Warren Earle - A Forbes elleni vád

Az ügyvédektől leggyakrabban azt szokták kérdezni, hogyan tudnak jó lelkiismerettel védelmezni egy gyilkost, akiről pedig tudják, hogy bűnös. És erre ugyan számos, jogi szempontból jól megalapozott választ lehet adni, a laikusok azonban rendszerint egyiket sem tartják elfogadhatónak. Az utca embere szerint a vádlott nagy valószínűséggel bűnös. Ha a bíróság is így dönt, úgy vélik, ez csak azt bizonyítja, nekik volt igazuk; ha meg felmentik, azt gondolják, ravasz ügyvédje volt, akinek sikerült megakadályozni, hogy elérje a törvény keze. A közönség mindkét esetben teljesen biztos a dolgában, tehát az eredeti kérdésre nem kap kielégítő választ.
Volt szerencsém számos, súlyos bűncselekménnyel vádolt embert védelmezni, és barátaim és ismerőseim mindig újra és újra feltették nekem ezt a kérdést. Volt, hogy nyilvánosan megbíráltak, volt, hogy sajnálkozva felmentettek, mondván, ezzel keresem a kenyeremet. Mindez most azért jutott eszembe, mert az eset az utóbbi hetekben szintén többször megismétlődött. Az összes perem közül arról beszéltek a legtöbbet, amelyben Forbes doktort védtem. Ha igazságos akarok lenni bírálóimhoz, meg kell mondanom, hogy a tárgyalás során ismertetett tények indokolják az álláspontjukat, már amennyiben egy ilyen álláspont egyáltalán indokolható. A per még véget sem ért, amikor a közönség már elítélte a vádlottat, és mindenki helyeselte a bíróság ítéletét. Úgy érzem, hogy miután mindenki elmondhatta az üggyel kapcsolatban a magáét, most végre rajtam a sor. Nem mintha meg tudnám vagy akarnám változtatni a közvéleményt, de ez volt az egyik legkülönösebb eset, amelyről értesültem.
Azoknak a kedvéért, akik esetleg sohasem hallottak a Forbes elleni vádról, röviden vázolom a tanúk által feltárt bizonyítékokat. Forbes doktor harminchat esztendős, nőtlen férfiú volt, és vissza húzódva élt a város egyik régi negyedében. Szülei meghaltak, sőt semmilyen élő rokona nem volt a húgán kívül, aki a háztartást vezette. Életét tanulmányai töltötték ki, elég jómódú volt ahhoz, hogy ideje nagy részét orvostudományi kutatásoknak szentelhesse. A ház hátsó részében laboratóriumot épített, ott végezte kísérleteit. Hallgatag volt, magába zárkózó és finomkodó modorú, úgyhogy szomszédai furcsának és beképzeltnek tartották.
A húg, Rhoda Forbes mintegy huszonnégy éves gyönyörű leány volt, és ugyanazok a szomszédok, akik a bátyjáról olyan rossz véleménnyel voltak, róla azt mondták, hogy kedves, okos és élénk. Kiderült, hogy még kislány volt, amikor árván maradtak, hát a bátyja nevelte. Akármennyire különbözött is a természetük, viszonyuk meleg és szeretetteljes volt, ami nagyon meg is zavarta a államügyészt, amikor az indítóokokat kereste. Azt szükségtelen is mondanom, hogy az ifjú hölgynek számos udvarlója volt, de a tárgyalás során csak egyiküknek szenteltek nagyobb figyelmet.
A kivétel egy bizonyos Bert Lapham volt, egy jó hírű és gazdag, városbeli kereskedő fiú. A fiú egyetemet végzett, és apjával ellentétben, róla csupa rosszat beszéltek. Persze amíg Rhoda Forbesnek udvarolt, igyekezett a jobbik oldaláról mutatkozni, és a bizonyítékok arra utaltak, hogy szívesen látott vendég volt a háznál. A doktor nem különösebben örült a látogatásainak, de ezt akármelyik fiatalemberről el lehetett volna mondani. És eltekintve némi féltékenységtől, amelyet húga minden udvarlójával szemben érzett, nem viseltetett különösebb rosszindulattal Lapham iránt. A helyzet tehát így állt, amikor Forbes doktor 1905. február másodikának reggelén az utcán összetalálkozott Laphammal, és szándékosan, gondosan célozva agyonlőtte. Lapham szinte azonnal meghalt, anélkül hogy bármit is mondott volna.
A doktort letartóztatták és a börtönbe vitték. Nem tanúsított ellenállást, úgy viselkedett, mint nagyon sok gyilkos, miután végrehajtotta gondosan kitervelt tettét, nem maradt más célja. A rendőrség a házában lévő laboratóriumban, a műtőasztalon megtalálta a húga holttestét. Értesítették a halottkémet, és két másik orvos bevonásával a tetemet felboncolták. Az orvosok jelentése szerint nem lelték erőszakos beavatkozás nyomát. A jelentésük nagy felzúdulást keltett, mert amikor megkérdezték őket, hogyan halt meg a lány, kénytelenek voltak azt válaszolni, hogy sejtelmük sincs, talán szívelégtelenségben. Miután a húgot illetően bizonyíték nem volt, a bíróság csak Lapham meggyilkolásával vádolta Fobest. Olvastam néhány jelentést az ügyről, úgyhogy előzetesen tájékozódtam az emberemről, a külseje mégis meglepett kissé. Középmagas, sötét bőrű, őszülő fekete hajú, barna szemű, barna bajszú, kecskeszakállas embernek írták le. Mindez igaz volt, de nem említették alacsony, széles homlokát, és hogy pillantása a rövidlátó természetbúvár szilárd tekintete. Jómódú, tudományos érdeklődésű orvosnak látszott, és amikor közelebb léptem, hogy üdvözöljem, az jutott eszembe, ez az ember ölhet a tudomány érdekében, de nem szenvedélyből.
Nyugodtan fogadott, és leültünk.
- Értem küldetett - kezdtem.
- Igen. - Kellemes hangja volt. - Igen. Gondolom, tisztában van az esettel… az ellenem emelt váddal?
- Olvastam a beszámolókat. Lapham megölésével vádolják.
- Igen. Körülbelül úgy történt, ahogy az újságok megírják. Az az igazság, nem hiszem, hogy a védelem tehetne itt valamit.
- Talán ha elmondaná, mi történt. Megvonta a vállát.
Hiszen már tudja.
- Mindent? - kérdeztem.
- Nem. - Habozott. - Nem, de ha többet tudna, az sem segítene.
- Mégis jobb volna, ha mindent tudnék. - Nincs semmi mentő körülmény. Talán mégis érdekes volna.
Elmosolyodott, bólintott, és a szakállát pödörgette.
Röviden - kezdte. - Az utcán találkoztam Laphammal. Uram, meg fogom ölni, mondtam, felemeltem a revolvert, és tüzeltem. Kifejezetten ezzel a céllal jöttem el otthonról. Azt hiszem, ezt nevezik előre megfontolt szándéknak, ami miatt felakasztják a vádlottakat. A revolvert a városba menet vettem, a boltban megmutatták, hogy kell megtölteni és elsütni. Én kértem meg a boltost, hogy majd biztosan találjak. Mindent részletesen kiterveltem.
- Pontosan - válaszoltam. - És most talán mondja el, mi váltotta ki ezt az előre megfontolt szándékot.
- Attól félek, ez nem segítene Önnek.
- De biztos vagyok benne, hogy érdekelne - ismételtem meg. Félig lehunyt szemhéja alól kérdőn nézett rám.
Tetszik, ahogy viselkedik - mondta, és miután még néhányszor megcsavargatta a szakállát, folytatta: - De figyelmeztetem, hogy mindarra, amit most elmondok, nincs semmi meggyőző bizonyítékom.
- A törvény csak ritkán fogadja el enyhítő körülménynek az indítóokot - mondtam -, úgyhogy, ha akarja, nem kell ilyen szempontból figyelembe vennünk, amit majd elmond.
Rágyújtottunk, és amíg odatartottam neki a gyufát, először vettem észre valami határozottan állati fényt a szemében. Mély lélegzetet vett, és lehunyta a szemét, mint egy macska, ha elnyújtózik a tűz mellett, vagy egy elégedett tigris.
Ha meg akarja érteni a dolgot - kezdte -, akkor tudnia kell, hogy a mi családunknak van egy különleges tulajdonsága, úgy mondhatnám, hogy a távírás megszállottjai vagyunk. Tudja, hogy vannak családok, akiknek minden tagjára jellemző valamilyen tulajdonság, és itt most nemcsak a külső megjelenésre gondolok, hanem a pályaválasztásra is. Vannak családok, melynek fiai már évszázadok óta mind lelkészek, van, ahol mindenki ügyvéd vagy kereskedő vagy akár bohóc. Hát így vagyunk mi a távíróhivatallal: apám és fivéreim és még a nagyapám is, mióta csak feltalálták a távírót, mind azzal dolgoztak.
Azt hiszem, családunknak ma nincs sem férfi, sem női tagja, aki ne ismerné alaposan a készülékeket és a jelzéseket. Akárcsak a húgom, a közönséges betűkkel egyszerre tanultam meg a morzeábécét. Gyerekkori otthonunk teli volt távírókkal, egyik legkorábbi emlékem a kopogásuk. Ön is tudja, hogy a kora gyerekkorban tanult dolgok lassan ösztönössé válnak. A húgom és én is így voltunk vele, sohasem felejtettük el a régi leckét, száz módon hasznosítottuk: az otthonunkban, de még társaságban is játszottunk. A színházban vagy a templomban üzeneteket kopogtattunk egymásnak, így: - és könnyedén dobolni kezdett a szék karfáján, és olyan látszólagos közönnyel, hogy ha nem hívja fel rá előre a figyelmemet, nem tűnt volna fel a ritmus.
- A házunk teli volt távírókészülékekkel. Az adókat elrejtettük, de kézre estek, úgyhogy gyakran előfordult, hogy én a laboratóriumban voltam, Rhoda meg a nappaliból jelezte, hogy éppen mit mond vagy csinál valamelyik látogatója. A készülékeket persze jól elrejtettük, és mivel családunk annak is meglelte a titkát, hogy hangtalanná tegye az üzeneteket, a dologról senki sem tudott.
A szüleim azt várták, hogy nyomdokaikba lépjek, de ahogy idősebb lettem, egyre inkább az orvostudomány és a sebészet kezdett érdekelni, főleg az utóbbi. Az érdeklődésem egyre erősebb lett, az egyetem után egy ideig orvosi gyakorlatot is akartam folytatni, de aztán magával ragadott a dolog tudományos oldala. Még egyetemista voltam, amikor felfedezték a röntgensugarakat, és a dolog megragadta a képzeletemet. Figyeltem az egyre tökéletesedő készülékeket, és elhatároztam, hogy életemet ezek továbbfejlesztésének fogom szentelni. Miután anyagilag nem kényszerültem rá, csak annyi orvosi gyakorlatot folytattam, ami tudományos kutatásaimat még nem zavarta. Mint látja, nem vagyok öreg, nem olyan sok évvel ezelőtt végeztem.
Munkás éveimet tehát a röntgenkészülék tökéletesítésére fordítottam. Mint tudja, ezek eddig csak arra voltak képesek, hogy a kevésbé szilárd szövetekbe ágyazott csontokat vagy a testbe került fémtárgyakat felismerjék.
A célom egy olyan tökéletes készülék volt, mellyel az ereket, sőt talán az idegeket is látni lehet majd. Ennek szenteltem minden időmet, és uram, büszkén jelenthetem, hogy sikerrel jártam!
Előredőlt, és fürkészve nézett rám, szeme lelkesen csillogott. Mély lélegzetet vett, és ismét hátradőlt. Csak hosszú percek múlva folytatta:
- Van a laboratóriumomban egy műtőasztal, amely a találmányom része. A testet az asztalra helyezem, alatta van a sugárforrás, felette meg a megfigyelést lehetővé tevő fluoroszkóp. A részletekbe nem akarok belemenni, csak annyit, hogy ez is meg a sugárforrás is mozgatható, így a test bármelyik részét megvizsgálhatom. A sugárzást a szokásos készülék szolgáltatja, de olyan erős, hogy mellette az idegeket és ereket is ki lehet venni - hogy ezt hogyan értem el, az az én titkom. Talán jobban megérti, ha elmondom, hogy mindenfajta vizsgálathoz más sugarat használok, fémek felfedezésére közönséges röntgensugarakat, egy másik fajta sugárzás az idegeket teszi láthatóvá, egy harmadik a vértesteket. Mindezek tanulmányozásában nagy segítségemre van a készülék részét képező mikroszkóp.
Nyilván azt gondolta, hogy a magyarázata untatni kezd, mert így folytatta:
- Látom, nem érti, mindennek mi köze Lapham meggyilkolásához. - Úgy beszélt, mintha tudományos jelenség volna, hogy a nyílt utcán gyilkosságot követ el egy kifejezetten e célból vásárolt olcsó revolverrel. Azt válaszoltam, hogy nagyon is érdekel a találmánya, és bizonyára összefügg a tragédiával.
- Úgy van - mormolta -, úgy van. - És hirtelen elhallgatott. Meredten bámult maga elé, a csikkjéből füst szállt fel, és a szeme csillogni kezdett, ahogy a gyilkos Harleyé is, amikor a bíróság előtt bemutatták áldozata átdöfött szívét. Forbes leverte a hamut, és felém fordult.
- Kezdettől fogva tudtam, hogy gazember. Ösztönösen éreztem, ezt mondták a megfigyeléseim. De amilyen ostoba voltam, nem elégedtem meg a tudással, valakinek el is kellett mondanom, és sajnos Rhodának mondtam el. Féltem, hogy beleszeret. A férfi járt hozzánk, és én nem szóltam. Amikor már nagyon gyakran járt hozzánk, tiltakoztam. A húgom nevetett és védelmezte. Egyre gyakrabban és gyakrabban jött, és mivel rájöttem, hogy semmit sem tehetek, bezárkóztam a laboratóriumomba, és bíztam benne, hogy Rhoda olyan értelmes, majd csak rájön magától is, milyen ember az udvarlója. Barátságuk egyre szorosabb lett, de hogy mennyire, arra csak akkor döbbentem rá, amikor Rhoda egyik este áttávírózott a laboratóriumba: Gyere a könyvtárba.
Berohantam, nevetve fogadtak, és kérdésemre Rhoda elmondta, hogy megmutatta neki minden titkos készülékünket, és az üzenetet azért küldte, hogy bebizonyítsa, valóban működnek! Rendkívül dühös voltam, nem is annyira, mert kinevettek, hanem mert feltárta titkainkat egy idegen előtt. Attól félek, élesen szóltam a húgomhoz. Mindenesetre kiviharzottam a könyvtárból. Talán túlságosan is a szívemre vettem az esetet, de akkoriban úgy tűnt, cáfolhatatlanul bizonyítja, hogy szereti ezt az embert, és nem akartam, hogy hozzámenjen. Ez a félelem alaptalannak bizonyult, néhány nap múlva ugyanis megkeresett a húgom, és elmondta, hogy elutasította Lapham házassági ajánlatát. Megkérdeztem, hogy reagált, és bevallotta, hogy a férfi nagyon haragudott. Azt hittem, ezután nem látjuk majd, de bele volt bolondulva a húgomba, hát továbbra is járt hozzánk. Közben volt még egy fiatalember, akit szintén nem lehetett elverni a háztól - talán ismeri is, Hal Drenning, a fiatal ügyvéd. Nagyon rendes ember.
Mondtam, hogy futólag valóban ismerem.
- Bevallom, hogy elfogult voltam az irányában, és reméltem, ha valaki elnyeri húgom kezét, akkor ő lesz az. Drenning fő hibája hirtelen, heves természete volt. Tudtam, hogy különb ember Laphamnál, ezt meg is mondtam, és meglepődtem, hogy Rhoda a szavaim hallatán elpirul. Talán túlságosan is megszoktam, hogy parancsolgassak neki, de most nem álltam meg, hogy ne figyelmeztessem:
- Rhoda, én a te helyedben nem flörtölnék Drenninggel - de ő csak nevetett, és megkérdezte, ugyan miért ne. - Azt hiszem, szeret téged - válaszoltam -, és én is nagyon jó véleménnyel vagyok róla. - A húgom gúnyosan pukedlizett, és így is válaszolt:
- De hát hogy mehetnék hozzá, mikor Bert azt mondja, az ő felesége leszek, és senki másé.
- Ezt mikor mondta?
- Ó, valamelyik este, miután megvádolt azzal, hogy túl sokat vagyok együtt Mr. Drenninggel.
Meglehetősen mérgesen mondtam el a véleményemet Laphan pimaszságáról, és dühösen ki akartam menni a szobából, amikor a húgom nevetve elém táncolt, és bolondnak titulált.
- Egyikükhöz sem megyek hozzá - mondta -, itt maradok, hisz én vagyok a te hűséges, szerető húgocskád.
- Visszautasítod Halt?
- Hát persze, mindenkit visszautasítok! - kiáltotta.
- Hal nem fogja békésen tűrni a visszautasítást - figyelmeztettem, mert eszembe jutottak a fiatalember vad dühkitörései. Valóban nem nyugodnék bele egy visszautasításba, és Rhoda részéről megbocsáthatatlan lett volna, ha elutasítja, hisz szemérmetlenül kacérkodott vele:
Ez a beszélgetés kicsit több, mint egy hete zajlott le. Múlt kedden Rhoda este nyolckor jött le a nappaliba. Vendégfogadáshoz volt öltözve. Én a laboratóriumban dolgoztam, de bejött, hogy körbe forogjon előttem a legújabb ruhájában. Mondtam valamit arról, hogy tetszik a ruha, elég hosszú-e stb., aztán megkérdeztem, hogy kit vár, ő meg kényeskedőn, hogy nem is tudja, meg mondja-e nekem. Bosszantott ez az oktalan viselkedés, de aztán elnevette magát.
- Nahát, fura egy bátyó vagy. Hát, ha tudni akarod - és egy pillanatig habozott -, a barátodat, Drenning urat. Tudod, a helyzet olyan, hogy bármelyik nap megkérheti a kezemet, és én felkészülten akarom várni.
Még mindig nevetve ment ki, és nekem egy pillanatig sem jutott eszembe, hogy esetleg csak tréfált. Kicsit később hallottam a csengőt és lépteket az előszobában. Folytattam a munkát, az abból állt, hogy új sugárforrásokat próbáltam ki, és bemértem a erősségüket. Később hallottam, hogy csapódik a bejárati ajtó, éra valaki elmegy, de ebben nem volt semmi szokatlan. Meg fogja érteni. Gyakran észrevettem, és azt hiszem, ön is, hogy az ember rendszerint nem érzékeli, ha valami rendkívüli történt.
Egy órával később fejeztem be a munkát, és csak akkor tűnt fel, hogy Rhoda nem jött be jó éjszakát kívánni, és felmenni sem hallottam. Rágyújtottam, kiléptem az előszobába, és akkor észrevettem, hogy a nappaliban még mindig ég a lámpa. Azt hittem, hogy a húgom még olvas, és figyelmeztetni akartam, hogy ideje lefeküdni.
Az orvos szünetet tartott, és egy pillanatra eltakarta a szemét. Azt hiszem, hogy még akkor is előttem lesz, amit a nappali ajtajából láttam, amikor már a kötélen himbálózom. A húgom szemben ült velem, az asztal melletti karszékben. Teste összeroskadt, feje balra billent, nyelve kilógott idiótán tátongó szájából, a kicsurgó nyál csipkegallérjára csepegett. Tágra nyílt szemében vad rémület tükröződött. Keze a szék karfáján nyugodott, és az volt az érzésem, hogy el akart valamit érni, de már nem volt ereje a mozdulat befejezéséhez. Döbbenten bámultam. Aztán odarohantam és felemeltem. Semmi tartása nem volt, és hiába kerestem a pulzusát. Újra és újra eredménytelenül próbálkoztam. Az órám üvegét a szája elé tartottam - nem lélegzett. Meghalt. Elengedtem a kezét, és visszarohantam a laboratóriumba valami szíverősítőért. Amikor a whiskysüvegért nyúltam, meghallottam, hogy az egyik távíró kattogni kezd. Döbbenten álltam meg, az üzenet abból a szobából jött, ahonnan berohantam, és a húgom kopogása volt. Ezer közül is megismertem volna. Rángatózva, a szokásos rövidítéseinkkel azt üzente: "Gyere, mert megöl…" nem vártam tovább, hanem odarohantam hozzá. A szobában senki nem volt rajta kívül, és ugyanúgy ült ott, kivéve, hogy a karja lecsúszott a szék karfájáról, ahova visszatettem.
- Egy pillanat - vágtam közbe. - Volt adó abban a székben? Egyre táguló szemmel bámult rám.
- Úgy gondolkozik, ahogy én, uram - mondta aztán. - Igen volt adó, a karfa aljába építve. Azt hiszi, gondolja, magához térhetett annyira, hogy üzenjen? Amikor… amikor elrohantam a whiskyért, a karfára tettem a kezét. Tudom, hogy nem lógott le, amikor otthagytam.
- Folytassa! - mondtam, de mintha meg se hallotta volna, magának beszélt.
De halott volt - mormolta -, már legalább egy órája halott volt Egyáltalán semmi változást nem észleltem, amikor visszatértem Hiába tagadtam magam előtt, tudtam, hogy halott.
Mintha lassan magához tért volna, felém fordulva folytatta: Felkaptam az élettelen testet, a laboratóriumba vittem és a műtőasztalra fektettem. Kipróbáltam minden újraélesztési eljárást, amit csak ismertem, de sikertelenül. Uram, attól a pillanattű kezdve, hogy megpillantottam, egészen addig, amíg órák múlva fel nem adtam, semmilyen életjelt nem adott, esküszöm, halorv volt.
Ahogy gyakran történik, ha nagy veszteség éri az embert, először én sem fogtam fel a dolog teljes súlyát. Azt hiszem, soha nem is fogom. Töprengeni csak azután kezdtem, hogy felhagy ram az újraélesztési kísérletekkel. A halottkémek jelentését ön is olvasta. Nem tudják, mi okozta a halálát. Gondolom, azt feltételezik, hogy én öltem meg a kísérleteimmel. - A szeme sarkából ránt pillantott, és úgy folytatta, mint egy teljesen közömbös tanú:
- A testen nem volt semmilyen jel, egyetlen karcolás vagy tűszúrás sem. Nem voltak sebhelyek, horzsolások, elszíneződések a testi erőszaknak semmi nyoma. Már-már azt hittem, szívelégtelenség, de eszembe jutott az üzenet: "Gyere, mert megöl…" Valami érthetetlen okból addig eszembe se jutott, hogy az üzenetnek nincs vége. Aztán, uram, megnyugodtam, és rendszeresen munkához láttam.
Nem kételkedtem abban, hogy ki a gyilkos, ha valóban gyilkosság történt. Arra gondoltam, hogy visszautasította Drenning ajánlatát, és a férfi vad dühében megölte. De mondtam, nem ütött valami mást kellett tennie. És bármit tett is, nyoma kell, hogy legyen. A test már amúgy is az asztalon volt, hát bekapcsoltam G megfelelő sugárforrást, és először fémet kerestem. Arra számítottam, hogy találok majd valami kemény idegen tárgyat, amely a halálát okozta. Nem tudtam, mit keresek, így rendkívüli gonddal jártam el, hisz akármi lehetett, mondjuk egy érzékeny pontba beleszúrt és letört tű. Talán ön is tudja, hogy a gyorsan az áldozatba döfött hosszú, vékony üvegtűk szinte azonnali halált okoznak, és ha óvatosan törik le a végüket, a sebhely szinte nem is látható.
Hosszú órákon át dolgoztam. Semmit sem találtam, de nem akartam feladni. Minden vizsgálatom ugyanolyan eredménytelen volt, és uram, csak négy hosszú óra után láttam be, hogy a további kutatásnak nincs értelme. Képtelen vagyok pontosan leírni, milyen keserű, tehetetlen harag lett rajtam úrrá a következő félórában. Végsőkig feldühített a tehetetlenség és az a tudat, hogy minden tudásom sem képes megértetni velem, mi történt. Végiggondoltam minden ismert és ismeretlen módszert, új kísérleteket találtam ki, és közben eszembe jutott, hogy a vér és az idegek vizsgálata esetleg feltárhat valamit.
Kétségbeesetten illesztettem a helyére az ér- és idegrendszer vizsgálatára szolgáló sugárforrást, és a test fölé helyeztem a fluoroszkópot. A kezekkel akartam kezdeni, mert ott, a hajszálerekben, ahol a vértestecskék szinte libasorban haladnak, minden rendellenességet észre kell vennem. Bekapcsoltam a készüléket, és a mikroszkóp fölé hajoltam. Nem láttam a húst, csak a csontokat, de lassan ezek is szétfoszlani látszottak, és megjelent az érrendszer. A jobb kéz mutatóujjának a hegyét vizsgáltam. Ahogy egyre inkább kirajzolódott a vér, erősebb lencsét tettem a mikroszkópba, és azzal vizsgáltam egy hajszálér egy parányi szakaszát. Egy pillanat alatt láttam, hogy a műszer tökéletesen működik. Láttam az érfalakat és köztük az érmeszerű vérsejteket, amelyek most nem lassan áramlottak, ahogy megszoktam, hanem egy helyben álltak, mint egy kikapcsolt gépezet részei.
Mindent gondosan megvizsgáltam, és már-már feladtam a dolgot, amikor feltűnt, hogy az összes vérsejt szabályosan van elrendeződve, ami rendkívül szokatlan volt. A vörös- és fehérvérsejtek külön kis csoportokat alkottak, három vörössejt, szünet, egy fehér, két másik vörös, hosszú szünet, és aztán elölről kezdődött. A csoportok jól elkülönültek egymástól, és mindegyik úgy volt elrendezve, ahogy mondtam.
Azt hiszem, ostobán bámulhattam, mert gyorsan lerajzolta:
…o… …o… …o…
- Így voltak elrendezve - mondta.
Még mindig értelepül néztem, én semmi furcsát nem láttam ebben.
Tudja, mik ezek? - hajolt előre izgatottan. - Morze betűk, L és A, és együtt kiadják Lapham nevének rövidítését. Mindig így emlegettük távírás közben. Uram, nem volt a vérében méreg vagy idegen anyag, de egész testében így voltak elrendezve a vértestek. Hogy ez mit jelent? Nem vagyok pszichológus, nem tudom megmagyarázni, de talán egyetért az elemzésemmel.
Két változat lehetséges. Az egyik az, hogy amikor beléptem a szobába, halott volt, és akkor csak a spiritizmus tudja megmagyarázni az üzenet elküldését, például azzal, hogy a szublimált én, amely a mi családunkban talán telegrafikus, hirtelen akcióba lendült, amikor az ujja kapcsolatba került a gombbal. Ebben az esetben nem volna hiú feltételezés, hogy teste egész anyaga igyekezett továbbítani az üzenetet, és hogy ez nyilvánvalóan a vérben is kifejezésre kellett, hogy jusson. Ha azonban nem volt halott, amikor beléptem, csak kómás állapotban, ugyanez a magyarázat fogadható el. Minden erejét meg kellett feszítenie, a keze épp akkor csúszott le a készülék gombjáról, amikor a gyilkos nevét akarta közölni, és ugyanez magyarázza a vérsejtek elrendeződését. - Hirtelen elhallgatott, és néhányszor mélyet szippantott a cigarettából, majd rám nézett.
- Látom, érti, hova akarok kilyukadni. Most már tudja, mi volt az oka az előre megfontolt szándéknak. Ehhez csak annyit akarok hozzátenni, hogy amikor megmondtam Laphamvak, most lelövöm, állati félelemmel pillantott rám, és azt dadogta: "Istenem, hogy jött rá?" Ennyi a teljes történet, és láthatja, hogy a bíróság előtt nem veheti hasznát.
- Van még valami - szólaltam meg. - Mi okozta a húga halálát? Az őr közelebb jött, így Forbes a fülembe suttogta a választ. Megdöbbentem.
- De hát honnan tudhatta? - kérdeztem. - Ez nagyon meglepő. - Nem tudom - felelt -, de így meg lehet tenni.
És ezért vállaltam el Forbes doktor védelmét. Elítélték, és én rá akartam beszélni, hogy mondja el a bíróság előtt is az egész történetet. Arra számítottam, hogy így megmenthetem az életét, nem akasztják fel, csak őrültekházába csukják. Csak sajnos az elítéltetését követő reggelen holtan találták a cellájában. Az orvosok újabb váratlan őszinteséggel azt mondták, hogy nem tudják megállapítani a halál okát, de valószínűleg szívelégtelenség.

Damokos Katalin fordítása