Volodimir Mihanovszkij - A vendég

A hir, hogy Van Taanennél egy ember van, aki pénzt ajánlott fel az ételért,
villámgyorsan elterjedt a halászfaluban.
 Amikor odasiettem  Van Taanenékhez,  új házuk kis méretü ebédlöje már meg-
telt, és még egyre jöttek az emberek.
 Kézröl kézre jártak a régi pénzek,amelyeket a jövevény a házigazdának fel-
ajánlott.
 - Ilyet csak a történelmi múzeumban lát az ember - állapitotta meg Van Ta-
anen, a megzöldült kis kerek fémdarabokat nézegetve.
 A férfi mohón evett,  mélyen a tányérja fölé hajolva.  Kiváncsian néztük a
jövevény furcsa öltözetét,  hollófekete, hosszú haját, amelyet már ösz haj-
szálak tarkitottak.
 A nyitott ablakon át behallatszott a labdázás zaja és a nevetés.
 - Kimentem reggel a tengerre, hogy  ellenörizzem a hálót - mesélte az öreg
Piter Van Taanen, bizonyára már vagy huszadszor, fehér bajszát simogatva. -
A világitótoronynak vettem az irányt. Egyszer csak látom,hogy valami fekete
bukkan fel távolabb, mintha egy kis hordó lenne. Közelébe mentem,leállitot-
tam a motort.  "Miféle jószág?" -  gondoltam magamban.  Mint egy felfújható
ponton. Ringatózik a hullámokon, mintha ott lenne a helye. Megtapogattam én
azt a pontont, és elgondolkoztam: "Mit keres ez itt vajon?" S elhatároztam,
hogy arrébb mozditom. Ekkor azonban felbukkant a vizböl a feje. -  Piter az
ismeretlen felé intett, aki mohón ette a sült makrélát. - Mindkét kezével a
bójába kapaszkodott, alul fogó volt a bóján,  ö maga meg egészen elmerült a
vizben, látszott, hogy a végsökig kifáradt. Bevonszoltam a csónakomba.
 - Eszméletlen volt?- kérdezte Fedor Petrovics halkonzervgyári üzemrészleg-
vezetö.
 - Nem, még magánál volt, és ez volt a szerencséje - felelte Piter.- Külön-
ben egykettöre a vizbe fulladt volna.  Beadtam neki tonizátort, és  magához
tért. Kérdezgettem, kiféle-miféle. Valahogyan furcsán válaszolt.Ujjal muto-
gatott a tonizátor üvegére, látszott, hogy csodálkozik. Egyes szavai mintha
ismerösek lettek volna, de  az ég egy világon semmit sem értettem meg, amit
mondott. Beszélek hozzá a mi nyelvünkön, és csak széttárja a karját:nem ér-
ti!  Csak reszket, mint a falevél, és egyre a szájára mutogat, úgy látszik,
enni akar.  Nálam meg a csónakban,  szerencsétlenségre,  semmi ennivaló nem
volt. Megforditottam a csónakot, és hazahoztam.
 A mesélöröl mindnyájan a jövevényre forditották tekintetüket.  Piter fele-
sége eközben az ismeretlen elé egy tál levest rakott. A vendéget mintha ki-
cserélték volna. A szeme felragyogott, néhány szót kiáltott valami ismeret-
len nyelven, és  két kézzel felemelte a tálat,  közben  vigyázatlanul szét-
fröccsentette az ételt  a ruhájára  és az asztalteritöre.  Majd  néhányszor
beleharapott a tálba, és  ugyanazt a néhány szót mondta.  S a mosoly,  mint
valami napsugaras fényfolt, megvilágitotta elkinzott arcát.
 Ćtfutott a fejemen, hogy az ismeretlen talán megzavarodott. Vajon lehetsé-
ges, hogy  ez a közönséges aranyedény ilyen erös felindulást váltott ki be-
löle?
 Az öreg Piter, mintha kitalálta volna gondolataimat, a fejét rázta.
 Az idegen meg letéve a tálat,  gyorsan mondott valamit  azon az ismeretlen
nyelven, és hangjában meghatottság rejlett.

Grigo Norden újra és újra megnyomta a müszertábla zöld gombját, bár felfog-
ta,hogy a szerkezet nem tehet arról, ami történt. A narancssárga kigyóvonal
valóban felmondta a szolgálatot, megtagadta az engedelmességet. A tizennégy
esztendö óta tartó repülöúton  elsö izben átvágta az üzemzavart jelzö piros
szintvonalat, és fenyegetö lassúsággal kúszott felfelé.
 Elhessegette magától ezt a gondolatot, de agyában két szó égett:  vándorló
energia. És e szavak értelme szörnyü volt.
 Vándorló energia...
 Norden emlékezett az ürpilóta harmadik parancsolatára:  "Vigyázz, nehogy a
láncreakció a láncról leszakadt reakcióvá változzék át." Mit tehetett azon-
ban ö, az egyetlen ember a Mirage fedélzetén, akinek mind a tizenhat robot-
ja elpusztult, amikor  a Sziriusz sivár kisbolygócskájának ingadozó felüle-
tére kiszálltak. E tragikus eset után Grigo Norden teljesen magára maradt a
hatalmas transzgalaktikus ürhajóban.
 Valahogyan mégis sikerült a Naprendszer felé indulnia.
 Norden voltaképpen már  védtelen volt  bármilyen váratlan eseménnyel szem-
ben.
 Az ürhajó szerkezete  azonban rendesen müködött,  a központi  infralokátor
azt mutatta, hogy az út elötte mentes a meteoroktól, és Norden,aki az ürha-
jóban a túlterhelést kompenzáló manipulátorban  közlekedett,  idönként már-
már elhitte, hogy  végül is minden jól végzödik, és jókedvüen fütyörészte a
vidám dalocskát, a földiek egyik kedves dalát:

                   Harmat hull az ágra - fehér csillám ragyog,
                   itt az idö most: vond fel a horgonyod!
                   A magas égbolton halványul a csillag,
                   piros az ég alja, hamar megvirrad.

 A szörnyü események bekövetkezése azonban elkerülhetetlen volt.
 A rakéta korrelációs rendszere  a robotok állandó ellenörzése nélkül  las-
san,de biztosan eltért az elöirástól. Az információs blokkokban hibák gyül-
tek össze; kezdetben jelentéktelen hibák.  S ime, bekövetkezett az elkerül-
hetetlen!
 A narancssárga kigyóvonal, amelyet  Norden a  "Nagy Agy Nyelvének" hivott,
áthúzta a képernyö piros szintvonalát. Ez azt jelentette,hogy a Mirage köz-
ponti motorja megtagadta az engedelmességet. Az ellenörzés alól kiszabadult
reaktorok  egyre növelték  a gépek teljesitöképességét.  A Mirage  most már
megvadult lóhoz hasonlitott, amely  az eszeveszett vágtában elragadja lova-
sát,  és száguld,  mit sem törödve az úttal, egyenesen a szakadékba, ahol a
lovast  az elkerülhetetlen pusztulás várja.  Ilyen szakadékot  jelentett az
ürhajónak a fénysebesség határa.
 Az Agy közölte Grigóval, hogy  a halálsorompóig az adott gyorsulás mellett
alig négyszer huszonnégy óra van hátra. Feltétlenül szükséges volt,hogy va-
lamire rászánja magát.
 Grigo Norden elhatározta, hogy  szerencsét próbál a "parti rakétán", avagy
"parti csónakon", ahogyan általában nevezték. Voltaképpen ez volt az egyet-
len lehetösége.
 A parti rakéta egy kis méretü szputnyik ürhajó volt, amelyet az új bolygók
felderitésére használtak  a leszálláshoz.  Tulajdonképpen  olyan kis ürhajó
volt ez, amely a zátonyokat kikerülve bejutott az ismeretlen öblökbe,mig az
óceánjáró, amelyröl levált,  révkalauztérkép nélkül nem mert kikötni az is-
meretlen partokon.
 A leszállás idején  a Mirage rendszerint annak az ismeretlen bolygónak mü-
holdjaként keringett, amelyre a parti hajó elindult. Igy keringett a baljós
bolygó körül is, amelyen a robotok elpusztultak.
 A Mirage-on szerencsére volt még egy tartalék csónak.
 Grigo rendkivül különösen érezte magát;  állapota bizonyára a nagy túlter-
helésböl következett, valamint abból a tényböl, hogy az ürhajó a fénysebes-
ség határához közeledett.  Idönként még kezét sem tudta megmozditani,  agya
azonban szokatlanul tiszta maradt.
 Sietnie kellett.
 Miközben szomorúan emlékezett a szolgálatkész robotokra, veritékben úszva,
nehéz csomagokat cipelt a legszükségesebb élelemmel a parti hajóba.A sápadt
fehér fényben úszó, keskeny folyosók végtelennek tüntek. Szive összeszorult
a magánytól, amely nem azonos azzal a magánnyal, amikor  a négy falon kivül
zsibong az élet, az emberek járnak, beszélgetnek és nevetnek, ez  az elkép-
zelhetetlen kozmikus magány, amelyben  sok billió kilométeren át nincs élö-
lény az ember közelében, teljesen egyedül van,  egy okos gépben, a közömbös
ür utasaként.
 Az utolsó napok valamiféle lázálomban teltek.  A valóság és az agyrém ösz-
szekuszálódott, fantasztikus keveréket alkotva. A folyosók, kabinok és fül-
kék falai  fluoreszkáltak.  Kék sugarak  remegtek  és  folytak össze  szeme
elött.
 A szemléltetö képernyö az utolsó pilllanatig megbizhatóan müködött, közöm-
bösen mutatva,  hogyan válnak le  a Mirage-ról egymás után  az életbevágóan
fontos ürhajórészek.
 A pusztulásra itélt ürhajó egyre növekvö sebességgel száguldott.
 Grigo Norden tudta, hogy  ezekben a percekben  a Földön hosszú évek telnek
el, és  ha az van megirva, hogy  még valaha is visszatérhet a szeretett kék
bolygóra, ott már sok idö suhant el... Nem, erre jobb, ha nem gondol!
 Behúzta maga után a fedélzeti nyilást, lerogyott a kormányos karosszékébe,
és minden erejét összeszedve  megrántotta  a gép kormányát.  Az életre kelt
parti hajó levált a Mirage-ról.
 Egy ideig úgy látszott, mintha  a térköz az ürhajó és  a parti hajó között
nem nöne. Azután azonban vakitóan felvillant a parti hajó öt rakétája,amely
a manöverezést segitette - a tartalék készlet égett. A parti csónak gyorsan
elszakadt az ürhajótól, és idejében történt:  a Mirage  szinte  Grigo szeme
elött hullott szét darabjaira.  Még az a szerencse, hogy  az ürhajó, halála
elött,  a parti csónaknak  hatalmas lökést adott.  Ez volt a pusztuló titán
utolsó ajándéka a kis csónaknak - a kis forgácsnak az ür végtelen mélysége-
iben.
 Múlt az idö. A csónak úgy száguldott a Naprendszer irányába, mintha valami
óriási kéz lökte volna arra.
 S egymást követték az egyforma napok.  A képernyön mindig csak ugyanazok a
csillagok és csillagrendszerek fénylettek. úgy tetszett,mintha a csónak nem
is mozogna, hanem  örökre egy ponthoz lenne szögezve.  Csak az érzékeny ké-
szülékek rögzitették a csillagzatok változását, mutatva, hogy  a csónak nem
áll egy helyben.
 Grigo lázas tekintetét állandóan a jelentéktelen sárga csillagocskára szö-
gezte, amely egy idö óta a képernyö bal alsó sarkában húzódott meg. Ez volt
a Nap, és ott volt az emberiség bölcsöje - a Föld.
 Amikor  a Nap aranyló narancs  nagyságúra nött,  Grigo  kétségbeesve vette
észre, hogy  az üzemanyag nyomorúságos maradványa  semmiképpen sem elegendö
ahhoz, hogy a csónakot a leszálláshoz megfelelöen lefékezhesse.  Betáplálta
a parti hajó irányitószerkezetébe a Föld koordinátáit.  Ez a majdnem biztos
halált jelentette. Grigo megértette, hogy ha megfelelö fékezés nélkül kerül
bele az atmoszféra sürü rétegeibe, a csónak elkerülhetetlenül lángra lobban
és elég. De úgy vélte,jobb elégni a Föld atmoszférájában, mintsem elrepülni
töle messzire, a visszatérés legkisebb reménye nélkül.
 ...A kabin höfoka észrevehetöen emelkedett.  A levegö kriogén kondicionáló
ja felzúgott, de  tehetetlenségre volt  kárhoztatva.  A kabin ablakán kivül
ezerfokos piros láng tombolt.  Az illuminátor egy pillanatra megsárgult, és
vékony erecskék hálója boritotta el.
 Grigo Norden megforditotta a szörnyü, égövörös fogantyúkart, és a rettene-
tes lökéstöl néhány percre elveszitette az eszméletét.

...Estére vendégünk kipihente magát, és úgy látszott, hogy már jól van.  Az
öreg Piter megmutatta a vendégnek a falut.
 A falu a szokásos életét élte. Most volt a tavaszi halászati idény,és min-
denkinek böven kijutott a munkából.
 Az ismeretlen elragadtatással szemlélte  a pálmaházakat, ahol  a Vénuszról
hozott trabo nött - a gyümölcs, amely a Föld lakóinak a hosszú életet aján-
dékozta.
 Azután végigmentek a széles zöld utcákon, majd  felemelkedtek a madárszár-
nyas repülögépen, és az öreg Piter megmutatta a jövevénynek, a múltból jött
vendégnek, több kilométer hosszúságú kikötöinket, és együtt gyönyörködtek a
fentröl látható csodálatos tájban.
 úgy látszott, hogy a jövevény és az öreg Piter közös nyelvet találtak,min-
denesetre  lentröl  úgy tetszett, mintha  az öreg Piter  vállon veregetné a
vendéget,  és valamit  magyarázna neki  hevesen hadonászva,  a jövevény meg
mintha bólintana válaszul.
 Azután a madárszárnyas repülögép a népgyülések terére ereszkedett.
 Elöször  az öreg Piter  szállt ki belöle, majd  az ismeretlen.  A jövevény
léptei még bizonytalanok voltak, valahogy furcsán lépkedett, imbolyogva.
 Az ismeretlen odament a Tanács épületéhez, amelynek  aranyból készült csú-
csos tetözete ragyogva lángolt az alkonyi nap sugaraiban.
 Az ismeretlent azonban nem az arany vonzotta. Mozdulatait figyelve láttam,
hogy szemét nem tudja levenni a kis réztábláról, amely a falra volt erösit-
ve. A kis táblán csupán egy szám volt bevésve - az évszám, amikor lefektet-
ték a Tanács nagyszerü épületének alapjait.
 úgy tetszett, mintha  a kis táblán levö számban valami varázslat rejtözne.
A vendég mosolygott, ajka hangtalanul mozgott, és a szemében örömteli köny-
nyek ragyogtak...