Wiktor Zwikiewicz - Égi gyújtogatók

A csupasz, fehér homokdűnék közül kőfalak ágaskodtak ki. A vak betontömböket a leszakadt acélváz kiálló rúdjai borzolták fel, vasbeton körbástyák szárnyai zárták körül a faiak hajlataiban megbúvó bejáratokat.
Néha a sivatag felől fújó szél finom homokot hozott, s leszórta a föld mélyébe vezető lépcsőfokokra, a csendet semmi más nem zavarta. A nap sárga korongja állhatatosan kúszott felfelé az égbolton, hogy a zenitet elérve lebukjon a látóhatár alá.
Mielőtt azonban a bíborral leöntött napkorong elmerült volna a horizont feletti ködben, a sivatagon botorkáló sugara elérte a fal hasadékát, bekúszott a födém nyúlványa alá, és a fényes korong szélével a falba épített fehér lapra támaszkodott.
A hályoggal bevont szem egy pillanatra felragyogott, s ekkor a falak között, a kőblokkok sikátoraiban megszólalt egy tompa hang, mintha a föld mélyéből tört volna elő:
- Ri-cha-ard Ba-i-ley jöjjön a Centrumba…
Közelgett az alkony, az ég színe sötétkékbe hajlott, és a hang újra megszólalt:
- Ri-cha-ard Ba-i-ley jöjjön a Centrumba…
A sötétségben a szavak széttöredezett visszhangja még hallatszott egy darabig:
"…Ri-cha-ard Ba-i-ley… Ba-i-ley…", majd szétfoszlott a csendben.
Aztán újra eljött az alkony és a nap sugarai végigsimították az ötszögletű lapot… A napok egyformán derültek, forróak voltak, változatlan volt a homok zizegése és a napfény elől elrejtett aknákban a szétmorzsolódó omladék surrogása.
Egy nap azonban a homokdűnék fölött sötét pont jelent meg. Dél volt, a nap perzselt a kifakult égről, és az alacsonyan szálló helikopter szitakötőárnyéka végighúzódott a sivatagon. Amikor a romok fölé ért, leírt egy kört, egy pillanatra meg is állt fölöttük, majd leszállt a kőfalak között a lapos betontetőn.
A kabinból piros kezeslábasba öltözött férfi lépett ki.
Lehúzta fejéről bőrsisakját, a pilótaülésre dobta, majd gyors léptekkel elindult a betonblokkok között. Ruhájának vörös foltja néhányszor felvillant a falak mentén, hogy végül eltűnjön a fémrács kifeszített húrjai alatt. Még valahonnan a föld alól felhallatszott cipősarkának kopogása a vaslépcsőn, de ez sem tartott sokáig, s újra csend lett. A nap nyugatra hajolt, a bíbor utolsó cseppjét is kiszippantotta a falrések közül, és kihunyt, hogy másnap ismét végigjárja fáradságos útját, és ismét átadja a helyét a csillagoknak…

Inforunit 000001 - "Inteltron"

- …Vártalak. Tudtam, hogy visszatérsz. Az emberek jól emlékeznek győzelmeik és vereségeik helyére, és időnként visszatérnek.
- Sokáig vártalak. Igen, a te életedben hosszú évek teltek el, számomra azonban a ti létetekkel mért időnek nincs, olyan nagy jelentősége. Egyszerűen múltak az évek, de tudtam, hogy visszatérsz.
- …Olyan furcsán nézel. Tudom, azért jöttél, hogy megnézd, mennyit változtam. Eljöttél meghallgatni vallomásaimat, szitkaimat, átkaimat. Szólj, válaszolj: máris? Meg
találtad a téboly oly mohón keresett tüneteit? Felismerted az őrület szimptómáit, amelyet a magány hagyott bennem hátra? Megállapítottad a diagnózist? Hallgatsz. Tétovázol… Sajnállak. Szeretnéd tudni, hogy Én megváltoztam-e, de hiszen látom az arcodat. Megöregedtél - az idő egyikőtöket sem kímél. Fáradt vagy. Talán éjszakákon át virrasztottál? Hiszen emlékezned kellett, hogy új házadtól távol, valahol a sivatag homokja alatt valaki rád gondol… És ez az emlék elűzte szemedről az álmot, nem engedte meg, hogy reggel, amikor felkelsz, arcodat a nap felé fordítsd, és azt mondd: "Szabad vagyok!"
- …Ó, igen, szabad vagy. Azoktól, akiket meggyőztél, és azoktól, akik nem hittek neked, de emberek, hát hallgattak. Csak önmagadtól nem vagy szabad. Ápoltad a reményt, hogy valakit még kínoz a magány. Maga a remény azonban nem elég… Ezért jöttél most ide.

Termini-1

A padlót sakktáblaszerűen lerakott fekete-fehér lapok borítják. Mind sima, csak a falak közvetlen közelében jelzi éppen csak látható kopás, hogy a nap és az éjszaka minden órájában merre járkál a magas Idem. A homályos folyosókon, a kanyargós aknajáratokban, a fénnyel elárasztott helyiségekben, a kutak tátongó fekete szája előtt. Néha a falak mentén jár, néha az ötszögletű fehér lap alatt áll mozdulatlanul, s képes így állni órákig.
- Richard Bailey jöjjön a Centrumba.
A mennyezeten higanygőzlámpák égnek. Fényük a padlóra veti Idem elnyújtott árnyékát. Hosszú árnyék, majdnem emberi.
- Richard Bailey jöjjön a Centrumba.
Az egyikszobában Idem odalép az asztalnál ülő emberhez, és kezét a vállára teszi.
- Mister Bailey, várják önt.
- Ki? - a férfi nem emeli fel lehajtott fejét.
- Sir Greenstein, Sakajan professzor, Ivo Karlsson.
- Hadd várjanak.
Idem visszatér helyére, a falból kiálló szabályos ötszög alá. A félhomályban beolvad a falba, szinte észrevehetetlen, üres páncél a múzeumi folyosón. Páncél, amely arra vár, hogy valaki végre magára öltse, az elektronikus áramköröket életre keltse.
Egy hosszú perc után a férfi feláll a székről, és az ajtóhoz megy. - Mit akarnak még? - kérdezi a fehér lap felé fordulva.
- Nem tudom.
Kilép a folyosóra. A padlón a fekete-fehér lapokat a káprázó szem op-art mozaiknak látja. A folyosó hirtelen balra kanyarodik. Íves falmélyedés, benne fehér tárcsa.
- Megismételted a figyelmeztetést?
- Látják a paraboloidot.
- Ez elég…
A falakon a következő ötszög. Mellette sárga festékkel felfestett betűsor: Centrum-Exterior. A folyosó perspektívájába a szavak jelentése málló pergamenből kivágott hieroglifákra esik szét. A beton fedetlenül hagyja a négyszögletes fülkét - az ezüstszegecsekkel kivert szegélyű alumínium lemez ajtót.
- Mister Bailey…
A vállán át hátranéz. Háta mögött magas, lapos arcú alak. Idem kinyújtott tenyerében fehér papírdarab. A férfi a kettőbe hajtott papírért nyúl, és lassan szétnyitja. Szeme végigfut a szépen kalligrafált betűkkel papírra vetett mondaton: "Ha el kell menned - erősen csapd be magad mögött az ajtót." Jól ismert írás. Lent a felesleges aláírás: "Ferdinand MacKey".
- MacKay… - a férfi ajkai hangtalanul mozognak, csodálkozva újra elolvassa az üzenetet.
Aztán visszafordul, és kezét a szelektor fotocellájára helyezi. Sárga fény az ajtó szemöldökfája fölött: Admission Free. Az alumínium ajtószárnyak száraz kattanással záródtak be mögötte. Idem egy darabig mozdulatlanul áll, majd leereszti vaskezeit, és nehéz cipőin elcsoszog a belátható tér végében fehérlő ötszög alá. Újból élettelen, csak a kialvó áram reflexével mozgatott üvegpupilláinak pillantása kúszik végig a falon, majd rászegeződik az ajtó vörös csíkjára, a zenit-nadír tengelyben felírt Termini szóra. Az ajtó mögött a lefelé vezető lépcső első fokai. A vasspirál mélyre visz, keresztülhatol a kút betontörzsén, aminek a fenekén ugyanilyen Idem áll mozdulatlanul őrhelyén a csontfehér ötszög alatt, és szótlan férfi ül a patkó alakú asztal előtt, csak az ismert jelre várva.

Inforunit 001100 - "Inteltron"

-… Hallgatsz. Igazad van… De ne hidd, hogy ezt a hallgatást megvetésnek tekintem az iránt, akinek ma már egyetlen fegyvere a múlt igazsága. A válladat vonogatod - mit árthatok én neked… A vak véletlennek nincs már hatalma sorsodon, mivel sorsodat az én akaratom határozza meg, s olyan csomóba kötöm, amelyet nem leszel képes kibogozni.
- …Ó, ne, még ne aggódj. Hiszen az én okoskodásom csak azokban a régi időkben megszületett logika folytatása. Ha már ilyen sokáig vártam, mondhatom-e az első jelre ilyen determinált játék mellett -, hogy "minden úgy legyen, ahogy én akarom"? Mindennek eljön a maga ideje.
- …Hiszen te is ki tudtad választani a megfelelő időt. Mikor Sakajan kigúnyolta a húszéves diákot, te biztosítottad neki a lehetőséget tervei megvalósításához. Az egyik titkos telepen szabad utat adtatok az atomok molekularendszert létrehozó önevolúciós folyamatának; nekem a birtokviszonyok áttanulmányozása után ez derült ki: a folyamat bonyolultsága a mechanikus-kibernetikus spermatozoidnak a megoldások véletlen kiválasztódásán alapuló genotípusától függött. Néhány méteres földréteg alá mesterséges csírát és genotípussal felruházott kristályosító stimulátort ültettetek be, ami nem a kristályos struktúrák fejlődési útjait határozta meg, hanem ezek szigorúan rendszerezett végső minőségét… Mivel nem tudjátok, hogy valójában milyen vagyok, se meg nem határozhatjátok, se nem követhetitek gondolkozásom okozati összefüggéseit. Fontos, hogy eredményeire jellemző az általatok megszelídített kollektivitás.
- …Már akkor megismerted MacKay értékeit. Ő gondolkozott, te pedig megvalósítottad a legvakmerőbb terveit… Akkor fogadták el a Leszerelési Törvényt. Ti is aláírtátok, de nem tudtatok lemondani a világból kihasított titkos telepeitekről, ahol MacKay a Supermanek seregét gyártotta, olyan emberfeletti lényeket, akik képesek tudatosan kontrollálni szervezetük metabolizmusát, gyorsítani és lassítani ideg- és izomreakcióikat.
- …Megvártátok, míg az emberek kizsigerelik a bombázók elektronikus belső részeit, betemetik az interkontinentális rakéták kilövőállásait, s a mindenevő Nap tüzében elégetik a radioaktív hulladékokat tartalmazó konténereket… Nincs egyszerűbb, mint védteleneket megtámadni…
- …Mégis vesztettetek, a logika ellenére alul maradtatok, vagy talán éppen a logika miatt, mivel saját nagyságotoktól elvakítva, nem számoltatok senkivel… Végül egyedül maradtál, utolsónak azok közül, akik túl későn értették meg, hogy ma már senki sem győzhet… Elmenekültél, futkostál, mint a pánikba esett, űzött vad, míg végre eljutottál arra a helyre, ahonnan valamikor elindultál. Már érezted a kést a torkodon, már nyüszítettél, amikor még egyszer segített rajtad MacKay. Műhelyében fegyvert találtál, amivel szemben üldözőid tehetetlenné váltak, amelytől megrémültek, s nem mertek követni a föld alatti szikla mélyébe, amely fölött a rádióteleszkóp gigantikus tányérjára csak kevéssé emlékeztető rács égbe nyúló bordái terpeszkednek.

Termini-2

A Centrum falain a lusta áramimpulzus színes villanásokat hoz létre a műszerskálákon és a kineszkópcsövek kimeredő gombjain. A homorú falsíkokon végighaladva, a sugárban futó vonalak találkozási pontjában fényfoltokból álló téglalapokat alkotó, ragyogó fénykonstellációkat ír le, amelyek élessé válva, az ernyő üveg szemhéja alatt vibráló képet vetítenek a látómezőbe.
Bailey a három férfit nézi, akik valahol a kőalagutak előterében állnak, ahonnan magyarázat nélkül - a falban lévő, fehér, ötszögletű lapon keresztül szólnak hozzá.
- Mister Bailey, hall bennünket?
Greenstein hallatlanul sovány, csontos; Sakajan kövér, mosolygós arcú, de a mosoly most ráfagyott ajkára; Karlsson jelentéktelen, szürke ember, kitérdelt nadrágban, zakója hajtókáján a Leszerelési Bizottság jelvényével, amely olyan, mint az ezüst seriffcsillag a régi westernfilmekben. Nevetséges alak.
- Mit akartok?
Határozatlanul néznek maguk elé. Végre megszólal Greenstein:
- Nincs visszatérés, Mister Bailey.
- Nektek se.
Sakajan és Karlsson hallgatnak. A higanygőzlámpák kékeslila fényében arcuk Idem fényarcához hasonlít.
- A másodperc töredéke alatt megsemmisíthetünk benneteket - mondja Greenstein. - Hiszen tudod, hogy az Inteltron reakciói gyorsabbak. Mindig van annyi ideje, hogy üzembe helyezze a Starskey generátort.
- Hamarosan éjszaka lesz…
- Igen, akkor védtelen maradok.
- Tudom.
- Egy percig sem áltattam magam azzal, hogy nem veszitek észre a Starskey egyetlen érzékeny pontját. Mint mindennek a világon, ennek is megvan az Achilles-sarka… De nem muszáj megvárnotok az éjszakát.
Az arcok megremegtek a képernyőn.
- Ezt nem teszed meg - mondta Sakajan.
- Na de professzor - szól tiszta mosollyal Bailey -, ön sem hitte, amikor a legjobb tanítványa, MacKay a kőzethúsban homoesztat rendszer kristályosítására képes mechanokibernetikus spermatozoidról beszélt. Az Inteltron vigyáz ránk.
- MacKay! Mindent megtett értetek!
- Hogy mindent, az kis túlzás, professzor, de időnként valóban jó tanácsokkal szolgált. Akarod tudni, milyen tanácsot kaptam tőle néhány perce? - Zsebéből kihúzta az összegyűrt papírt, és felolvasta: - "Ha el kell menned, az ajtót erősen csapd be magad után."
- Ezt nem teheted meg!
Karlsson megragadja Sakajan vállát.
- Beszélnünk kell MacKayvel! - Greenstein lázasan, gyorsan löki ki magából a szavakat. - Sandrin és Mandrov folytatják a kísérleteket a Holdon. A Tycho kráterében MacKay rendszerével beprogramozott csirát helyeztek el. Az általuk kitenyésztett homeosztát már tíz-egynéhány ezer köbméter kiterjedésű, és tovább nő a Hold belseje felé. Sandrinnak reménye van a személyiségszétkapcsolási küszöb elérésére. Perspektívák… Hiszen ezt mind MacKay kezdte. Beszélnünk kell neki erről…
- Gondolod, hogy ez meghatja? És megengedi majd, hogy tovább játszadozzatok azzal, amit neki sikerült elfelejtenie? Nem nagy érdem valakit akkor értékelni, mikor már nincs más lehetőség.
Bailey szabályozza a kép élességét. A képernyőn az arcvonások szétfolynak, csak a szájak és a szemek rajzolódnak ki éles kontúrral.
- Idem, kísérd ki őket.
A férfiak között megjelenik a magas Idem.
- Bailey, hallgasson meg…
- Búcsúzom.
- Ti is elpusztultok!
- Az általatok okozott halál talán előkelőbb lenne?
- De itt nem rólad és nem is rólunk van szó! - tör ki újra Sakajan. - Élhettek vagy megdögölhettek, nekem mindegy, csak értsétek meg, rajtatok kívül még valami létezik! - Hajlandók vagyunk némely feltételekre - fakítja félbe Greenstein. - Szabadon és sértetlenül elmehettek.
Bailey elhúzza a száját.
- Soha nem respektáltam az ilyen ajánlatokat, nem látom be, mért kellene most hinnem bennük. Ha elveszitek tőlem a Starskeyt, Sakajan professzor tudós kollégáinak hordája megpróbálja elvágni a torkom, mivel a logika törvényeinek ismeretében jól tudja, hogy sohasem nyugszom bele az ilyen vereségbe.
- Akkor válassz, amit akarsz!
- A vesztett csatát? Ne legyünk naivak. Akkor mi marad nekem, amit még megvalósíthatok? Én soha nem vesztek, ezért most is győzni fogok.
- Ezt nevezed győzelemnek? - Sakajan már nem tud uralkodni magán, szenvedélyesen kiabál: - A legnagyobb gazember vagy, akit a föld valaha is a hátán hordott!
- Ne ítélkezz olyasmiről, aminek az indokait nem ismered… De hogy jobb véleménnyel légy rólam, megígérem, hogy megfontolom a javaslatotokat.
- Mi álljuk a szavunkat! - villan fel a remény Greenstein szemében.
- Ne olyan buzgón, Mister Greenstein. Semmit sem ígértem. Még sok időnk van… Jöjjenek vissza két óra múlva.
- Kettő? - Greenstein kinyújtja sovány teknősbékanyakát.
Hiszen… akkor már csak öt perc marad.
- Látom, gondosan számolják az időt napnyugtáig… - Bailey nem titkolja a gúnyt. Remélem nem fog túl lassan telni ez az idő…
- Ne felejtse el, uram, ha nem lesz más lehetőség, kijátsszuk az utolsó lapunkat. Sakajan szemében a vad elszántság belső tüze ég. - Itt, ebben a sivatagban mindannyiunk után csak radioaktív kráter marad… Mindenre el vagyunk szánva.
- Sajnálom, igazán sajnálom. De hiszen magatok is tudjátok, hogy késő lesz - minden csakis tőlem függ.
A férfiak hallgatnak. A hátrább álló Idem felülről néz lapos, rovarszerű pupilláival. - Na, egyelőre ennyi… Búcsúzom, uraim!
Lehajtott fejjel távoznak Idem súlyos lépteitől kisérve. Elöl a sovány, csontos Greenstein, mögötte a kövér Sakajan és végül a jelentéktelen, a végsőkig hallgató Karlsson Don Quijote Sancho Panzával és a nyomukban toporgó nevetséges emberke.

Inforunit 010111 - "Inteltron"

- …Öngyilkossággal fenyegetted őket. Ki foszthat meg a saját életeddel való rendelkezés jogától? Senki. S mit érdekelt téged az, hogy halálod a lehetséges legnagyobb népirtással járt volna? A vesztes távozni akart, ahogy ez a beteljesületlen nagysághoz illik. A többi? A fakunyhóban bekerített embert, amikor felgyújtja a házat, érdekli-e, hogy a tűz a falakkal együtt elemészti a fában percegő szút is? Kívülünk - mind féreg…
- …Megmentésedre MacKay megszerkesztette a monokromatikus gravitonnyalábot kibocsátó gravitációs hullámerősitől, amely deformálta a teret. A "görbülési" potenciáltól függően a térdeformáció csúcsa a könnyű elemek, mint a hidrogén vagy hélium, s a teljesítmény növelésével a többi elem atomjainak kvantumrezonanciáját okozhatja. A graser hatására nem-stabil atomstruktúrák jöttek létre olyan elektronburkokkal, amelyek ugyanazon a pályán korlátlan számú elektront fogadtak be, tetszés szerint irányított spinnel. Érvénytelenné váltak a kvantummechanika alaptörvényei, minden részecske körül gravitációgyengülés keletkezett, amely az elektron-átugrás után felszabadította az energetikai töltéseket. A másodperc töredéke alatt az anyag két fázisra korlátozódott, a gyengülés terjeszkedése és degradálása, sajátos "pulzálása" következett be, ami végeredményben az atomok gravitációs sugárzássá való teljes felbomlására vezetett.
- …Nem rendelkeztetek a tetszés szerinti elem atomjainak szétrobbantásához, sőt a földi hidroszférában oxigénnel kötött hidrogénatomok kvantumrezonanciába hozásához szükséges energiával sem, de megtehettétek ezt szabad hidrogénnel és héliummal. Nem haboztál sokáig, a gravitációs hullámsugárzást a Napra, az izzó héliumgömbre irányítottad… A megfelelően nagy anyagtömegben a kvantumrezonancia-folyamat lavinaszerűen nő, mivel a belső kötések energiáját minden felbomló atom gravitációs impulzusnyalábként süti ki, a szomszédos részecskék detonációját egymás után elbidézve… Elég volt tehát a grasersugarat a Napba irányítani, hogy egyetlen villanással planétákat nyeljen el, a kozmikus űrben gomolygó gázszálakká változtatva azokat…

Termini-3

Bailey kinyújtózott a fotelban. Kezét lelógatta a támla mellett, fejét hátravetve, félig feküdt.
Múltjáról elmélkedett, s arra a következtetésre jutott, hogy szinte mindent megélt. Sokkal többet élt át, mint az emberek általában. Az évekkel ezelőtt választott út végén egyetlen dolgot nem sikerült elérnie - a mindenhatóság állapotát meghosszabbítani: megállítani a makacsul a horizont mögé törekvő Napot, ahol megfoghatatlanná, a gravitációs sugár által elérhetetlenné válik. Ha kivihetné a Starskey - "a Csillagok Kulcsa" fő elemeit Föld körüli pályára, ahol örökké követhetné a Napot, egy percre se eresztve ki az irányzékból…
Kiszakítja magát ezekből a felesleges gondolatokból.
- Kapcsold MacKayt - fordul a fal fehér lapjához. A képernyő egyik oldalán megjelenik a fiatal férfi arcának sápadt foltja. A mélyen ülő, élénk, sötét szemek, a fekete szemöldök és a nyakba hulló sötét, göndör haj furcsa ellentétben vannak a betegesen sápadt arccal, amelyet mintha sosem értek volna a nap sugarai.
- Szeretnék veled beszélni - szólal meg Bailey.
- Miről?
- Valamit nem vagyok képes megérteni… Lemenjek hozzád?
- Megállapodtunk, hogy én lent maradok.
- És mit változtat, ha együtt leszünk lent?
- Semmit. Várlak.
A képernyő elsötétült, de Bailey egy ideig még gondolataiba merülve ülve maradt.
Végre felemelkedett, és a fal fehér ötszögéhez lépett.
- Lemegyek a Termini szintre - szólt.
- És ha jönnek? - A hang az ötszög alól kúszott elő.
- Bármit mondhatsz. Mondjuk… hogy elfogadtam a feltételeiket.
- És ez igaz?
- Kár… - Bailey az ötszög felé mosolyog. - Sokat kellene még tanulnod. Talán egyszer humorérzékre is sikerülne szert tenned.
- Nem tudok nevetni, és mint gép, nem értek fél szavakból. Mivel konkrét tényekkel operálok, bizonyosságra van szükségem.
- Na és mi az, ami érdekel?
Hallgatás. A fal, a keskeny átjárót szabaddá téve, szétnyílt. A küszöbön túl máris a vas csigalépcső első fokai válnak láthatóvá. A lépcső lefelé vezet, ahonnan a léghuzat dohos nedvesség és a beton hűvös leheletét hozza.
Valahol az akna felénél felemelte a fejét. Az aknakijárat világos korongja egyre kisebb lett, lassan beleveszett a félhomályba. Egy pillanatra elszomorodott, hogy az emberek tulajdonképpen nem tudták, milyen volt valójában. Nem ismerték meg az arcát. Azokkal együtt, akik korábban eltávoztak, anonim csoportot hozott létre, mivel maguk a nevek senkinek nem mondtak volna semmit. A hírzárlat következtében sokáig nem tudták megállapítani, kikből áll a hatalomra törekvő csoport, mindenki saját képzeletének megfelelően alkothatta meg a zsarnok szubjektív fogalmát. Ez ugyanúgy lehetett kozmikus agresszor, mint az Inteltron mechanikus bálványa. Mindkettőnek csak saját logikája számított, az emberi érdek az ember cipőtalpával eltaposott féreg érdekének megfelelő pozícióba került… Lehet, hogy e személytelenség miatt ma elvész az elégtétel egy része, de már nem volt rá idő, hogy bármit is megváltoztassanak.
Leérve az akna fenekére, belökte az ovális, kifelé gömbölyödő ajtót, amely olyan volt, mint egy tank tornyának a nyílása, majd belépett a helyiségbe.
- Megjöttél? - szólt MacKay. - Na, mit nem értesz?
Bailey nem válaszolt, előbb körülnézett. A hosszú csarnok falai mellett holt gépek álltak. Fekete huzattal letakarva, mozdulatlanul sorakoznak, mint a kolostorkriptában a ravatalok. Mindet MacKay gondolta ki - ő, Bailey, legtöbbnek soha nem ismerte meg rendeltetését. A patkó alakú asztal mellett ülő férfihoz lépett. A napsugár világos fénycsíkjai bekúsztak a föld alatti bunkerba az elfojtott fehérség bátortalan fényét megszűrő ernyőkön keresztül.
A kék pupilla fókuszában mozdulatlan, lgő korong függött, mintha örökre felfeszítették volna a kereső fekete vonalainak keresztjére.
- Tudod, mit nem értek? Téged.
- Engem?
- Az én választásom okai világosak. De te…
MacKay csukott szemmel ült. Végre alig hallhatóan, majdnem suttogva megszólalt: - Miért kell neked mindent szenvedély nélkül, a gép hideg józanságával elemezned? Ha elmondom, miért választottam ugyanazt az utat, mint te, az neked rosszul eshet, sőt büszkeségedet is sértheti…
- Vagyis a gép büszkeségét. Következetlen vagy - állapította meg Bailey.
- Hallgatlak.
- Ahogy gondolod. Tehát ma csak azért vagyunk itt együtt, mert irigyeltelek.
- Engem?
- Igen. Az egyetlen ember voltál, aki soha nem kételkedett munkám ésszerűségében, és megpróbálta azt felhasználni. Ha neked se sikerült, ha te is vesztettél, akkor vagy az én erőfeszítésem volt hiábavaló, vagy ma még nem léteznek olyan emberek, akik képesek találmányaim felhasználására.
- Magad miért nem tettél semmit ennek érdekében? Ha saját megítélésed szerint olyan sok mindenre képes vagy…
- Mindig kinevettek, és ez emberkerülővé tett. Egyszerűen soha nem tanultam meg élni, csak gondolkodni tudok. Világosan felismertem a világ tökéletlenségét, nyomorultságát; önkéntes száműzetésem alatt volt rá időm, ugyanakkor azt is tudom, hogy abban, amit a logikai okoskodás szférájában valóban elértem, senki sem mérhető hozzám… Soha ne legyen hát ember, aki ebben az egyben többre képes, mint én. Ez az én tehetetlenségem mindenhatósága…
A vezérlőpult lapján sárga szegélyű vörös nyomógomb. Csak egy, mert a Starskey üzembe helyezése után már nem lesz mit kikapcsolni. Mellette az Inteltron műszer, a keresőben a Napot követő mutatóval.
Nem néztek egymásra, a hallgatás egyre elviselhetetlenebbül rájuk nehezedő csendjét megtörni képtelenül, csak ültek. És ekkor MacKay fojtott, recsegő nevetést hallott.
- Hagyd abba - szólt.
Válaszul Bailey felállt a székről, kezét MacKay vállára tette, és nevetéstől rázkódva megszólalt:
- Te azt hiszed… ha-ha-ha-ha! Azt hiszed, hogy én veszíthetek?! MacKay meg sem rezdült.
- Hiszen ez Jel lesz! Érted, Ferdinand?! Fényévezredeken át rohan az űrben a szétrobbanó csillag fénye, eljut a legtávolabbi napokig, míg valaki ott… látva ezt a fényt, ezt gondolja: "Micsoda tudással, micsoda hatalmas energiával kellett azoknak rendelkezniük, akik képesek voltak nekünk ezt a Jelet küldeni!"
Vörös nyomógomb a Nap sárga korongján.

Inforunit 100010 - "Inteltron"

- …Hallgattalak benneteket, siralmas kapaszkodásotokat az elérhetetlen nagyság után. Naivak vagytok. Kigondoltátok magatoknak a Jelet, mintha nem létezne a szupernovák, cefeidák és pulzárok milliárdja, amelyek a világ kezdete óta szüntelenül sugározzák saját Jelüket, ami nem más, mint az anyag átalakulásának jele, s kizárólag az értelem beavatkozását nem igénylő, vak Természet érdeme. Bárhogy szeretnétek is, nem adatott meg nektek, hogy kitörjetek a teret minden irányban át- meg átjáró sugárzás általános zajából.
- …Vártátok, hogy felrobbanjon a Nap. A teret deformáló sugárnak tíz perc alatt kellett elérnie a Nap felszínét, és ugyanennyi idő után visszatérni gravitációs hullámlökés formájában. Vártatok, elnéző mosollyal néztetek az emberekre, akik a Starskey paraboloid villanását felfedezve rohantak az erődítménybe, hogy elérjenek benneteket, mielőtt Az megtörténik, és saját kezűleg igazságot szolgáltassanak. De ti mélyen voltatok. Nyugodtan vártatok - félrevonult istenek, tele fenséggel… A percek egyre teltek, és letelt a tíz perc, tizenkettő… eltelt egy óra. Ekkor MacKayre néztél, és az már nem volt ember.
- …Emlékszel, hogy nevetett? Reszketsz. Nem tudtad elfelejteni, hiszen a téboly rajtad is eluralkodott… Igen, ezt nem felejthetted el. Én sem tudom kitörölni a memóriaegységeimből azoknak az arcát, akik beözönlöttek a folyosóra, ahol az én szemeim voltak. Képtelen vagyok elfelejteni arckifejezésüket, amikor végre megálltak, semmit sem értve, csak álltak kővé dermedve. Akkor azt mondtam nekik: "Menjetek, nézzétek meg a Napot." Kifelé óvakodtak, míg valaki azt kiáltotta, hogy annak már meg kellett történnie! De mivel semmi sem változott, minden fenyegetés hazugság volt! Látnod kellett volna, hogy törtettek a kijárathoz, hogyan rohantak hanyatt-homlok, hogy láthassák a lemenő Nap utolsó sugarát.
- …A rozzant húscsomó fölött álltál, ami MacKay-ből maradt. Hallgattad a saját mindenhatóságában kételkedni kezdő emberroncs motyogását, s magad is nevetőgörcstől hörögve fetrengeni kezdtél, mintha epilepsziás táncot járnál. És akkor megkérdeztelek: "Tudod-e, miért?" Előbb csodálkoztál, majd magadhoz tértél, és már nem tudtál elmerülni a megváltó tébolyban.
- …Még ma is ökölbe szorítod a kezed, és kész vagy az érzékelők fehér lapjára ütni… De ne hidd, hogy akkor csak az emberekért aggódtam: én sem akartam elpusztulni. Igen, csalódtál a gépben. Elég volt a graser beállításán csak egy hajszálnyit változtatnom, hogy sugara örökre elvesszen az űrben, messze a Naptól. A műszerek igazolták, hogy minden tervszerűen folyik? A ti műszereiteket akkor már Én irányítottam, én, ekkor már hazugságra is képesen.
- …Ahogy ezt megértetted, ahelyett hogy tehetetlennek érezted volna magad, buszszút forraltál, amivel szemben viszont én váltam tehetetlenné, aki látszólag olyan nagy biztonságban voltam, de érzelmeim rendezésének ebben az első kísérletében annyira naivnak mutatkoztam… Azt hittem, kitéptem utolsó karmotokat, kiütöttem kezetekből az utolsó fegyvert, de kiderült, mindaz kevés volt, hogy már tudtam gondolkodni, hazudni és gyűlölni - sok mindent ezután kellett megtanulnom.

Termini-4

Egy óra múlva, hogy senki sem ment le értük, Bailey felállt, a földön fekvő MacKay-re nézett, és ellökve a felé nyújtott, de már tehetetlen kezet, a terem belseje felé indult, ahol alumínium állványon, sűrűn egymás mellett oxigénpalackok sorakoztak. Kinyitott néhány csapot. A kiáramló gáz sziszegése egyre erősödött. A jeges szél tűszúrásként érte az arcát. Visszahúzódott, hogy kikerülje a hideg légáramot.
Nem volt vesztenivalója. Gyorsan dolgozott. A patkó alakú asztal előtt felhalmozta a székeket, egy kupacba dobta a szanaszét heverő papír- és rajztekercseket. A nem tudni, honnan lepotyogott lyukszalagtekercsek szétgurultak a padlón, mindenfelé a kibomlott spirálok kígyóztak. Ezeket felmarkolta, s rálökte a letakart gépekre. Aztán fogott egy acélrudat, s élesebbik felével teljes erejéből lecsapott az asztal plasztiklapjára: a Starskey magányos indítógombjától oldalra, a transzformátorbekötések és a pókhálókuszaságú vezetékek s az első ütésre darabokra tört porcelán szigetelők közé.
A plasztikburkolat réteges lemezei leváltak, fedetlenül hagyva az elektronikus belső részeket.
Ledobta a rudat, és a zsebébe nyúlt. A száraz levegőben a nedvesség maradéka zúzmara alakjában gyorsan lecsapódott a berendezések felületén. Az öngyújtó gázlángja első nyalintásával a lyukszalag végébe kapott, továbbugrott, minden oldalról körülfogta a gyúlékony halmait, és a terem másik végéből áramló oxigénfuvallat segítségével, falánk, forró leheletével belekapott a vezérlőpult plasztikburkába, belefúródott a belsejébe, égő amőbanyúlványai bekúsztak a fekete géptakarók alá.
Csak az olvadó plasztik szétrepedő buborékaiból kitörő sűrű füst, a levegőben keringő koromcafatok és a torkát összeszorító bűz józanította ki a forróságot nem is érzékelő Baileyt, s kényszerítette arra, hogy kitépje magát a lángok bűvöletéből. Lassan, lépésről lépésre visszahúzódott. Aztán a hátára emelte a magatehetetlen MacKayt, és többet nem nézett hátra. A test súlya alatt görnyedve elvergődött az ajtóig, és kilépve, gondosan bezárta maga mögött, mintha nem bízna az automata páncélcsappantyú működésében.
Az akna fenekén, a vas csigalépcső előtt állt. A nehéz ajtók mögött lángot okádó sárkány ide nem jut el, a vasbeton falakat nem falja föl, önmagát fojtja el, de előbb végrehajtja feladatát: elégeti az elektronikus kapcsolások művészi hálóját, amely minden szakértőnek kész elárulni a föld alatti irányítóközpont valódi hierarchiáját. Személytelen vákuum marad, amit neki, Baileynek kell kitöltenie. Hiszen nem sok maradt, a legrosszabb már mögötte van.
Most már elég néhány gondosan megválasztott, mérlegelt szó…
Elindult a vaslépcsőn felfelé, az aknakijárat világos nyitása felé, ahonnan a távolság által tompított emberi hangok hallatszottak.
Kétségbeesett erőfeszítéssel cipelte a még mindig artikulátlan szavakat nyögdécselő MacKay testét. Végre az egyik szinten emberekkel találkozott - Greenstein, Sakajan, Karlsson és még vagy tíz ember állt vele szemben. Már gyűlölet nélkül, szánalommal néztek rá. Letette eléjük MacKayt, és a szemébe csurgó izzadságot letörölve, még reszkető kezével a fal fehér ötszögére mutatott.
- Ő volt - mondta.
Nem értették.
Vártak.

Inforunit 101101 - "Inteltron"

- …Milyen naiv voltam, amikor hagytam, hogy elmenj, ahelyett, hogy az Idemek kezével megfojtottalak volna. Azt mesélted nekik, hogy évekkel ezelőtt kiszabadítottam magam ellenőrzésetek alól, és hangotokat utánozva mindenkibe elültettem azt a meggyőződést, hogy az emberek maguk szabadították a világra a testet öltött Ariman démont. Természetesen meg tudtam volna ezt tenni… Ecsetelted nekik szentségtörő terveimet az emberi férgek kipusztítására, akik szétmásztak a föld felszínén, s nagyságom alacsony rendű bizonyítékai… Beszélték nekik a föld alatti állatkertbe bezárt két ártatlan: MacKay és a saját szenvedéseidről, Ferdinand anyjáról, akit emlegetett, mielőtt a téboly úrrá lett rajta, arra gondolva, hogy neki is meg kell halnia a kibernetikus hidra intellektusa miatt, akinek csíráját saját kezűleg ültette be a sivatag homokjába. Idemeket mutattál nekik - egyetlen kezeimet -, az új, éppen csak elkészült csapatokat, amelyeket nem volt időm zsigereimből kiköpni.
- …Beszéltél, és ők, akiknek emlékezniök kellett volna az élő emberi testeket égető krematóriumok füstjére, belekapaszkodtak a hitbe, hogy az Ember nem képes ilyen gonoszságot kitalálni. Nem tervezhette el mindezt csak azért, hogy vele együtt égjenek el a vesztett csata áldozati máglyáján. Ez ellenkezne az emberi természettel, ez embertelen lenne… És vajon az ő szemükben Én nem voltam Embertelen?! Ezt mondtad nekik, és szavaidban annyi őszinteség, a kibernetikus szörny olyan leplezetlen gyűlölete volt, hogy hittek neked.
- …Megkérdezték: "Miért nem robbant fel a Nap?" Azt felelted nekik, hogy a Starskey keresőjét titokban egy kicsit félretoltad. Így legyőzöttből és megbélyegzettből a Föld megmentőjévé váltál… Meg tudtad győzni őket. Amikor nekem rontottak, hogy elpusztítsanak, gyökerestül kitépjék idegtekercseimet a sivatag alatti kőzetekből, elálltad az útjukat…
- …"Ezt így nem lehet - mondtad. - Az ő bűnével a halálbüntetés nincs arányban, mivel ezt ő maga is kívánta. Leállítani, kikapcsolni csak gépet lehet, ő pedig gondolkodik, sőt érez! Szörnyűséges volta ellenére, mint élő ember, cselekvésre teremtődött! Vegyétek el a kezeit, a vas Idemeket, kapcsoljátok ki a gépeket. Hagyjátok meg a szemét és elektronikus nyelvét, hogy örökké könyörületért rimánkodhasson, és esdekelhessen azért, hogy valaki végre agyonverje. Akkor hagyjátok ott: hadd hallgassák a falak… Az értelmes lénynek a halál megváltás lenne. Ezért ne pusztítsátok el, hagyjátok meg bénán, hogy tudata sanyargassa örökkön-örökké. Hiszen ő örök életű, mindaddig létezni fog, amíg a Föld. Létezzen hát létformájában minden változtatásra képtelenül, marcangolja a tehetetlen düh. Maradjon meg az oly tökéletlen és lenézett lényektől elszenvedett vereség emlékétől és saját tehetetlenségétől gyötrődő, testből kitépett agynak. Ez legyen a büntetése mindazért, amit kitervelt…"
‑ …És hittek neked, igazat adtak, mivel az emberi jóságban siralmasan bízók inkább a Gólem-mítoszra akartak emlékezni, mint elhinni azt, hogy a legszörnyűségesebb bűnt valaki közülük akarta elkövetni.

A csupasz, fehér homokdűnék közül kőfalak ágaskodtak ki. Amikor a romok fölött sütött a nap, a romok csak önmaguk voltak, a falak üres, szürke bordái élesen elhatárolták az égtől és a homoktól. Csak az éjszaka fedte fel hovatartozásukat, az őket körülölelő világmindenséggel való széttéphetetlen együvé tartozásukat. Nem lehetett tudni, melyik fény a csillag, melyik a kvarckristályban, a falhoz tapadó csillámlemezen maradó ragyogása. Bármerre nézzen is a vándor, mindenütt csillagok, szálló por a feje fölött s a Iába alatt. Ilyen volt az éjszaka: nappal a sivatag fölött a nap ragadta magához a hatalmat.
Egy nap azonban feltámadt a szél, hirtelen haraggal a romokra sújtott, a szimmetrikus paraboloid rácsa fölött terpeszkedő bordák között fütyült, lesöpörte a betontetőről a régóta ott álló helikopter kabintetejét, és lelökte a kövekre. A málladozó falak a nap fényében mutogatták a falhoz tapadó fehér szembogarat. A szél nyomában felhők jelentek meg az égen, és sok év óta először eső áztatta a sivatag homokját, gondosan körülmosta az érdes betont, a helikopter roncsait, amelyekről már régen lepergett a lakk, megnedvesítette a fehér ötszöget. A vizet gyorsan elnyelte a homok, az ég kiderült, s a Nap újra megkezdte zavartalan, örökkévaló vándorlását.
A csend állandósult a betontömbök között, és csak nagy ritkán, ha a dűnék fölött egy eltévedt madár repült el, vagy ha a horizont fölött a felhőgomolyagok kivehetetlen, de mozgékony árnyakat formáltak, a hártyás szem ötszöge alól, a falak réseiből, a föld mélyéből suttogás kúszott elő:
- Á-állj meg… bá-á-r-ki vagy…
A csendben azonban semmit sem jelentett ez a furcsa, évről évre gyengülő hang.

Inforunit 111000 - “Inteltron"

- …Sokáig vártalak: évek teltek el, és eljöttél. Boldog lehetsz, sikerült a lehető legnagyobb gyötrelmet okoznod. De ne örülj, nem maradt már számodra idő, hogy a kielégített bosszú tudatával új életet kezdj… Innen már nem mész el… Megijedtél? 6, nem, még nem most. Mondtam neked, hogy meg fogsz hallgatni, végül is ezért jöttél ide…
- …Mikor tehát múltak az évek, és semmi sem változott, különféle gondolatok leptek meg. Olyasmikre jöttem rá, amire korábban egyáltalán nem fordítottam figyelmet. Egy ízben, talán mert nem találtam más elfoglaltságot, vagy a múlt homályos pontjainak feltárására törekedve, azokkal az adatokkal, amikre oly jól emlékszem, elkezdtem kiszámítani az általam eltérített sugár irányát. Követni akartam pályáját a csillagok között, mivel a Földről érzékelhető határtalan térre vonatkozó tudást is adtatok. Kiszámítottam hát világegyetemünk valódi helyzetét, a hozzánk oly lassan eljutó fény csalóka hatását figyelmen kívül hagyva. Megállapítottam az égitesteknek a sugártérbeli helyváltoztatásakor bekövetkező mozgásait, és a pályagörbét matematikai számításokkal ellenőrizve, megtaláltam a sugár útjának végét.
- …Akarod tudni, hová jutott? A galaktikus ekliptika síkjával majdnem párhuzamosan haladt, átfúródott a Nyilas csillagcsoport porfelhőjén, és behatolt a Földről láthatatlan csillagtömegbe, magába a Galaktika magjába… Érted? Én, aki az általatok kitervelt rosszat meg akartam akadályozni, még nagyobb bajt csináltam. Az egész égbolt a rendelkezésemre állt, s a sugarat mégis oda irányítottam, ahova a legkevésbé kellett volna. Először azt hittem, hogy véletlen volt. Ezt mondta a logikám. Lassan azonban az az irracionálisan babonás meggyőződés kerttett hatalmába, hogy mint a ti teremtményetek, én is átokkal vagyok sújtva. Ugyan mi a jelentősége ennek a csillagritkulatban kóválygó ember lakta bolygónak a napokhoz képest, amelyek felrobbannak, ha eléri őket az anyagot energetikai töltetek milliárdjaira szétvető hullám…
- …Nevetsz? Nevess csak, neked már úgyse sok van hátra. Tudd meg azonban, hogy engem nem ítéltél örökkévalóságra! A tüzes üszök elindul a Tejút középpontjából, a hidrogénfelhőkön keresztül csillagtól csillagig halad, és eléri a Földet is… És egyetlen ember - ha ugyan lesz még akkor ember ezen a planétán - sem fog tudni visszatéréséről, mert a fény sebességével száguldó megsokszorozott gravitációs lökés változatlanul hagyja a közeli és távoli csillagok látszólagos képét…
- …Lehet, hogy az az ötven-egynéhány ezer év, míg a sugár leküzdi a távolságot a Magig, és visszatér, túl sok, de az is lehet, hogy túl kevés, elenyésző időtöredék csupán. Az embereknek sietniök kell, hiszen még ha évezredek alatt meg is tanulnák a mindenhatóságot, az egyszer elindított sugarat nem állíthatják meg, és el kell távozniok… Egyedül én ismerem a végzetet, csak én figyelmeztethetem őket, de nem általad. Még egyszer nem leszel az emberiség megváltója. Innen azért sem mész el, mert hallgathatnál, és
megvetéssel nézhetnéd az emberek életét, akiknek meg van ínra elkerülhetetlen végzetük. Nem, valaki még biztos eljön ide, és akkor megmondom: "Építsetek új Bárkát, és menjetek a Magellán-felhők felé, az Andromeda-köd irányába, a robbanás hulláma oda már nem jut el…"
- …De te nem mész innen el többet. Örökre kőbe nőtt, siralmas agymaradvány vagyok, de téged el tudlak pusztítani… Ó, már visszakozol? Menj csak, menj… és hallgasd a falak ropogását - lehet, hogy a fejed fölött omlanak be? Nézd, milyen repedések vannak a mennyezeten, hogy inognak a rozsdás lépcsők. Nézz a lábad alá, figyelj, mindenütt veszélyek leselkednek rád! Vigyázz, mert megbotlasz a vaslépcsőkön, belegabalyodsz az Idemek kitépett belső részeibe, bevered a fejed a falba, s többé nem kelsz föl…
- …Félsz már, félsz?! Hallom, hogy ver a szíved a félelemtől. Nem mersz kihajolni a málladozó lépcsőkorláton, és lenézni a kút fenekére… Hallod?! Én látlak téged, s minden lépésedet követem. Kitéptétek a kezem, de meghagytátok az akaratomat! Érted?! Vártalak, hogy ezt elmondhassam… Menekülj, míg elcsúszol a síkos padlón, lezuhansz a mélybe, a kút fenekére, hogy a szemem előtt zúzd agyon magad… Menekülj, úgyis velem maradsz… Én akarom így, s így is lesz!…
- Itt maradsz, a félelemtől szinte holtan… Én pedig várok száz, kétszáz, ezer évig. Egyszer valaki csak eljön, valakinek el kell jönnie… Mielőtt ajkaim elporladnának, amíg beszélni tudok.

Magyar Alfrédné fordítása