Vlagyimir Scserbakov - Szuharev visszatérése

prológus

A szemlélő azt gondolhatta volna, hogy a férfi nyugodtan alszik, félig ülve, félig fekve a karosszékben, olyan sima volt az arca, olyan ritmikusan lélegzett, és olyan természetes testhelyzetben nyugodott. Ám néhány perc múlva vészjelzés harsant. A férfi lassan ébredezni kezdett, a képernyő felé fordult, és szemmel látható erőfeszítéssel figyelte a felvillanó pontokat: az űrhajó meteorfelhőn hatolt át. Gyulladásos, kivörösödött szeme mindennél jobban árulkodott arról, milyen csalóka volt a látszat. Aztán nehézkesen visszaereszkedett a karosszékbe, és ismét belemerült a lázálomba, aztán újra felhangzott a kérlelhetetlen vészjelzés.
 Három vagy négy napja - pontosan nem emlékezett rá - jóformán le sem hunyta a szemét, mert a vészjelzés állandóan harsogott. Vagy öt nappal ezelőtt romlott el a robot- kormánymű. Csak kibírja végig... ki kell cserélni a kiégett blokkokat. Vagy talán előbb mégis aludj a ki magát?
 Még csak hozzávetőlegesen sem tudta megmondani, mennyi idő telt el, amikor az elektromos impulzus utoljára keltette fel. Ki sem nyitotta a szemét, erőlködve felemelte a kezét, és akaratlanul kikapcsolta a jelzőrendszert.
 Szendergésében csak egy pillanatra rémlett fel előtte: az űrhajója védtelen sajka az idő és tér óceánjában, és halálos száguldással keresztezi útját egy közeledő pont - egy meteor.

dúr-akkord

A furcsa érzés nem hagyta nyugton Szuharevet: a mezők zöld négyszögei, a patakok, a rakétaállomás hófehér építményei váratlanul bukkantak elő a felhők mögül; mindezt úgy látta, mint amikor a művész vázolja fel vásznán, életet lehelve a tárgyakba.
 Nem hitte, hogy mindez nyomban véget ér, abban a szempillantásban.
 A lökhárító működésbe lépett, s érezte, hogy hányinger környékezi.
 A feljáróhoz autó gördült oda, s Wold egy asszonyt pillantott meg.
 Gesztenyeszínű hullámos haj, örvendező, nyílt arc, formás láb: Anna.
 A tavaszi kék égben különféle hangok zsongtak: a közlekedés távoli jelzései, emberek beszélgettek, madarak csiviteltek, távolabb valami fémes hangon zúgott és zizegett - az elmúlt tíz év alatt teljesen elszokott ezektől.
 Az asszony elébe futott. Ö meg csak állt kissé szédülve a lépcső felső fokán: a tavaszi szellő és a fű illata egészen megrészegítette.
Az asszony cipője már a lépcsőn kopogott.
 „Drágám... Wold..." - préselte ki magából a szavakat.
 És a férfi csak most vette észre, hogy Anna szeme könnyes.
Mondani akart valamit, de csak állt szótlanul…
 Valamit akart mondani... Szája legörbedt, és mint valami kisgyerek, belefúrta fejét az asszony köpenyébe, közvetlenül a nyaka alatt.

Nowadago professzor különös hipotézise

Nowadago szárazon köszöntötte Woldot, betessékelte a dolgozószobájába, és nyomban a tárgyra tért.
 - Nagyon fontosak a részletek. Voltaképpen a munkahipotézis már megvan, bármilyen szokatlannak találja is. Ám az apróságok mindig meggyőzőek, különösen ebben az esetben... Igen... Azt állítja, hogy a felébredés pillanatában a képernyőhöz ugrott. A képernyő üres volt.
Nos, lehetséges, ez megtörténhetett... No igen, megtörténhetett... És ezen a fémlemezen kívül semmi más figyelemre méltót nem tapasztalt? Nos? - Nowadago várakozóan meredt Woldra.
 - Nem. Semmit. Természetesen semmi egyebet, hiszen akkor beszámoltam volna róla. Semmit az alig érezhető gyengeségen és szédülésen kívül, de ezt már említettem. Nem, minden a megszokott volt. Felébredtem, és folytattam a repülést. Aztán ezt találtam a zsebemben - és Wold az asztalon heverő fémlemezre mutatott.
- Ez annyira felkeltette a kíváncsiságomat, hogy jelentettem az esetet...
 - Nos, rendben van... - Nowadago az asztal fölé hajolt, elrakta a fémlemezt, és szemüvege mögül figyelmesen nézett Woldra. - Rendben van. Most figyeljen rám, mert előbb- utóbb mégis meg kell tudnia. A rakétát a meteorok több helyen átszakították. - A professzor elhallgatott, akaratlanul is erősítve utolsó mondatának a hatását. Áthatóan tekintett Woldra, és a cigarettatárcáért nyúlt. - A rakétát szitává lyuggatták a meteorok, és mégis sértetlenül ért vissza. Hogyan magyarázza ezt a kis paradoxont?... Nyomban el fogja hinni, amit mondtam. Megtaláltuk a javítás nyomait. Nagyon nehéz volt, szinte hihetetlen... Szinte ékszerészmunka - kilenc rés, rossz belegondolni.. . Nem, nem, hallgasson végig, Wold, mindent sorra elmesélek. Mégiscsak tudnia kell róla...
Természetesen nyolc rés az első miatt keletkezett. Az első meteor megsértett néhány készüléket, aztán pedig... Egyik csapás a másik után... Elképzelem, hogy festhetett... De maga, Wold, a hipotézisem szerint ekkor már nem élt. Halott volt.
 Nowadago előzékenyen Wold elé tolta a cigarettatárcát, s hideg, okos tekintettel óvta a szükségtelen kérdésektől.
 - Már nem élt - ismételte elgondolkozva. - Természetesen lehetséges, hogy ez csak az én hipotézisem, de másképp nem történhetett. Nem történhetett, Wold - ismételte nyugodtan. - És amikor a pilóta felébredt, és az ép rakéta ismét előbbi pályáján haladt, akkor ez már egy másik pilóta volt. És nem az a rakéta. A rakétát kijavították, amint említettem, de a pilóta.; - . Csak nyugalom, Wold, nem beszélek félre, tudnia kell erről... az előző pilóta helyén pedig a pontos kópiája ült. Maga nem Wold, és ezt nehéz elhinni, magának a legnehezebb.
És ugyanakkor maga mégis ugyanaz a Wold, aki olyan átkozottul álmos volt abban az átkozott meteorfelhőben, ezt nekünk is nehéz elhinni...
 Nowadago elhallgatott, a cigarettáért nyúlt, s szemében Wold valami új vonást fedezett fel, amelyet ezelőtt nem látott. Amit a professzor eddig mondott, holmi félreértésnek vélte, bár messze állt annak feltételezésétől, hogy egyikük megbolondult.
 - A rakétát átvizsgáltuk, itt van a jegyzőkönyv másolata. - Nowadago a régimódi asztal csikorgó fiókjából előhúzott néhány gépelt papírlapot. - Ne siessen, nézze át jól, különösen a következtetéseket. Most nem zavarom.
 A professzor odasétált a könyvszekrényhez. Wold a jegyzőkönyvet lapozgatta. Kémiai analízis, szerkezeti elemzés - minden a legnagyobb rendben. A fém fáradékonysága... diagramok... a rakéta törzse, s rajta a foltok .. . Wold kilenc foltzónát számlált össze, mind tökéletesen egyező összetételű, a fizikai mutatók is alig különböztek... Igen, ezek a javítások helyei - bele kell őrülni. Itt vannak a műszerfalak, és ismét a foltok a diagramokon: a javítások nyomai.
 - Figyeljen ide - szólt halkan Wold a professzornak, aki úgy tett, mintha egy könyvet keresne a szekrényben. - Sikerült megtudnia, miféle lemezt találtam a zsebemben? Ha jól értem, minden ezzel kezdődött, ugye?
 - Ne legyen naiv, Wold. Fogalmunk sincs róla, mi ez. Éppen ezért hívtam ide magát, Wold, bár feltételezem, hogy nélkülem se unatkozna. Látja, ennek a tárgynak a rendeltetését igen nehéz kitalálni. Természetesen az első perctől kezdve világos volt: a legvalószínűbb, hogy véletlenül maradt magánál - nem hagyhatták ott szándékosan. Ez ellentmondott volna minden egyébnek, Wold. Ez nem vágott volna össze alapvető feladatukkal. Igen, kilenc rés, és a pilóta... Az alkotók meg akartak maradni az ismeretlenség homályában. Mindent megtettek, hogy eltüntessék a történtek nyomait. Majdnem elérték céljukat. De ezt a fémlemezt a maga zsebében felejtették. Nekünk azonban ennyi is elég volt.
 Nagyon is jól ismerjük lehetőségeink határait, Wold. Tudjuk, mire képes a kezünk, az agyunk, felépítettük a tudomány pompás palotáját, kínok árán megteremtettük a tökéletes gépeket és automatákat. De még soha, egyetlen emberi kézben nem volt ilyen anyag. Egyetlen egyben sem. Soha. Miért? Látja-e, Wold, a lemez egy pici felületi részét sikerült elemeznünk, mikronról mikronra. Az atomok úgy kapcsolódnak egymáshoz, mint a téglák. A legkülönfélébb atomok. Még csak analógiát sem hozhatok fel például. Valamiféle bonyolult kód szerint egyesülő elemi részecskék szeszélyes építészeti remeke, molekulákból és atomokból álló csodálatos mozaik. Bocsásson meg, eltértem a tárgytól, erről hallgatnom kellett volna egyelőre, de mindegy, ezt szavakkal úgysem lehet elmondani. Nyomra bukkantunk, és segítenie kell, Wold, ha már ilyen szerencséje volt.
 - Hihetetlen, professzor . .. Valami ténynek... bizonyítéknak csak lennie kell? Vagy még azok sem szükségesek?
 - Semmiféle bizonyíték nincs. Semmiféle, csak az, amit mondtam - igazította helyre magát a professzor rövid gondolkodás után. Elhallgatott, és sokáig nyomogatta kialudt cigarettáját.
 - Milyen felhő volt az, Wold? - kérdezte egyszerre csak élesen és minden bevezető nélkül. - Vagyis hogy azt akarom kérdezni, milyen meteorok voltak azok. Alakzatuk, súlyuk – legalább hozzávetőlegesen.
- Nem tudom. Hát olyan fontos ez, professzor?
- Ki tudja? Ki tudja?... - mormolta csendesen Nowadago. - Egészen egyszerűen nem tudjuk magunkat a helyükbe képzelni, ők meg... egyébként elég volt a fantáziálgatásokból.
A sötétség a magány illúzióját keltette. Az este olyan csendes volt, és a fényes csillagok olyan nyugodtan pislogtak, hogy ha Wold hallgatózott volna, csupán saját lépteinek a neszét hallotta volna.
 Gondolatban folytatta a vitát a professzorral. Teljesen váratlanul az a meggyőződése támadt, hogy a professzor érvelésében van valami gyenge pont. De hol? A professzor kellemetlen, érces hangja újra meg újra vitába szállt vele, bizonygatott, megnyugtatott... Igen, igaza van. A tények. A logika. A megcáfolhatatlan végkövetkeztetések. Tehát mindez így történt? Nincs gyenge pont. De mégis, honnan ez a megmagyarázhatatlan bizonyosság, hogy mégis létezik? Honnan?
 „Wold vagyok. Nagyon jól emlékszem, mindez hogyan történt - próbált meg, ki tudja hányadszor, gondolatban vitatkozni a professzorral. - Elaludtam, és aztán felébredtem. Minden rendben volt. Kitűnően éreztem magamat. Emlékszem mindenre, mert Wold Szuharev vagyok, senki más. Én szöktem el az iskolából Kolka Utrilovval a biológiaóráról a moziba. És a születésnapomra én kaptam iránytűs órát, és én mutogattam a lányoknak. Az egyik kölcsönkérte, az órát eltörte, de az iránytű megmaradt. Hogy megijedt a lány. És én hogy megsajnáltam. »Ne sírj már - mondtam neki -, úgysem tetszett az óra, még jó, hogy eltörted.« És akkor összebarátkoztunk..."

realista finálé

A fasorban sétáltak: olyan volt, mint valami folyosó, jobbra-balra nyírt bokrok, kissé távolabb fasorok, a fák koronájában pedig csillagok bújócskáztak. Ismét eszébe jutott a professzor csillogó szeme, amely merően kandikált ki a vastag, barna keretes szemüveg mögül. „A fém fáradékonysága" - így szólt a jegyzőkönyv. Diagramok, táblázatok, fotókópiák... A rakétája: a szellőző két fekete szeme, a törzs ívein egyenetlenül csillognak a védőréteg maradványai, oldalt a műszaki segélyosztag köpcös autója, a lépcső, amelyet a vészkijárathoz támasztottak, a huzattal borított fúvókák - nehéz elhinni, hogy ez az esetlen alkotmány nem is olyan rég még repülni tudott... Szorosabban fogta magához Anna karját. Úgy tetszett, az álom folytatódik. De mielőtt leszámolt volna mindezzel, így szólt:
 - Úgy látszik, Anna, hogy a hipotézis szót a realitás szóval kell helyettesíteni. Úgy gondolom, hogy Nowadago...
 - Hagyd - vágott közbe szelíden az asszony -, hallani sem akarom többé ezt a szörnyű nevet. Minden rendben van, hidd el nekem.
- De Anna, ez olyan valószerű.
 Az asszony megállt, Wold felé fordult, és megsimogatta az arcát.
 - Te buta, te buta - hadarta -, a fejtegetésed egyáltalán nem logikus. Csak nem gondolod, hogy én elhiszem, még ha valóban így volna is? No, mondd, igazán azt gondolod?