Wayne Wightman - Bőrálca

Arik Jaturin a zöld, liliomokkal teli folyó partján állt, és arra gondolt, hogy ezen a héten vagy a következőn boncolják-e fel és vajon mekkora fájdalmat fog okozni neki a sebészkés, mikor keresztülhatol a sejtjein. Szemével követte a kanyargó folyót felfelé a sivatagban, egészen addig, míg el nem tűnik a távoli hegyek között, ahol fák borítják a nyirkos földet. Feje fölött szárnyas ragadozók fekete, szögletes formái rajzolódtak ki az égen, ahogy a sivatagot kutatták dög után. Arik Jaturin irigyelte őket. Az embert nem közelítik meg. Nem gondolkodnak, nem töprengenek azon, miért vannak, mire vannak. Őket nem vágják fel, nem kutatják ki.
Megfordult és visszaindult a homokösvényen a hotelbe. Mikor megkezdte nyaralását, úgy vélte, idegenek között lesz, egyedül marad - ám a hotelben ismerős arcot fedezett fel: Adienne Astariusét, egy nőét, akinek ugyan nem mutatták be, de akit nemrég helyeztek át az ő osztályára, Raymexbe. Jaturin az Információelosztásnál volt, a nő a Hatékonysági Osztályon. És bárhová ment is a hét folyamán, bárhol fordult meg ebben az üdülővilágban, a nő feltűnt a közelében, titokban figyelte. Tudta hát, hogy a belső biztonsági szolgálat érdeklődik iránta, és azt is, ha egyszer felébred a gyanújuk, nem vesztegetik az idejüket hosszadalmas nyomozással. Ezen a héten vagy a következőn letartóztatják - elrejtőznie nincs hova -, kábítószereket adnak neki, kikérdezik, aztán darabokra vágják, a kevésbé fontos részeket metszik ki először, addig, míg el nem jutnak lényének mélyéig. Biztosan tudni akarják, milyen típusú idegen ő, hogy bármikor felismerjék, ha újra találkoznának vele.
Jaturin megállt, felnézett az égre. Törékeny szárnyú ragadozók, oly magasan köröznek, hogy csak egy-egy pettynek látszanak. Szerette nézni őket - nincs értelmük, buták, gyönyörűek és méltóságteljesek, szabadok a földtől otthonukban, a levegőben.
Jaturin folytatta útját az ösvényen a hotel felé: a homok csikorgott a Iába alatt. Már hallotta a kacajokat és az úszómedencékből jövő csobbanásokat. Irigyelte az emberi teremtményektől, hogy milyen kevés kell a szórakozásukhoz. A fűzfákon át megpillantotta a szálloda homlokzatát, a szobák fémrácsos balkonjaival. A nyolcadik emeleten, a szobája mellett felismerte az örökké jelen levő Adienne Asteriust, magasan, karcsún, sötét hajúan. Nem nézett Jaturin felé.
Jó reggelt, Mr. Jaturin! - mondta egy magas tónusú férfihang. Felvehetem?
Jaturin megfordult. Mr. Korski volt az, a nyolcadik emelet szívélyességi igazgatója. Egy kétüléses lebegőben ült: visszafelé tartott a hotelbe.
- Köszönöm, nem. Szeretek sétálni.
Csodálatos hely, igaz? Én sosem unom meg. - Kiszállt a járműből, és felszedett egy összegyűrt papírlapot, amit egy turista hajított el. Korski esetlen mozgású kis emberke volt. Irányváltoztatásnál karját a levegőbe lökte, mint valami bábu. Ahogy visszamászott a lebegőbe, Jaturin észrevette, hogy bal lábán egész vastag talpú cipőt visel. Mint a legtöbb ember, ő is kissé deformált volt. - Látom, hogy a pterodactylokat figyeli - fecsegett tovább Korski. - Undorító teremtmények közelről. Ronda szemük van, és a nyakuk általában egész kérges a szájukból kipotyogó élelemtől. Minden második nap hajítunk nekik valami húst, hogy a vendégek jobban megnézhessék őket. - Egyik kézfejét vakargatta. - Ha bármit kíván, megmondja, ugye?
- Igen - felelte Jaturin. Meg akart szabadulni az igazgatótól. Úgy tűnt, akis ember éppolyan kényelmetlenül érzi magát tuskószerű testében, mint amennyire Jaturin a magáéban. - Nem fogok sokat késni - folytatta, megpróbálva beszélgető partnerét lerázni. - Sok emberrel dolgozom együtt, így hát amíg itt vagyok, időm legnagyobb részét egyedül fogom tölteni.
- Megértem, megértem - bólogatott a fejével Korski túlbuzgón. Rahzvanból jött, igaz? Nagyszerű hely, igazán modern, hatalmas kényelem. Igazi kozmopolita város, csak számomra túl lüktető. Rettenetesen zsúfolt.
Jaturin kipréselt egy mosolyt.
- Az ember hozzászokik. - Ez ővele nem történt meg, és nem is fog. Korski feje mellett elbámulva látta a nőt a balkonon, amint óvatosan figyeli őt. Sötét haja arcát keretezte. Jaturin rettenetesen szeretett volna már kikerülni emberi álruhájából - csak tudna megszabadulni Korskitól, aki várakozásteljesen bámult rá. - A szobámba tartok, hogy lefeküdjek. Azt hiszem, a légnyomásváltozás álmosított el.
- Van ilyen hatása - mondta Korski, nagyobb fordulatszámra kapcsolva a lebegő motorját. - Tudassa velem, ha szüksége van valamire.
- Természetesen, Mr. Korski. Feltétlenül megteszem. - Jaturin nem tervezte, hogy bármikor is hívni fogja Korskit; valami szinte a fájdalommal határos kényelmetlenségérzettel töltötte el az izgő-mozgó kis emberke láttán.
Megpróbálta azt a látszatot kelteni, hogy nem siet. Továbblépdelt, elhagyta a medencében fürdőző turistákat. A levegőben a klóros víz és a napolaj szaga terjengett. Titkárnők és igazgatók szórakoztak egymással, kacarásztak és ittak, poharaikat színes dekorációként a medence szélére helyezték. Sápadtnak és lágynak tűntek Jaturin szemében. Ő maga megpróbált könnyednek látszani, mikor a légfüggönyön keresztül belépett a szállodába.
Az előcsarnok csendes volt, és dohosnak érződött, mintha igazából sosem száradna ki. Jaturin biccentett, és rámosolygott a pult mögött álló lányra.
Kétségtelenül kellemes külseje és higgadtsága választotta ki erre a posztrag ám Jaturinnak a legjobb esetben is különösnek tűnt, a legrosszabban pedig dagadtnak, puffadtnak és mindenekfölött kényelmetlen pozitúrájukat, ahogy két lábán egyensúlyozva, egyenesen áll.
Jaturin belépett az ellengravitációs csőbe, és lassan emelkedett a nyolcadik emelet felé. A negyediken egy nő lépett be, és elhelyezkedett mellette. A férfi nem nézett rá, nem ismerte föl, amíg szembe nem fordult vele.
Adienne Astarius egy kicsit hasonlított a pult mögötti lányra. Amennyire meg tudta állapítani - azóta, mióta felfigyelt létezésére -, neki nem volt semmiféle testi hibája. Kedvesen mosolygott Jaturinra, és hátrasimított egy tincset sötét hajából.
- Kinn volt a síkságon? - kérdezte.
Jaturin kíváncsi volt rá, hogy vajon Adianne élvezi-e a turistát játszani, az üdüléssel kapcsolatos kérdéseket feltenni addig a pillanatig, amíg közli vele - talán miután elejtett valami semmitmondó megjegyzést a pterodactylokról -, hogy le van tartóztatva. Mint emberi teremtmény, valószínűleg ő is élvezi az ilyenfajta kínzást, az efféle meglepetést.
- Mikor ott kinn van az ember - folytatta -, az üdülő nevetséges semmiségnek tűnik. Megdöbbentő, hogy milyen törékeny mindaz, amit az ember létrehozott ezen a bolygón.
- Lehet, hogy kirepülök oda holnap. - Amilyen vonzó és vidám teremtés volt a nő, életének bármelyik szakaszában megkérte volna őt, hogy menjen vele, de ha hamarosan le lesz tartóztatva, nem akarta idejét a fogvatartójával tölteni.
- Van egy ballonerdő körülbelül 150 mérfölddel az első hegyvonulat után - mondta tovább Adianne. - Hallottam az egyik szívélyességi igazgatótól, hogy ezen a héten virágoznak.
- Én nem hallottam. - Elhagyták a hetedik emeletet. Mindennél jobban szerette volna elengedni magát, kimászni a testéből - ha csak néhány percre is. Az idegességtől lábai behúzódtak emberi héjába.
- Ha jó irányba fúj a szél - így Adianne -, láthatjuk a virágokat elrepülni az üdülő felett. - A megfordított gravitáció következtében haja a feje fölött hullámzott.
- Nem szeretné megnézni az erdőt? - kérdezte, amint Jaturin hüvelykujját az ajtó kulcssávjához nyomta. Úgy tűnt, elhatározta, hogy egyedül lesz vele. Talán nem a biztonsági szolgálattól való… mi lenne a célja ennek az egész képmutatásnak? Ha akarják őt, nincs menekvés. De a biztonságiak ritkán cselekedtek egyenes módon. Játszottak a játékon belül.
- Megkérdezne holnap? - nyögte ki végül, mikor félre akarta tolni a nőt, hogy bejusson a szobájába. - Kicsit fáj most a fejem, nem tudok elég világosan gondolkodni.
- A légnyomásváltozás - értett egyet a másik, kissé megbiccentve a fejét. - A 807-es szobában vagyok. Hívjon fel ma este, ha döntött.
Néhány vidám szót váltva elbúcsúztak; Jaturin bezárta az ajtót maga mögött. A szobában még nagyobb volt a dohszag, mint a hallban. Szorosan behúzta a függönyöket, és közölte az autovoxszal, hogy tartson vissza minden hívást, és mindenkinek, aki személyesen keresné, mondja meg, hogy nem elérhető. Aztán a villanyt lekapcsolva emberi szemében a szoba sárgák és barnák homályos foltjává vált. Levetkőzött, és az ágyra lökte ruháit. Megnézte meztelenül magát az állótükörben, újra elámulva azon, hogy így látják mások, ez az, amit mások irigyelnek. Magas volt, izmos, sötét hajú és jóképű. Ismeretlen nők kezdeményeztek beszélgetést vele, mutatkoztak barátságosnak. De az ő idegen szemében, az ő idegen agyában végletesen groteszkek voltak - szivacsos, hatalmas arcú kérődzők, akik kimutatják a fogukat, mikor boldogok, és tehetségesek a kifinomult erőszak alkalmazásában. Emberi testnek Jaturin tökéletes volt, a nők vonzódtak hozzá. Egyetlen helyen sem gyűrődött össze a bőre sötét hurkákba.
Ám idegen agyának rettenetesen vastag végtagú, csúnya és lágy volt ez a test. Nem tudott hozzászokni maszkjának külső vonataihoz. És most, talán utoljára, itt a lehetőség, hogy visszaváltozzon, igazi valójára tekintsen.
Egy végső pillantást vetett emberi héjára - lehetetlen megérteni, hogy tekinthetik vonzónak az emberi lények ezt a lágy, vérrel telített bőrt, a vizes szemeket, az ujjakban végződő kezet.
A lágy biomechanikus test belsejéből Jaturin kikapcsolta a zárakat, és kinyitotta a bőr- és izomzsebet a has alján. Ami csak egy vékony ráncnak látszott a szeméremszőrzet fölött, most szétnyílt, és egy hosszú, sokízű láb nyúlt ki a padló felé.
Figyelte a lábat emberi szemén keresztül - rugalmas kábel kötötte össze őt egy kiegészítő biomechanikus aggyal, mely az emberi test fejében helyezkedett el; ez tette lehetővé, hogy emberi szemmel lásson s érezhesse testét. Fájdalmas tapasztalatokon keresztül azt is megtanulta, hogy valahol a belsejében a kiegészítő agy egy áramkört is tartalmaz, mely megóvja annak a gyilkos indulatnak az érzésétől, mely nyilvánvalóan az emberi faj veleszületett tulajdonsága.
Egy másik sokízű láb nyúlt ki az emberi hasból, és tapogatózva megérintette a szőnyeget. Egy harmadik láb jelent meg, aztán felbukkant a lágy héjú test, hatalmas, fekete tojásként bújva ki a sötét, nedves testbarlangból. Mind a nyolc láb a padlón volt most, meghajlította őket, majd ráhelyezte testsúlyát először az egyik párra, aztán egy másikra. Olyan ritkán szabadulhatott ki ily módon magából, nyújthatta ki és használhatta lábait, hogy a pillanat felizgatta őt, szeretett volna átugrani az ágyon, fel a falakra és felindulását anyanyelvén kikiáltani magából.
Értette, hogy miért kutatnak állandóan a köztük élő idegenek után; ő volt az, amiről álmodtak, mikor a halálról fantaziáltak. Az ő állkapcsai mérget tartalmaztak, bőrpáncéllal a szélükön, és mindegyik talp egy-egy hüvelyben nyugvó, tűhegyes karmot rejtett. Az emberek nagy testűek és lassúak, ő gyors, agilis. Ők puhányok, akik ugyanilyen módon gondolkodnak, és olyan sokan deformáltak közülük, hogy alig tudják, mi a normális; oly könyvyen izzadnak és reszketnek.
A vékony kábel által még mindig összekötve az érzékelő apparátussal, figyelte magát a tükörben. Fekete teste és lábai annyira idegenek voltak emberi szemének, hogy undort kezdett érezni maga iránt. Az emberek között töltött sok-sok év megfertőzte ítéletét - és az a gumós test, mely valaha oly elegánsan egyszerűnek tűnt, most majdnem annyira taszította, mint emberi külseje. Emberi arca grimaszt vágott: a rángatódzó mozdulatra, amit tett, a hüvelykujjszerű szemkocsányra, a csillogó, nedves állkapcsokra.
Fontolóra vette, hogy kikapcsolja magát - csak egypár percre -, hogy újra érezhesse idegen lényét, érzékelje a düh hullámait, az áradó mérget, melyet tudta, hogy rövidre zár emberi agya. De ha így tesz, és aztán Adienne Astariusra gondol, és a rendőrségre meg híres boncolásaikra, képes lenne a szobájában maradni? Vagy kinyitná az ajtót, végigrohanna a folyosón, berontana a nő szobájába, csöpögő állkapcsát belemélyesztené meglepett arcába, csaló ajkaiba, hazug torkába?… Emberi és idegen lényének egy része lázadozott az ellen, hogy ilyen gondolatai vannak.
Jaturin, az idegen letapogatta emberi testét, aztán visszakapcsolt. Ezúttal is, mint minden egyes alkalommal, csodálta, hogy két testben él, és hogy ez - nyolc szilárd láb és a porcogós héj -, ez így néz ki.
Nem tudta mindig, Fogy nem emberi. Egy nap, amint a zuhany alatt állt testét szappanozva, véletlenül fedezte fel, hogy ha bizonyos helyzetben tartja magát, és megmozdít valamit magán belül, akkor a zár kinyílik, és felbukkan valódi énje.
Először megrémült, hogy nem az, akinek gondolta magát - de aztán jött az izgatottság: ez megmagyarázta, miért érzett mindig úgy, ahogy, miért érzett gyakorta másként, mint azok, akikkel dolgozott. És végül a legrosszabb dolog: mikor ideje volt gondolkodni, rájött, hogy bár emberi teste hibátlan, az idegen rész károsodott.
Bárhol rejtőztek is emlékei az agyában, melyek meg tudták volna mondani, kicsoda ő, miért van az emberek között, és mit kéne tennie, bárhol voltak is ezek az emlékek, nem találta őket. Valami valahol elromlott. Valami károsodott. Hiányoztak egyes részek.
Tudta, kiválasztották, hogy ezekkel a patkány állatokkal éljen, tudta, küldetése van: de semmi másra nem volt képes emlékezni. Semmi másra.
Gyakran tűnődött azon, hogy vajon eljön-e az idő, mikor helyrehozzák a hibát, és hazaküldik. Haza, gondolta. Lágyan felkiáltott. Az otthona talán egy selyemmel bélelt lyuk a földben.
És most gyanította, hogy figyelik.
Ahogy a tükör előtt állt, elgondolkodva hajlítgatta végtagjait, az jutott eszébe, hogy bár nem hitte volna, bánni fogja, milyen szörnyű módon hal meg, és nem akar csendesen elmenni. Nem akarta, hogy kihúzzák "Arik Jaturinból", hozzáerősítsék az asztalhoz, és mosolyogjanak fölötte. Ki fogja kapcsolni az emberi megkötéseit, kidugja karmait, és a méreg folyni fog…
Megszólalt az ajtócsengő. Jaturin egy horoggal felemelte a bőrt a hasi zsebnél fogva, és gyorsan kezdte elrejteni magát. Hallotta az autovoxot, amint mondja, nem elérhető, és hogy van-e üzenet. S aztán újra az ajtócsengő.
- Mr. Jaturin. - Korski volt az. - Van itt néhány magazin, amit talán megnézne pihenés közben. Van bennük néhány jó sztori. - Az autovox megismételte az üzenetet.
Jaturin végre magára erősítette bőrét. Lehúzta az ágytakarót, maga köré tekerte, megdörzsölte a szemét, hogy álmosnak látszódjon, és kinyitotta az ajtót.
- Ó, nem gondoltam, hogy ilyen gyorsan elaludt. - A satnya kis ember egyik lábáról a másikra állt. - Nálam vannak ezek a magazinok, és gondoltam, talán szeretné megnézni őket. - Előrenyújtott egy kis csomag újságot. - Ez itt az új lebegőkatalógus. Ez pedig az üdülőmagazinunk, a Tropics. - Alázatosan vigyorgott. Ebben benne van minden jó hely, amit érdemes megnézni. Nagyon köszönöm.
És itt van egy - undorodva kihúzott egyet a kötegből -, amelyik a vacsora utáni vendéglátó hölgyeink fotóit és profiljukat tartalmazza. Szétosztom őket az emeletem lakói között. Nos… Kézfogásra nyújtotta a kezét. - Remélem, van egy jó térképe.
Jaturin elfogadta a jobbot, mosolyt erőltetett magára.
- Én is remélem - mondta, becsukva az ajtót. A padlóra ejtette a magazinokat. Nagy csattanással landoltak. Viszketett a keze arra gondolt, hogy Korski nem adott-e át neki valamilyen gombafertőzést, így kiment a fürdőszobába, és kezet mosott.
Nyugtalanul járkált a szobájában. Az ágy fölötti kép erőltetten vidám jelenetet ábrázolt, ragyogóan öltözött emberekkel egy úszómedence körül. A szőnyeg puha volt a Iába alatt, puha, mint az emberi test. Az egész szoba kezdte taszítani őt: egy ismeretlen faj fészke.
Néhány perccel később, kihajolva a balkonrácson, elhatározta, hogy rendel egy lebegőt, és nekiindul a síkságnak. Ahol állt, onnan látni lehetett az egyhangúan sárga felszínt a fák között. A szurdok, ahol a zöld liliommal borított folyó eredt, nem látszott, de úgy döntött, abba az irányba fog repülni. Másfél óra van még naplemente előttig, és így legalább elkerüli Korski atyáskodását és Adienne Astarius figyelő tekintetét, aki most valószínűleg lesben áll valahol, várva, hogy ő előkerüljön szobájából.
A lány a pultnál egész segítőkész volt, és roppant vidám. Elfogadta a hitelkártyáját, keresztülfuttatta a szenzoron, és amint a zöld fény megjött, átnyújtotta neki a kulcsot, és egy oldalajtó felé mutatott.
- Rögtön ott, Mr. Jaturin. A lebegőért ön felel, és 24 órán belül vissza kell hoznia. Jó vezetést kívánok. - Kellemesen mosolygott. Jaturin észrevette, hogy mesterséges nyelve van, - nem egészen megfelelő színű volt, és a lány bizonyos szavakat túl óvatosan ejtett ki: mint a legtöbb emberi lényt, őt is módosítani kellett, hogy társadalmilag elfogadható legyen. A sebészek jó munkát végeztek rajta.
Végigirányította a járművet az ösvényen, mely levezetett a folyóhoz, türelmesen megállt az útját keresztező gyermekek előtt, udvariasan rámosolygott a visszatérő vezetőkre, akiknek az arcán még mindig ott volt a gyors suhanás izgalma. Hagyta, hogy lassan húzzon át a gép a folyó fölött, és lenézett a vízre. Halak ugrottak ki, és csapódtak vissza a habokba, a fenék fölött pedig nagy, sötét, elmosódó formájú árnyak mozogtak.
Amint elért a síkság szélére, a szurdok felé irányította a lebegőt, és teljesen előrenyomta a sebességkart. A szél fütyült a karosszéria körül. Bekapcsolta az automata pilótát, és hátradőlt. Most távol lehet mindannyiuktól - távol mindenkitől -, most egyedül lehet, talán utoljára.
Kevés gyönyörködnivaló akadt a tájban, a száraz tómeder száz kilométerre terpeszkedett el minden irányban. Egyedül a keresztülkanyargó folyó törte meg monotóniáját. Feje fölött a vöröslő fényben a szögletes ragadozók lustán rótták széles körüket… mennyire irigyelte őket.
Kíváncsi volt rá, mikor következik be a letartóztatás. Holnap? Holnapután? Elképzelhető, hogy téved, és Adienne nem biztonsági ügynök, de kételkedett ebben, nem beszélve arról a módról, ahogy figyelte őt. Ismerte, hogyan nézik azok a nők, akiket vonz: azok a nők egyértelműbbek voltak. Mosolyogtak, ha nyíltan visszanézett rájuk, és nem figyelték őt ilyen távolságból. Adienne túlságosan óvatos volt.
De ha majd el akarják kapni, nem fog simán lezajlani a dolog. Ki fogja kapcsolni az emberi gondolkodását. Hagyja, hogy meglássák az idegent, aki után kutattak. Hagyja, hogy megtapasztalják idegen indulatát…
Húsz perc után ki tudta venni az elkülönülő hegyhátak körvonalait a hegység kezdeténél.
A kerek púpok mögött éles, fák borította csúcsok szökelltek az égnek több ezer méteres magasságba, és még távolabb hó borította a hegytetőket. A műszerfalon jelzett a kommunikátor. Megérintette a fehéren pislogó gombot.
- Jaturin.
- Astarius - jött a válasz. Aztán: - Nézzen maga mögé. Megfordult, és a borító anyag által enyhén torzítva egy másik lebegőt látott, nem több mint húsz méterrel az övé mögött. És benne Adienne Astarius integetett.
- Tehát elhatározta, hogy kijön ide ma - szólt a hangja a kommunikátoron keresztül. - Ha akarja, itt hagyhatjuk valahol az egyik gépet, és együtt mehetünk tovább. - Oldottnak tűnt, csevegett. És most, méh jobban, mint ezelőtt, gyanús volt ez a hírtelen barátságosság. Újra felhangzott a kommunikátor: - Van maga előtt néhány fa, közvetlenül jobbra. Miért ne parkolna le ott?
Egy utolsó pillantást vetett a síkságra, a hegylábakra, a hegységre és a köröző ragadozókra. Talán soha többé nem látja őket. Tehát vele akar utazni, egy kis csevelyt akar. Emberi testén belül megérintette a hasi zárakat, biztosítva magát róla, hogy a legkisebb érintésre kinyíljanak.
- Megállok a fáknál - mondta. Tíz perccel később visszahúzta a nullpontra a sebességkart: a motor elhallgatott, és a szél fütyülése átadta helyét a csendnek.
Adienne leszállt mellé. Haját sötét, bonyolult csomóba kötötte hátul. Néhány perc múlva már a férfi mellett ült; parfümjének frissen vágott fű illata volt, és betöltötte a vezetőfülkét.
- Láttam, hogy távozik - mondta -, és azt gondoltam, igaz is, miért ne? Miért várni holnapig? Így hát követtem magát.
- És most megvagyok - mondta Jaturin, kíváncsian a válaszra.
- A hegylábakhoz indult, vagy meg akarta nézni, a naplemente miként változtatja meg a sivatag színét? - Felhúzta a szemöldökét, arca teljesen nyíltnak tűnt.
- Nem döntöttem el. Épp csak ki akartam szabadulni az üdülőből. Az emeletünk szívélyességi igazgatója, bizonyos Mr. Korski pesztrát csinált magából.
Azt bizony. Nos. Menjünk vissza a hegyekhez, talán elég messzi juthatunk ahhoz, hogy meglássuk a ballonfákat, mielőtt teljesen besötétedik. - Elég lazán helyezkedett el az ülésen, de Jaturin látta, hogy egyik kezét bő nadrágja zsebében tartja.
Nem mozdult.
Nézze - mondta. - Tudom, hogy mi folyik. Tudom, miért van itt. Nem kell tovább tettetnie magát előttem. Legyen maga. Én is magam leszek. - Két behúzott karmával megérintette a zárakat, nem oldotta ki őket, de most már a másodperc törtrésze alatt kint lehet. - Legyen maga - ismételte meg gyengéden.
- Ezt a kockázatot nem engedhetem meg magamnak - felelte a másik fagyosan. Kihúzta zsebéből a kezét. Kis hatótávolságú zéta-ollót tartott benne, olyat, amelyik mély, dekoratív mintát tud vágni az emberbe.
Jaturin nem gondolta, hogy félni fog, mikor a pillanat végül elérkezik, de félt, röviden szólva, félt. Bőre megborzongott, a bon. Colás szó töltötte be az agyát.
- Gyerünk - mondta a másik. - A hegyekbe. Nincs arra időm, hogy elnyerjem a bizalmát.
- Próbálja meg - vitatkozott Jaturin, arra gondolva, hogy ha az olló csak egy kicsit elmozdul, vagy ha csak a nő elnéz… és a zárakra helyezett karmaival érezte, hogy elindult a méreg áramlása.
Adienne rezzenéstelenül irányította rá fegyverét.
- Erre most nincs idő, semmire sincs most idő, csak arra, hogy felemelje ezt a szerkezetet, és kövesse a folyót a hegyek közé. Ha megmondanám az igazat, azt gondolná, hazudok, akkor meg mi értelmei Úgyhogy indítsa el a lebegőt. - Fejével leintett a z-olló felé, de szemét nem vette le a másikról. - Nem szükséges megbeszélnünk, ki mit csinál és miért. Indítson.
Jaturin előrenyomta a kart, és a lebegő fokozatosan gyorsulni kezdett. Bokros területen jártak, elvétve akadt egy-két fa.
- Hová megyünk?
- Megnézni a ballonfákat. - A fegyvert még mindig szilárdan irányította a férfira. Megvakarta a kézfejét.
- Van valami, amit tudni szeretnék. Maga is részt vesz a boncolásokban?
- Nem keli izgulnia emiatt. Nem fogják felboncolni, ha azt teszi, amit mondok.
- Hát persze - felelte a férfi. - Maga a barátom. Megpróbál kisegíteni a bajból. Ha nem hagyom, hogy segítsen, felvág azzal a dologgal a kezében.
- Figyeljen arra, amit csinál - utasította a nő -, és vezessen olyan gyorsan, ahogy csak tud.
Jaturin megpróbált kiengedni, várni addig, amíg még egyszer szembekerül vele, hogy amikor kijön magából, egyenesen ráugorhasson. Tudta, mi a céljuk: egy repülő, mely elviszi őt a sebészekhez. Holnap reggel Adienne a reggelijét fogyasztja majd a medence szélén, néhány helyi gyümölcs különleges zamatát élvezve, míg ő, Jaturin, már darabokban lesz. Nagyon is gyakori stratégia volt a kiszemelttel barátkozni, azért, hogy a letartóztatásnál ne tanúsítson ellenállást.
A nap elérte a horizontot, mikor az első csúcsok között elhaladtak. A folyót követték, időnként egy-egy vízesésnél magasabbra kellett emelkedniük. Az üdülő és a síkság teljesen eltűnt a szemük elől; hegyek, meredek csúcsok káosza vette körül őket.
- Mit tud rólam? - kérdezte Jaturin, remélve, hogy a beszélgetés lazít a figyelmén, és egy percre leveszi róla a szemét.
- Tudom magáról, hogy idegen. Alkalmanként dolgozom a rendőrségnek, de ebben a pillanatban nem.
- Természetesen.
- Régebben elvégeztem egy-két munkát nekik. Hallottam a boncolásokról, és azt gondoltam, rémhír, amit az idegenek vagy szimpatizánsaik találtak ki a közvélemény befolyásolására. Rájöttem, hogy nem az. Azért küldtek ide, hogy felszedjek egy idegent: magát.
- Jó munkát végzett. - Lelassította a gépet, és megemelte orrát, hogy átrepüljenek egy széles vízesés magasra felcsapó habjai fölött.
- Mikor ideértem, úgy volt, hogy kapcsolatba lépnek velem, és megmondják, kit kell bevinni, ám a kapcsolat sosem jött létre. Valami hiba történt a papírmunkában.
- Akkor honnan tudta, hogy én vagyok az?
- Mert hozzá tudok férni bizonyos dokumentációkhoz, és felismertem a kódját, mikor előfordult. Jó fejem van a számokhoz.
- Feltéve; hogy segíteni akar nekem, miért megyünk a ballonfákhoz? - Nem akart hinni neki - túl veszélyes egy rendőrügynökben bízni -, de most egy villanásnyi kétség fogta el.
Ha odaérünk, kiszáll a lebegőből, és sosem tér vissza. Valaki várni fogja ott magát. Később valószínűleg küldenek maga után egy csapat vadászt, ha a megfelelő jelentéseket valaha is feldolgozzák, de legalább ezt az esélyt megkapja.
- Miért csinálná ezt? A rendőrség nem kezeli az embereket ekkora együttérzéssel. - Átpillantott a nőre: a z-olló még mindig rászegeződött, a határozott szempár figyelte őt.
- Semmit nem kell tudnia, kivéve, hogy megteszem magának ezt a szívességet; ha kikérdezik, hivatkozzon rám. És nem kell semmit elhinnie, amit mondtam magának. Én végig magára fogom ezt, és azt csinálja, amit mondok.
A férfi bólintott, és vezetett tovább.
A lebegő egy nyugodt holtág fölött siklott át, aztán felgyorsult a szúk alagútban, mely magas orsófák erdején vágott keresztül. Jaturin bekapcsolta a világítást. Alulról állati szempárok verték vissza a fényt.
- Hogyan fedeztek fel?
Testfigyelők vannak elhelyezve bizonyos folyosókon, és testtömegében a standard deviancián kívül plusz eltérést fedeztek fel. Nevét elküldték a nyomozóosztályhoz, további ellenőrzéseket végeztek, megvizsgálták a lakását és így tovább. Ez volt az utolsó üdülése.
Jaturin alig észrevehetően megrázta a fejét.
- Mennyi ideje él az emberek között?
- Nem tudom pontosan. Legalább 17 esztendeje. - A nő arcára tekintett.
A halványuló fény meglágyította arcvonásait. Nem úgy nézett ki, mint egy ellenség.
- Hány idegent kapnak el havonta?
- Ezt nem mondták meg nekem, de sokat. Néhányan úgy gondolják, hogy valamiféle invázió megy végbe, de idáig, amennyire én tudom, semmiféle konspirációt nem fedeztek fel. Bizonyos állítások szerint maguknak egy része veszélyes - én magam erről nem bizonyosodtam meg. Maga veszélyes?
- Hogy tudnék veszélyes lenni egy rám irányított z-ollóval szemben?
A nő mosolygott.
- Sokat nem tudnak erről az "idegeninvációról". Még a kikérdezések után sem tudható, hogy miért vannak itt, vagy honnan jöttek. Ami a legrejtélyesebb, hogy miért van olyan sokfajta idegen. Hallottam, néhányan nem is tudják, hogy azok: csak akkor derül ki, mikor letartóztatják és kivágják emberi maszkjukból őket. - Újra megdörzsölte kézfejét.
- A ballonfák rögtön ennek a kanyonnak a végén vannak.
Az alattuk rohanó folyó oly tiszta volt, mint az üveg: reflektoruk fényénél látták a felugró, majd visszacsapódó halakat.
- Nem tudom, miért tettek az emberek közé - szólalt meg Jaturin. - Azt hiszem, károsodott a memóriám. Egy olyan képzet él bennem, hogy valamilyen céllal helyeztek ide, de hogy mi az, nem tudom. Mióta felfedeztem, mi vagyok, bármit odaadnék azért, hogy normális, kissé deformált emberi teremtés legyek.
- A folyó következő kanyarulatánál vannak a fák. Ott - mutatta a másik.
A lebegő fényében úgy ragyogtak a fák fehér virágai, mintha belülről lettek volna megvilágítva. Szétszórva álltak a szűk völgyben, és felkapaszkodtak az egyik hegy oldalán is. Mindegyik fát összetett kéz nagyságú papírfehér virágok borították. Reszkettek, és a jármű által kavart levegőben recsegő hangot adtak. Jaturin egy repülőt várt, és néhány fekete egyenruhás rendőrt, de semmi más nem volt, csak fák és virágok.
- Valaki idejön magáért holnap reggel. És aztán, ha minden terv szerint történik, két hónapon belül felszedik és elszállítják a Földről. Ez minden, amit tudok.
Jaturin lassított, és kikapcsolta az energiát. Csak a műszerfal kék fénye világította meg az arcukat.
- Szóval - kezdte a férfi csendesen - most az igazat mondja nekem.
- Igen. - Visszacsúsztatta fegyverét a zsebébe.
Jaturin mereven nézte. Rögzíteni akarta arcát az emlékezetében. Nagyon valószínű, hogy hosszú ideig nem fog más igazi emberi arcot látni.
Sietnie kell vissza - mondta.
Igen. - Előrenyúlt, és megérintett egy négyszögletes gombot a műszerfalon.
A Jaturin felőli ajtó sziszegve kinyílt. Jaturin nem szállt ki.
A lebegőjét a sivatag szélén hagyom. A garázsmester nagyon figyel arra, hogy kinél milyen gép van, mikor visszatér, és hogy mekkora távolságot tett meg. Holnap csak jó sokára fogják felfedezni, hogy hiányzik. - Lenézett üres kezére. - Bárcsak több időnk lenne.
- Köszönöm. - Jaturin kinyúlt, és megérintette a másik kézfejét. - Ez a munkám. - Aztán hirtelen megváltozott valami a nő viselkedésében. Egyenesebben ült, megfogta a férfi kezét, és rábámult. Egy kis vörös foltra mutatott a bütykök között. - Mi ez itt?
- Biztosan rovarcsípés. - Egy pillanatig gondolkodott. - Korski kezet fogott velem, és rögtön aztán viszketni kezdett.
Adrienne odatette a jobb kezét az övé mellé. Szinte ugyanazon a helyen egy hasonló vörös folt volt látható.
- Korski - mondta, kifújva a levegőt. - Csapdába ejtettek bennünket.
Lélegzésük csendjében meghallották a halk lépéseket. Korski arca jelent meg a nyitott ajtóban.
- Gratulálok - mondta kéjesen. Kábítópisztolyt tartott a kezében úgy, hogy feltétlen észrevegyék. - Mélyen meghatott ennek a nőnek az erőfeszítése, hogy megmentsen egy ilyen patkányfejűt, mint te vagy, Jaturin. Patkányfejű vagy, Jaturin? Kéznél vannak a gombszemeid és a patkányállkapcsok? - Nem várt válaszra. - Kifelé, mindketten! Visszamegyünk az én lebegőmhöz.
A talajt levelek borították szivacsosan puha volt Jaturin Iába alatt. Körülöttük a fák virágai mint fehér szellemek.
Korski hátrafelé, a saját lebegője felé terelte őket. Bicegett, de ez nem akadályozta meg abban, hogy pisztolyával sakkban tartsa a másik kettőt.
- Imádtam ezt - szólalt meg -, igazán imádtam, figyelni a szenvedélyes nőt, amint megnyeri a rémült idegen bizalmát. Sose felejtem el. - Felnevetett. - Hadd mondjam el, hogy miért olyan átkozottul megrendítő az egész: mert mindketten patkányfejűek vagytok. Jó tréfa volt: egy patkányfejűt használni arra, hogy elvezessen egy másikhoz.
Hazudik - mondta Adienne. - Hat éve dolgozom a biztonságiaknál. Éppolyan ember vagyok, mint maga.
- És nagy segítségére voltál az osztálynak, amelyiknek dolgoztál. Öt saját fajtájúdhoz vezettél el, de most már elegem volt a viccből, és téged is kikérdeznek ezzel a fattyúval együtt.
- Ez nem igaz! - Adienne hangja élesebbé vált, bár még mindig nyugodt volt. - Miért hazudik nekem?
- Akarod, hogy felnyissanak? Boldogan hozzásegítelek. Még hozzá most azonnal, itt. - Az arcára szegezte a pisztolyát. - Idegen! - sziszegte.
- Állj! - kiáltott fel a nő, kezét arca elé tartva. - Azt fogom mondani, hiszek magának, pedig nem. - Leejtette a kezét. - Sajnálom, hogy nem sikerült - mondta Jaturinnak. - Sajnálom.
- Szánalmasak vagytok - így Korski. - Mindketten. Nincsenek idegeitek. Ha sarokba szorítanak benneteket, lefeküsztök és nyüszítetek. És megtalálunk mindenkit a fajtátokból, egyiket a másik után, és megszabadulunk tőletek. Tudom, hogy gonosz kis fickónak gondoltok, de minden fajnak joga van megvédenie magát.
Jaturin ide-oda mozgott emberi testén belül. Minden kis rovátkát, minden bemetszést a fenntartó üregben arra terveztek, hogy idegen testének valamely specifikus részét kiszolgálja - és most megpróbálta körüljárni ezt a területet, hogy elérje a pontot, ahol a rugalmas kábel csatlakozik az agy hátsó részéhez.
- Holnap, a fényes korai reggelen ezt a helyet kiszárítja a sugárzás. Bármilyen barátjuk lesz is itt, marokszám szedheti össze a saját bőrét. - A hang száraz, kemény volt. - Nem tudom, menynyire undorodik tőlem egy hozzátok hasonló valami. Ismerem a külsőtöket. A valódi külsőtöket. Az embernek idegennek kell lennie, hogy akár csak álmodjon is olyan teremtményekről, amilyenek ti vagytok.
Adienne Jaturin kezét fogta, de ő nem vette észre. Az egyik horgas karommal megragadta belül a kábelt, és kirántotta. Készen állt arra, hogy kinyissa a zárakat, de nem tudta kiszabadítani a zsinórt. Szorosan tartott. Nem volt elég helye ahhoz, hogy kirántsa.
- Te - szófalt meg újra Korski -, engedd el a kezét, és menj oda. Most fölpakolunk, és elmegyünk a doktorokhoz.
A nő engedelmeskedett a parancsnak, de Jaturin ezt sem vette észre. Adienne és Korski szemében süketnek tűnt, mintha az összeomlás küszöbén lenne. A földet bámulta, válla előreesett. De a bőr mögött a horgas karom nekifeszült a zsinegnek; az egy pillanatra megfeszült, de nem kapcsolódott ki, nem engedett, nem szabadította ki őt a kiegészítő agy korlátozó nyugalmából, mely csillapította indulatait, racionalizálta gondolkodását. Húzta, húzta, és egyszer csak egy kis kattanás - és engedett.
Jaturin önmagává vált.
Korski a lábaira célzott, és tüzelt. Olyan volt, mintha bunkósbottal kőnyéken verték volna.
- A lebegőbe - parancsolta Korski. És sziszegve hozzátette: - Ti aberráltak.
Jaturin kipattintotta a zárakat, és csak a másodperc töredékéig várt, mielőtt felbukkant volna, széthúzva a hasi zsebet, megszabadulva a bőr- és húsruhától, hogy félreugorjon: könnyen kikerülje a második lövedéket. Lábai kecsesen, négyütemű ritmusban mozogtak. Átugrott Korski bal válla felett, a lebegő bal oldaláról elrugaszkodott, és kikerült a lassan forduló pisztoly célköréből. Egyik oldalról a másikra ugrált, meghosszabbított fogaival beleharapva Korskiba, karmaival felszíni sebeket ejtve lábán.
Dobüregének membránján át Jaturin üvöltést hallott a lebegő belsejéből, és miközben Korskit kínozta, egyik szemével észlelte, hogy Adienne arca elé kapva kezét, megdermedve nézi hasát: ahogy szétnyílik a bőrruha szövete, leválik róla, és előtűnik az, ami a bensejében élt. Az a valami kicsúszott a megtépázott nyíláson át, sötéten, törékeny végtagokkal, és mint Jaturin, Korskira éhesen.
Jaturin nem úgy gondolkodott most, mint egy emberi teremtés. Tudatában volt állkapcsának, mérgének, és Korski egy darab meleg emberi hús volt számára. Harapdálta őt, mérget csöppentve a sebekbe, mely ehetővé oldotta a húst, de Jaturin nem akart enni, legalábbis nem most: meg akarta torolni a sérelmet.
A földről támadt Korski hátába és mellébe akasztva horgait. Állkapcsát a kövér húsba mélyesztette a férfi oldalán, a csípő fölött. Adienne Korski hátára és nyakára tapadt, állkapcsa a gerincoszlop fölött hatolt a nyakba.
Korski még mindig kezében tartotta a pisztolyt, de már nem sütötte el. Megmerevedett, tágra nyílt, kidülledt szemét az égre meresztette, mintha azt gondolta volna, hogy ha elég kitartóan néz felfelé, eljön a megváltás.
Jaturin mozgásképtelenné tette a férfi karjait, és egy pillanatra belenézett az üres emberi szembe, és megpróbálta magába vésni a végső rémület borzalmát. Aztán állkapcsait belevájta Korski mellébe, és nyelvével átszúrta szívét.
Ettek, és Korski beleiben valami sötét, darabokban levő dologra bukkantak, mely olyan volt, mintha a növekvő iszony magzata lenne, porcokba bezárva.
Napfeltekor megtisztították magukat, és visszamásztak emberi testükbe, újra összekapcsolva a nyugtató kiegészítő agyat a sajátjukéval. Amint a nap elérte a ballonfák virágának csúcsát, néhány papírszínű gömböcske elszabadult, és elrepült a szellővel. Magasan fölöttük, a távoli égen szárnyas ragadozók siklottak felfelé a reggeli légben, hosszúkás fejüket egyik oldalról a másikra billentgetve fürkészték a földet, holtak után kutatva.
- Valakivel találkoznunk kell hamarosan - mondta Adienne. - Át kell állítanunk a lebegőt automata visszatérésre.
Jaturin az elszabaduló és tovaszálló virágokat figyelte. Megfogta társa kezét.
- Megmentetted az életemet. Mindent neked köszönhetek. - Már visszaadtad a szívességet.
Jaturin átölelte.
- Szabadok vagyunk. Most először. Cél nélkül, anélkül hogy tudnánk, honnan jöttünk, teljesen szabadok vagyunk. - Sosem vette észre, milyen kékek Adienne szemei. Közelebb vonta őt, ajkát az övéhez illesztette, és mint két emberi lény, csókolóztak.
A ballonfák susogtak és zörögtek, és még több virágot engedtek útjára, fel a legmagasabb csúcsok felé, ahol a szárnyas ragadozók siklottak, közönyös szemükkel figyelve a két idegent.

Morvay Nagy Péter fordítása