.
Kezemben a fegyvered.
Kezemet a dzsekim zsebébe dugom - oly távolinak tűnik, mintha valaki másé lenne. Emlékszem, portugál üzleti partnerem még angolul is elfelejtett; négy másik nyelven próbálta megértetni magát velem. Alig értettem, amit mondott, de mintha azt ismételgette volna, hogy a Medina ég.
Nem is a Medina - a Hosaka-kutatók elméje lobbant lángra odaát. Járvány, suttogta az én üzletemberem, járvány, láz és halál.
Az okos Fox menekülés közben kiókumlálta az egészet; meg se kellett említenem a diszket, amit a táskádban találtam azon a németországi hajnalon.
Valaki átprogramozta a DNA-szintetizátort, hajtogatta. A szerkentyű arra kellett, hogy egy éjszaka alatt létrehozzon egy bizonyos makromolekulát. Beépített memória, plusz a hozzávaló szoftver. Drága mulatság, Sandii. De korántsem olyan drága, amilyennek te bizonyultál a Hosaka számára. Remélem, jó árat kaptál értünk a Maastól. A diszk a kezemben. A folyót eső veri.
Tudtam, de nem akartam szembenézni az igazsággal. Visszatettem a víruskreáló kódot hordozó lemezt a táskádba, aztán ledőltem melléd. Moenner meghalt, számos Hosaka kutatóval - és Hirosival - együtt. Chedanne tartós agykárosodást szenvedett. Hirosi nem is gondolt fertőzésre. Ártalmatlan proteineket akart gyártatni a géppel.
A szintetizátor pedig egész éjszaka zümmögött, s létrehozta a vírust - a Maas Biolabs GmbH kívánalmai szerint.
A Maas.
Kicsi, gyors, könyörtelen. Egy merő Előny.
A reptérre vezető út hosszú, egyenes betoncsík. Lapulj az árnyak közé!
Teli torokból üvöltöttem azzal a szerencsétlen portugállal, azt akartam tudni, mi történt a lánnyal, Hirosi nőjével. Eltűnt, mondta az üzletember.
A viktoriánus gépezet kattogása.
Foxnak tehát zuhannia kellett, zuhannia a három szánalmas aranyrúdjával, a gerincének megint el kellett roppannia. Mielőtt a földnek csapódott, minden vásárló őt bámulta abban a ginzai áruházban - azután már csak sikoltoztak.
Ezzel együtt nem tudlak gyűlölni, bébi.
A Hosaka helikoptere visszatért. Kivilágítatlanul, infrafénynél vadászik, a testmeleget kutatja. Tompa dunnyogással fordul egy kilométernyi messzeségben, visszalódul felénk, a New Rose felé, árnyként suhan Narita derengő egén.
Nincs baj, bébi.
Csak légy itt velem, kérlek! Fogd a kezem.