W. Hilton-Young - A választás

Mielőtt Williams elment volna a jövőbe, vett egy fényképezőgépet és egy magnót, és megtanult gyorsírni. Aznap este, mikor már teljesen fölkészült, kávét főztünk, konyakot és poharakat készítettünk ki a visszatérése idejére.
- Isten veled - mondtam. - Ne maradj túl soká.
- Nem fogok - ígérte.
Élesen figyeltem, jóformán meg sem rezzent. Nyilván hibátlanul ért földet, abban a pillanatban, mikor elindult. Egy nappal sem látszott öregebbnek; pedig arra számítottunk, hogy éveket tölt távol.
- Nos?
- Nos - mondta -, adj egy kis kávét.
Töltöttem neki, s alig bírtam fékezni a türelmetlenségemet. Mikor a kávét odaadtam neki, megint megszólaltam:
- Nos?
- Nos, a helyzet az, hogy nem emlékszem.
- Nem emlékszel? Semmire?
Egy pillanatra elgondolkozott, aztán szomorúan válaszolt:
- Az égvilágon semmire.
- De a följegyzéseid? A fényképezőgép? A magnó?
A jegyzetfüzete üres volt, a filmszámláló az 1-en, amire beállítottuk, a magnóba pedig még a szalag se volt befűzve.
- Szerelmes egek! - törtem ki. - Miért? Ez hogy lehet? Hát semmire nem emlékszel?
- Csak egyvalamire.
- Mire?
- Megmutattak nekem mindent, aztán választhattam, hogy miután visszajövök, emlékezzem-e rá, vagy sem.
- És te nemet mondtál? De micsoda hallatlan…
- Ugye? - mondta. - Magam sem győzök csodálkozni, hogy miért.

Göncz Árpád fordítása