Walt Sheldon - A vadászok

Az űrhajó, ahogy jelentették, a völgyben kötött ki, Lon és Jeni látta a hegygerincről. Lon végül azt mondta:
- Továbbmegyünk. Be a hegyek közé. A Chara Canyonba… ott folyót találunk.
- És ha odaérnek ők is?
Lon lassan megfordult. Jeni szeme mint a zsarátnok, füstölgő, lángra még nem lobbant zsarátnok. De nem is fog föllángolni. Jeni ilyen, igazi nő, halk és türelmes, ott jár mindig mögötte, követi, akárhova megy. Jeni a felesége. Vele jött a fényes nagyvárosból, mikor potyogni kezdtek az űrbombák, s mint a szobrok magasodtak fel a sűrű fekete füstoszlopok. Lehorzsolta a keze bőrét, segített rönkökből kalyibát építeni, a folyóban mosta a ruháikat, s összevérezte magát az elejtett vadakkal.
Nem voltak egyedül. Mások is felmenekültek a hegyekbe, a kontinens gerincére, de szétszóródtak a lejtők és szakadékok közt, s nemigen hagyták el kalyibáik, sárkunyhóik, barlangjaik közvetlen környékét.
- Ha odaérnek?… - Lon vállat vont.
- Tudom. Nem lett volna szabad megkérdeznem. Túlságosan nagy dolog ez, nem lehet rajta gondolkozni.
"Olyan nagy - gondolta Lon -, hogy az elme nem fogadja be. Tesszük továbbra is, amit eddig tettünk."
Megakadt a szeme: valami meg-megcsillant a lejtő alján. Alig pár száz lépésnyivel lejjebb. Hunyorított, élesen szemügyre vette s fölismerte a feléjük tartó alakokat. A fény visszavert fény volt - furcsa fegyvereik egyikén villant meg a nap.
- Gyerünk, Jeni!
- A kalyibába?
- Nem. Ott kell hagynunk a kalyibát. Egy-két nap, és fölfedezik. A Chara Canyonba…
Elindultak északnak. Lon többször is visszanézett arra a valamire a völgyben, a száraz síkságon. Hosszabb volt, mint egy városi háztömb, lövedék formájú, tükörfényes. Olyasféle, mint amilyenre számított; a múlt havi rádiójelentések pontos leírást adtak a többiről. Aztán, ahogy a városok sorra elestek, egymás után hallgattak el a rádióadók is.
A gerincen folytatták az útjukat, de benn maradtak a fák árnyékában. Az árnyékban hűvösebb volt. Nem szaladtak, de jól kiléptek.
Ha balra nézett, Lon ki-kilátott az égre és a nyugat felé elnyúló, nagy, kerek völgyre Olykor megpillantotta a vadászokat is, rézsút fölfelé haladtak a lejtőn, mintha csak el akarnák vágni az útjukat. Néha, halkan, még torokhangú beszédük is megütötte a fülét.
A gerinc északi végén Lon és Jeni lefelé vette az útját. A Chara Canyon, mely jobb kéz felől vágta át a hegyet, ott nyílt tőlük alig egy mérföldnyire. Olykor egy-egy fegyverdörrenés hallatszott, s visszhangot verve görgött végig a hegyek közt. Fenn a hegygerincen, a hátuk mögött dörrent a fegyver, és tudták, hogy a vadászok a nyomukban vannak
A lejtő alján kiszáradt patakmederhez értek. Lon átszökkent rajta, és kezét nyújtotta Jeninek. Jeni rosszul ugrott. Elesett, megrándította a bokáját.
- Ó, Lon!
- Muszáj továbbjönnöd, édes… muszáj továbbjönnöd!
- Tudom.
Átölelte Jeni derekát, úgy támogatta. Látta, mennyire igyekszik a fájdalmát eltitkolni. Ha fájós lába a földet érte, ajka komikusan meg-megrándult, egyébként merev maradt az arca.
Lon szeme, mint máskor is, néma csodálattal csüngött az arcán. Vonásai most is szépek voltak és finomak; bőre mint a porcelán. Hiába történt ennyi minden, Jeni arcán most is ugyanaz a részvét látszott. Eszébe jutott, mit mondott Jeni alig egy éve, mikor a támadók először bukkantak föl az égen. Repülőgépek vágtak elébük, hogy szembeszálljanak velük, lőttek rájuk… s néhányat el is pusztítottak. Jeni és Lon látta, amint az egyik szétrobbant a város felett. Nagy narancssárga golyó képződött a levegőben, csak nőtt, nőtt, forgott, és mint a ráncos bőr, gomolygott körülötte a füst. Jeni azt mondta: "Szegény szerencsétlenek…"
Ők akkor elmenekültek. Nagyobb szerencséjük volt, mint sok másnak. Lon egy repülőgépgyárban dolgozott, és magának is volt egy kis repülőgépe. Nyugat felé repültek, mindig éjszaka, hogy a csillogó lövedékek rájuk ne bukkanjanak. Koldulták, lopták az üzemanyagot, néha pedig - Lon esküdött rá - úgy varázsolták elő a semmiből. Gépük ripityára tört, mikor e hegyek közt leszálltak, és annak a részeiből láttak neki kalyibát építeni.
Újabb lövés dörrent, ez alkalommal ijesztő közelről. Lon bátran hátrafordult. A vadászok már félúton jártak a gerincről lefelé jövet. Hadonásztak, és kiabáltak egymásnak.
- Ide gyorsan! - Bevezette Jenit egy fehér kérgű fákból álló erdőcskébe.
Jeni makacsul összeszorította az ajkát, de így se tudta megállni, hogy halkan föl ne nyögjön.
Lon még szorosabban ölelte magához, valósággal vitte már. Vadul kalapált a szíve. Sajgott a lába. Jeni - a törékeny Jeni - nehéz volt.
Megbotlott, s elestek mind a ketten. Ott feküdtek egy fehér kérgű fa tövében, egymás karjában; egymás szemébe néztek, s tudták, hogy innét már képtelenek továbbmenni. Hallották a kiabálást.
- Nem érzek semmit - mondta Jeni. - Furcsa. Se haragot, se félelmet, se semmi mást.
Ölelték egymást. Lon ajka végigfutott Jeni arcán, haján, arcával törülte le arcáról a könnyeket, suttogva becézte, hangtalan szavakkal.
- Boldog vagyok, hogy együtt vagyunk - mondta Jeni. Hallották, hogy zörög a bozót.
Lon hirtelen fölpattant. Ökölbe szorította a kezét, s várta a közeledő hangokat. Szeme ádáz volt.
- Ti átkozottak! Ti átkozottak! Ti átkozottak! - üvöltötte.
- Ilyenek - mondta Jeni. - Vadászok.
Hangjában nem volt semmi harag.
Egy alak bukkant föl a fehér kérgű fák közt. Csak állt, először Lonra bámult, aztán Jenire a földön. Maga is kissé ijedtnek látszott. Fölemelte fegyverét.
Lon viszonozta a tekintetét, s észrevett minden furcsa részletet. Most látta először közvetlen közelről a támadók egyikét, aki a Naptól számítva a harmadik, Föld nevű bolygóról jött, arról, amelynek egy Holdja van.
Várta a fegyver dörrenését, kíváncsi volt, hallani fogja-e.

Göncz Árpád fordítása