Wágner B. György: Nosztalgia-viadal

A McTahaty és a Tellick házaspár csaknem egyidejűleg költözött a luxusnegyedbe, egymás szomszédságába. Versenyszerűen rendezkedtek be, és szerelkeztek fel a kor minden háztartási és lakberendezési vívmányával. 
Azonban a technika, bár bôdületes sebességgel fejlôdött, és ontotta újdonságait, nem tudott lépést tartani a szomszéd páros licitvirtusával. A helyzet már-már békével fenyegetett, amikor... 
Egy napfényes délután Sam és Nelly McTahaty több heti távollét után átsétált a szomszédba. Diana Tellicknek illaterôsítô rafiával összekötözött kutyatejcsokrot nyújtott át Sam. Nick Tellick a szokásos csomag, hamutlanul égô szivart kapta. A teraszon ültek le. A házigazda öt fenyôfára és tizenkét orchideabokorra állította be a kertet, a harmatcsillogtatót hármas fokozatra tekerte, a madárfütty-generátoron pedig lenyomta a kanári gombot, majd italt töltött. 
Sam elhárította a poharat.
- Megszoktam, hogy üvegbôl - mondta sokat gyakorolt, fellengzôs mosollyal.
- Te tudod - rándított vállán Nick, és Sam kezébe nyomta a palackot, miután magának is töltött. 
Diana arcára azonban rögtön bámulat költözött. 
Sam elkapta a csodálkozó tekintetet, és végre elújságolhatta a szenzációt:
- Két teljes hónapig a lakótelep-skanzenben voltunk!
Pár pillanatig csak csend döbbent. A vendégek hagyták, hadd ocsúdjanak a házigazdák. 
Dianának sikerült hamarabb, bár nem teljesen.
- Igazi lakótelepen? - rebegte hüledezve.
- Igen - felelte Sam, és amennyire erejébôl tellett, arcára közönyt erôszakolt.
- Két teljes hónapig?
- Két teljes hónapig. Sajnos nem maradhattunk tovább. Ennyi a maximális engedélyezett idô.
- Egy vagyonba kerülhetett - jegyezte meg Nick.
- Hát... megkérték az árát, de megérte - fürdött tovább a házigazdák tekintetében Sam. - Egy tízemeletes ház tetején vettünk ki egy ódon lakást. Ez a legdrágább, fent ugyanis jóval nagyobb a hôség, több a beázás és a legrosszabb, hogy rossz a lift. Így még jobban át tudtuk érezni a régi korok emberének életét.
- A falak pedig betonból voltak - dicsekedett Nelly-, és áthallatszott a szomszéd vakációzók zaja. Alulról is. 
Meg közértbe jártunk igazi bevásárlószatyorral - mutatta büszkén megerôsödött tenyerét az ámuló Tellickéknek.
- Az utcán állójárda volt, és rengeteg ember. Nagyszerűket lökdösôdtünk. Elôször persze kicsit nehézkesen ment, de a végére, bátran állíthatom, hétpróbás tülekedôk lettünk, így aztán egyszer sikerült felférni a buszra. Még jegyet is tudtuk lyukasztani. Ez csak keveseknek adatik meg, mert nemcsak erôvel, hanem ésszel is kell tolakodni.
- Samet pedig a reflexfejlesztô szafarin vagy zebrázáson, így is nevezik, majdnem elütötte egy villamos. Irtó izgalmas volt. Nagyon kellett vigyáznunk, ezernyi veszély lesett ránk.
- És a metró! Ott mozgólépcsô volt, de tízszeres árért egy állón mehettünk le. Képzeljétek, láttunk valódi karbantartás miatti üzemen kívülit!
- Na, és az utak! Egyik este elmentünk egy légkalapácskoncertre. Hát az valami csodálatos!
- A lakásunk meg egészen kicsi volt. És vizet engedtünk csapból, mint régen az emberek. Radiátorral fűtöttünk. Megtanultunk szellôztetni ablaknyitással. De a leghihetlenebb az angolvécé volt, pontosabban a vécépapír. Kipróbáltuk. 
Nelly utána három napig nem tudott ülni.
Diana szeme már szinte izzott a hallottaktól. És McTahatyék még folytatták:
- Esténként tévét néztünk, és csak tizenegyig volt adás. Gáztűzhelyen sütöttünk igazi mirelit termékeket. Azok az ízek!
- És milyen hangulatos volt. Sosem felejtem el azt a bélszínroló-partit. Azt a romantikát!
- Szódát csináltunk, Samnek majdnem levitte a fél karját a próbanyomás. Voltunk éjszakai vadászaton, chemotoxszal elejtettünk két legyet. Sajnos, többet nem volt szabad.
- Hűtőszekrényt olvasztottunk, kivittük a szemetet. Öntöttünk kukába!
- A villanyt úgy kellett felkapcsolni a kezünkkel. Így aztán sokat mozogtunk, és egészségesen éltünk, mint a régiek. 
Estére persze borzasztóan elfáradtunk, pedig hátravolt még az ágyazás. Több méterre levô ágyneműtartóból kellett hordani baromi nehéz vánkosokat, paplanokat. Dôlt rólunk a víz, de nem bántuk. Megismertük az elôdök kemény életét, a hôskort.
Eltelt néhány hónap, és Tellickék megfelelően viszonozhatták McTahatyék látogatását. 
A gömbvillámokkal hangulatvilágított nappaliban telepedtek le.
- Zsúptetős parasztház, léggyel teli! - vágta ki Diana.
- Döngölt föld, egérpiszok - bólintott Nick.
- Avas szalonna, kerti vécé, kukoricacsutka! - ragadta vissza a beszámolást Diana, és ezúttal Nelly szeme izzott. 
- Kerekes kút, tekerés, izzadás, hideg víz és Nicknek igazi tüdőgyulladás. Kétoldali! Gőzölgő trágyadomb. Moslékhordás reggel, este. Kiganéjozás. Fejés tehénrúgásokkal. Mindez mezítláb.
McTahatyék három éjjel nem tudtak aludni. Aztán egy apróhirdetés lelket vert beléjük.
- Itt tessenek alája írnyi, hogy minden hijánzik - tartotta a leltárjegyzéket a barlang gondnoka a teljesen meztelen McTahatyék elé. Sam a lap alsó sarkába firkantotta a nevét, és visszaadta a gondnoknak az elektrontollat.
- Legalább néhány prémet igényeltél volna - panaszkodott a lúdbôrözô Nelly, miután magukra maradtak.
- Nem lehet -csóválta meg fejét Sam. - Úgy már nem az igazi. De ne aggódj, még ma elejtek néhány vadmacskát és lesz, hm, mesterséges prémed is. Most gyere követ pattintani, aztán bunkót faragunk.
Nelly azonban tovább ácsorgott a barlang közepén.
- Mik azok a csontok, Sam, ott a sarokban? - kérdezte, ahogy szeme hozzászokott a félhomályhoz.
- Azok?... Hát, azt hiszem, az elôzô vakációzók hagyhatták itt magukat.
- Ez borzalmas - fintorodott el Nelly. - Sam, menjünk haza!
- Nem megyünk. Eleget olvastam össze, hogy boldoguljunk. És élvezed az ittlét minden percét, mert baromi drága volt!
Nelly eléggé tessék-lássék módon pattintgatott, de azért állhatatosan kuporgott férje mellett, és be-behunyta a szemét, amikor az ujjára csapott. A férfi szeme ilyenkor könnybe lábadt, de folytatta a csapkodást. 
Mivel a könnyektôl még kevésbé látott, mind gyakrabban találta el magát, ettôl viszont egyre dühösebb lett, 
és egyre nagyobbakat csapott.
- Az a körmöd biztos lejön - jegyezte meg a nô félszegen, amikor már nem állhatta tovább az akaratlan öncsonkítást.
- Az ember eszközei révén terjeszti ki képességeit - mormogta Sam, de abbahagyta a szerszámkészítést. - Na, megyek vadászni, te meg eridj gyűjtögetni!
Sam egész nap az erdôben rohangált, ám mindössze egy halat sikerült agyondobnia, azt is csak azért, mert döglött volt. Ez akkor derült ki, amikor örömittasan felemelte. Az alsó fele már hiányzott.
Nem volt túl vidám a hangulatuk este, amikor fanyalogva eszegették a bogyókat és a gyökereket. Aztán bebújtak lombból összehordott franciaágyukba, de így is majd megvesztek a hidegtôl.
- Holnap elmegyek kovakövet és taplót kutatni. Te meg imádkozz, hogy legyen vihar. Hátha becsap valahová egy villám. De nem csapott, és kovakô meg tapló sem akadt.
A következô napokban Sam néhány békával egészítette ki a bogyógyökér lakomát. A békákat bunkósbottal ütötte agyon. Nem volt nehéz dolga. A kétéltűek annyira meglepôdtek a módszer primitív voltán - évszázadok óta nem történt velük ilyesmi -, hogy földbe gyökerezett a combjuk. Nelly azonban nehezen barátkozott meg a nyers hús ízével.
Lassan eltelt egy hónap, és Sam végre elejtett egy valószínűleg süket nyulat. Nelly napirendje íjhúrsodrással egészült ki. A nyúl inai ugyan rövidnek bizonyultak a fegyverhez, de Sam feltalálta magát. A kínkeservesen született zsinegbôl hurokcsapdát állított.
- Nyulat nyúllal - bölcselkedett asszonyának. 
- Hanem, hogyan bújjunk ki a ,,madarat lôni tollazott nyílvesszôvel, de ahhoz elôbb toll kell" ördögi körbôl?
- Még nyilad sincs - jegyezte meg a nô.
- De lehet, hogy hamarosan lesz, és akkor itt állunk toll nélkül.
- Hát keress egy fészket!
Miután a szirti sas hatodszor is visszakergette, Sam letett a robinhúdosdiról. 
A vad hajszában azonban belelépett egy parázsló cigarettavégbe, és ôsember voltára fittyet hányva, addig fújkálta, 
amíg néhány száraz falevél és fűszál lángra kapott. Gyorsan ágakat hordott a tűzre, és rohant Nellyhez. A parázs szállítására ráment az asszony picit már viseltes, ám egyetlen nyúlprém ágyékkötôje, de a nô így is nagyon boldog volt, hogy otthonukba meleg költözik.
A tűz áldását azonban nem élvezhették sokáig. 
Elôször a barlangban rakták meg, de úgy megült a füst, hogy elszédültek. Ekkor, két köhögési roham közt, kipiszkálgatták a parazsat a barlang elé, és ott tüzeltek tovább. A harmadik tüzes éjszakán azonban olyan felhôszakadás tört rájuk, hogy a lángok menthetetlenek voltak.
- Ne bôgj. Már csak két hetet kell kihúznunk - vigasztalta Sam a meleg felejthetetlen emléke felett kesergô Nellyt.
Ez a két hét azonban túltett az elôzô másfél hónapon. A békák már féltek a bunkós embertôl, szétugrottak, nyúl sem akadt több, és elfogytak a bogyók, gyökerek is. De azért kihúzták. 
Hazatértük és az infúzió után néhány órával már Tellickéknél mesélték élményeiket. Fel-felállva, diadalittasan zörgették meg csontjaikat az átélt ínség illusztrálására, hogy azután félájultan a kimerültségtôl visszaroskadjanak vízpárnás, atommeghajtásos tolószékeikbe. 
- Nem és nem!!! - ordította Nick pár hónappal késôbb egy fa tetejérôl.
- De ez lenne a csúcspontja az egésznek. Nick, tedd meg még ezt az egyet, és aztán mehetünk haza - kérlelte egy alsóbb ágról Diana.
- Megmondtam, hogy nem, ez már tényleg túlzás. Hogy én azzal a majommal... És különben is, hím az.
- Nem hím, nyugodj meg csak nôstény gibbon. És szerintem tetszel neki.
- Akkor sem. Igazán nem szólhatsz egy szót sem. Nyolcadik hete mászkálok veled a fák tetején, kétszer majdnem leestem, zabálom a banánt, pedig sohasem szerettem. Megpróbáltam beilleszkedni öt csimpánzcsaládba, csimpaszkodtam liánon, ordítottam, mint egy... egy tarzanborz. És mindezt a tyúkmellemmel. De majommal nem párzom! És te sem!
- Ugyan már, Nick, csak nem lennél féltékeny egy majomra?
- Én nem, de a te gorillahímed nôsténye esetleg igen, és nincs kedvem végignézni, hogyan tép szét.
- De Nick, nem kellek én egyik hímnek sem - sóhajtott Diana. - Hiába van rajtam ez a majombunda.
- Ez az. Vegyük végre le. Ennyit ember még nem izzadott a fejenállás óta.
- Ne rontsd el az utolsó napunkat...
Nick azonban elrontotta, kivetkezett majomi voltából. Tellickék élményei így foghíjasak maradtak.
McTahatyék viszont végigcsinálták a Darwin Club ,,Hogyan nosztalgiázott a legelôember" című programjának
teljes repertoárját, és hamarosan rászabadították az emberiségre az AIDS vírusát.
A gyilkos kór ötvenkét év alatt végzett a bolygó értelmes lényeivel, a Földön kihalt a homo sapiens.

Mindez nagyon régen történt, több mint ötmillió évvel ezelôtt. A sors iróniája, hogy az emberiség akaratlan gyilkosa lett az emberiség megmentôje. Ember nem maradt életben, de valamilyen genetikai csoda folytán Sam McTahaty félmajom utódokat hagyott maga után. Az ,,ôs-Ádám" leszármazottainak köszönhetôen pedig ismét elindult az evolúciós végkifejlôdés. Ô tehát a hiányzó láncszem a majom és az ember között - ebben a korban. De hogy a legelsôben ki vagy mi?...
És egyáltalán, ki járt már megint afrikai sexszafarin?!