Vlagyimir Oszinszkij - Az űrhajó

Újévig már csak néhány hónap vagy valamivel kevesebb volt hátra, amikor a lány végül nem bírta tovább, és megkérdezte a fiútól:
- Miért viselkedsz így? Együtt játszunk a dombtetőn, a ligetben, felmászunk a fákra, fürdünk a folyóban… milyen jéghideg volt tegnap a vize! Vidámak vagyunk, és én… én különösen szeretek veled lenni. De… néha úgy eltávolodsz… Látlak, de mintha nagyon messze volnál… valahol… és én nem juthatok el oda… Miért van ez így?
A kislánynak remegett a szája széle, ujja köré csavargatta a mellére előrevetett hajfonatát, és tágranyílt szemmel figyelte a fiút: sötét szemében ott égett a megértés vágya és a sértődöttség, amely már-már haraggá fokozódott, bármiféle harag létezhet, ha valaki tizenkét éves.
A kisfiú nem válaszolt. Hallgattak, és hallani lehetett, ahogyan a kis folyó csobogva körülöleli a hatalmas sötétzöld terméskövet - úgy tetszett, simogatják egymást.
A nap hirtelen alábukott, éjszaka lett… nem, nem igaz, hogy az éj leszáll, ellenkezőleg, nyáron az éjszaka íölemelkedik a föld fölé, kékfeketén, magasan. csillagokkal sebzetten.
A kislány megunta a hallgatást, meg is sértődött még jobban, de hirtelen megpillantotta egy hulló csillag fényes röptét, s mindenről megfeledkezve, felkiáltott
- Nézd, leszaladt egy csillag! És most sem volt időm gondolni semmire…
A fiúra nézett, és halkan, most már minden sértődöttség nélkül, csak szomorúan hozzátette:
- Most megint valahol messze jársz… ott valahol. Egy cseppet sem gondolsz rám… Várj csak! Hiszen te csillagszemű vagy - és becsületesen elismerte: - Egy könyvben olvastam valahol.
A fiú megborzongott, mintha a hideg rázná, kezét tarkóján összefonta, fejét hátraszegte, nyújtózkodott egyet, és elmosolyodott. Vékony csontú keze volt, nyájas arca, ám pillantása oly váratlanul és csodálatosan változott, mintha ezer szeme volna.
- Amikor az űrhajó a vaksötét világtérben száguld majdnem fénysebességgel, a legénység nem érzékeli a mozgást. És csak leszállás előtt, a fékezéskor értik meg, mi is az űrutazás…
Ezt mondta váratlanul, s a szeme olyan volt ekkor, amilyennek a lány még soha nem látta, szinte ijesztő. Ám a sértett hiúság csakhamar felülkerekedett a zavaron.
- Most megint! - csapta össze kezét zsémbesen a kis hölgy. - Érdekes volna megtudni, hol élsz te voltaképpen: a Földön vagy ott? - És eperlekvártól maszatos ujjaival megvetően felfelé bökött az ég felé.
A kisfiú figyelmesen - a lánynak legalábbis így tetszett - végigmérte, némi szánakozással a tekintetében. - Itt a Földön, és ott is… - válaszolta komolyan, és a szeme ismét másmilyen lett, s ha megkérdik a kislányt, ismét csak nem tudta volna megmagyarázni a dolgot.
- Ide figyelj - szólalt meg elszántan a fiú, és felállt egy óriási, kidöntött fa törzséről, ahol már harmadik hónapja szinte kivétel nélkül minden estét együtt töltöttek. - Egy titkot bízok rád.
Úgy kihúzta magát, hogy lába valósággal hátrahajolt. Maga elé bámult, mintha olyasvalamit szemlélne, amit a lány nem láthat. A kislány is önkéntelenül felállt.
- Titkot? - kérdezte kíváncsian és rettegve.
A fiú ismét elhallgatott, s a kislány, aki már lassacskán megszokta ezt a furcsa viselkedést, türelmesen várt, még csak nem is haragudott.
- Űrhajót építek.
A fiú hangja egészen nyugodt volt. - Te? Egyedül?
- Nem, nem egészen én… Mások építik… Ne haragudj, de ezt te nem értheted… mert nem ismersz. Bár bizonyos értelemben én építem… Igen, elsősorban én építem!
A kislány zavart lett, nem tudott mit felelni. Persze hogy ugratja őt a fiú, és most a legfontosabb: találó felelettel visszavágni. A szellemes válaszért ő sem megy a szomszédba…
- És hol építed? - kérdezte. Hanghordozása azt sejtette, hogy megértette a tréfát és kész belemenni.
- Ott - mutatta változatlan komolysággal a fiú.
Lent, túl a folyón a falu fényei pislogtak, ott lakott a kislány. A folyóhoz közelebb, a topolyák mellett zöld mező terült el, s nyomban látni lehetett: ott valamit építenek. Gondosan felrakott téglatornyok, gerendahalmok, és a sebtében összeeszkábált szárnyékokban frissen gyalult deszkák.
- Ott - ismételte a kisfiú. A lány nevetett.
- Ott - ismételte a kacagástól fuldokolva. - Ott! De hiszen a mezőn tavasz óta az a nyugdíjas épít magának házat, aki naponta kiutazik ide a városból. Azt mondta, hogy az újévet már feltétlenül az új házban akarja megünnepelni…
- Lehetséges… - mondta a fiú. - Lehetséges. De én másképp tudom: január elsejének hajnalán az űrhajóm erről a mezőről rajtol a Nagy Kozmoszba.
- És miért - kacagott továbbra is a kislány -, miért éppen újév hajnalán?
A fiú mosolytalanul válaszolt:
- Mert minden újév valami újat kell, hogy hozzon az embernek. Már hat hónapja töröm a fejemet az űrhajómon, s úgy döntöttem: január elsejére készen áll az indulásra…
Valami történt odafent az égen, Három kurta lobbanás szinte egybeolvadt, aztán a lángpászmák ismét három sávvá váltak szét, de aztán kihunytak, nem érték el a látóhatár szélét. A liget felsóhajtott - hűvös szél kerekedett. A kislány hirtelen mindent elhitt. Mert hát ki is ez az érthetetlen kisfiú? Fél évvel ezelőtt bukkant fel itt, az erdei iskolába jár, ahová csak azokat a gyerekeket veszik fel, akik régóta és nyilván súlyos betegek… Honnan érkezett ide? A lány semmit sem tudott, nem is mert kérdezősködni a fiúról, a fiú meg soha nem beszélt önmagáról. És miért van neki ilyen, mindig másmilyen szeme?
Most vígan csaholni kezdett a faluban egy kutya. Társa válaszolt, majd a többiek is bekapcsolódtak, A fák mögött megbúvó erdei iskolában lágyan, barátságosan megkondult a gong - a vacsoraidőt jelezte -, és a látomás elröppent.
- Szép ház lesz az! - jelentette ki makacsul a lány. és a mező felé intett.
- Nem - felelte a fiú. - Az űrhajó lesz.
Elmúlt a nyár, és az ősz még szebb Lett. A kisfiú meg a kislány változatlanul találkoztak mindennap a kidőlt fánál, amely mindig türelmesen várta őket ugyanott, csak körös-körül most már nem élénkzöld, harmatos fű volt, hanem száraz, vörös levélszőnyeg.
A levelek lehullottak az ágakról, ahol oly sok hónapig éltek. de a földön még nem haltak meg. Öregesen zsémbeskedtek, dohogtak, sugdolóztak, amikor a két pár gyerekláb megzavarta őket. A fiú éppen olyan sovány maradt, de mintha kissé megerősödött volna, s ujjai, amikor kézenfogta a lányt, hogy átlendítse egy-egy árkon, vagy felsegítse a nagy terméskőre, már nem égették hidegrázós lázzal. S a lány megértette; az erdei iskola csak jót tesz nézi, s őszintén, jámborul örült ennek.
Lehullott leveleket szedtek össze, índián fejdíszt fontak belőle, és esténként halkan dúdolgattak kettesben, kergetőztek. Egyszer egy haragos sünre bukkantak, amelynek a tüskéi tele voltak téli élelemtartalékkal. A sün nem futott el, hanem csak hosszasan és kérdően pislogott rájuk gombszemével, s miután megbizonyosodott róla, hagy ez a két valaki nem bánthatja, megfordult és ment útjára.
Többé egy szót sem ejtettek az űrhajóról.
Egyszer a kislány mulatságosan tágra nyitva szemét, elmesélte, hogy a faluban állítólag tolvajok ütötték fel a fejüket.
- A nyugdíjas, aki a házat építi - közölte drámai suttogással - panaszkodik, hogy lopkodják az építőanyagát. Tegnap például egy nagy tekercs huzal tűnt el, magas kerítést akartak fonni belőle, és most képzeld…
- Minek a magas kerítés? - csodálkozott a fiú.
- Hogyhogy minek? Hogy a veteményes kertbe ne tévedjen be idegen baromfi… meg a nyulak az erdőből… Egy hatalmas kertet tervez, ahol megterem majd a karfiol, a fehérrépa és…
- Igen - vágott közbe a fiú. - Értem. Ez nem fog többé előfordulni. Szólok nekik.
Többé nem beszéltek az űrhajóról. De a kislány néha észrevette, hogy a fiúnak ismét olyan a szeme.
És akkor - Éva hamisítatlan ivadékaként - kezét törőelve hadarta:
- Nézd csak, milyen mulatságos formájú fenyőtoboz! Bizonyosan arról a fáról esett le, és a lejtőn egészen idáig gurult…
Vagy valami másról kezdett beszélni ilyesfajta hangnemben - s örült, ha látta, hogy a fiú szeme megváltozik, és ismét ott tükröződik benne a vidáman csörgedező kis folyó, az aranylóvörös lombtenger és a lány gondtalan mosolya.
A topolyáknál a mezőn, egyre emelkedett a villa. Körötte mintha a földből bújtak volna elő, kis fészerek magasodtak - ahogyan a kislány magyarázta egyszer, ezek az ólak a tyúkoknak, disznóknak, nyulaknak és még más állatoknak épültek.
- Bizonyos vagyok abban - jelentette ki. erélyesen megrázva hajfonatát -, hogy az a nyugdíjas eléri, amit akar. Már nagyon tervezi, hogy az újévet az új házban tölti. Disznókat akar hizlalni, azt mondja, nagyon szereti a disznókat, ezt meg is lehet érteni, hiszen a disznó nagyon hasznos jószág!
- Igen - hagyta rá a kisfiú és valahogy, oda nem illően hozzátette: - A fő persze az, hogy akarni kell.
- És te tudsz akarni? - kérdezte furfangosan a lány, s lopva a fiúra pillantott. Valami megmagyarázhatatlan izgalom fogta el.
- Tudok.
A lány haragosan, kissé bosszúállóan és epéskedve hozzáfűzte
- És ezért épül a rakétád, s te bizonyos vagy abban, hagy újévre elkészül?
- Igen, ezért. Csakhogy nem rakéta. Az én űrhajóm nem rakétával működik. Egészen más a működési elve. - No, nem bánom! - kiáltotta váratlanul magas, visító hangon a lány, és egyszeriben megcsúnyult. - Nem bánom, repülj, ahová kedved tartja.
Lefutott a kis hídhoz, és már egy perc múlva reménykedett benne, hogy a fiú hanyatt-homlok rohan utána, de az ottmaradt a kidőlt fánál, és ha a lány most látta volna a ködös ég felé fordított tekintetét, akkor még keservesebb sírásra fakad, mert már amúgy is zokogott.
Az erdei iskola tanulóit meghívták az újévi fenyőfa ünnepélyre a faluba. Ajándékokat kaptak, bált rendeztek, megjelent Télapó is, egyszóval éppen ilyen karácsonyfáról álmodik minden gyerek már jóval december 31. előtt.
A lány és a fiú egész este el nem szakadt egymástól. Táncoltak, nevetgéltek, majszolták az édességeket és narancshéjjal dobálták egymást.
Aztán kissé belefáradva az egészbe, letelepedtek egymás mellé a falhoz és diót törtek. A lány egyszeriben magabiztosnak és felnőttnek érezve magát, lassan nekifogott elmesélni, milyen gyönyörű és gazdag házat épített magának az a nyugdíjas.
- Még televíziója is van! - lelkesedett a kislány. Igaz, itt még nem építették fel a közvetítő állomást, de ő csináltatott magának külön antennát, egy óriási-óriási nagy árbocot!
- Ide figyelj - szólalt meg halkan a fiú. - El kell neked mondanom valamit. - A hangjában szomorúság bujkált, s a lány önkéntelenül is elcsendesedett. - El kell neked mondanom… - és a fiú elakadt. - Nemsokára aludni visznek bennünket, akik az erdei iskolából jöttünk… hiszen még nem vagyunk teljesen egészségesek. Nekem is el kell mennem, de… el akarok tőled búcsúzni, talán soha többé nem találkozunk. Hajnalban elrepülök.
A lány nem felelt, nem tudta, mit válaszoljon. Aztán felnevetett. Aztán elhallgatott. És ismét nevetett. Persze hogy ugratja a fiú. Nem, egyáltalán nem haragszik ezért. Sőt még érdekes is, de még milyen érdekes, mintha az egész abban a könyvben állna, amit nemrég olvasott.
- Szabad egy táncra a hölgyet? - hajolt meg szertartásosan egy Athos jelmezében díszelgő fiú. Egész este rendkívül felnőttnek érezte magát.
- Rögtön - válaszolta a kisfiú, aki űrhajót épített, és kezet nyújtott a lánynak. - Ajándékot hagyok itt neked, emlékül. Tudod, hol találod meg… No, isten veled…
A lány tréfás ünnepélyességgel kezet szorított vele már megszokta a fiú bohókás modorát, felnevetett és táncba indult a testőrrel.
Rajnaiban a kisfiú kisurrant az erdei iskolából. Lebukdácsolt a dombtetőről, a vén kidőlt fánál elálldogált egy darabig, aztán lehajolt, valamit; elrejtett a törzs alatt egy kis mélyedésbe, felegyenesedett, s határozott léptekkel elindult a kis híd felé, a tisztásra, ahol topolyák nőttek és ahol állt a nagy, gazdag ház, s körben-körben a sok apró melléképület: ólak a disznóknak, nyulaknak, tyúkoknak és még ki tudja, minek.
Az űrhajó ajtaja önmagától tárult fel előtte, majd amikor belépett, puhán becsukódott. Elfoglalta a pilótaülést, hátradőlt (a szék háta nyomban kényelmesre billent), behunyta szemét és moccanatlanul várt.
Aztán lassan felemelte ezüstös szkafanderbe bújtatott sovány kezét és a műszerfalon lágyan lenyomta a billentyűt.
Vékony és igen magas hang hallatszott, csak a kisfiú hallatta. Akik a faluban aludtak, és a lány kivételével mindenki aludt, parányi puha lökést éreztek, mintha a Föld sóhajtott volna egyet. De senki nem ébredt fel.
A lány, aki nem aludt, felugrott az ágyból és az ablakhoz rohant. Az újév első hajnalának kékfekete egén valahol magasan, egészen magasan halványkék csík sugárzott fel, egy icipicivel fényesebben és ragyogóbban a virradatnál, majd minden ismét olyan lett, mint azelőtt.
Úgy dél felé, amikor a falucska lakói kialudták a hosszú és fárasztó ünnepi éjszakát. s kimentek sétálni egyet az utcára, hangos szitkozódást és kiáltozást hallottak. A topolyák közt álló új, nagy villához siettek, ahonnan a lárma hangzott.
A falucska új lakója a ledöntött dúralumínium televíziós antennát mutogatta, s azt ordítozta, hogy eleinte csak az építőanyagot lopkodták tőle, most meg ledöntötték az antennáját is, hiszen az éjszaka nem fújt a szél, de ha fújt volna, akkor sem bírt volna ilyen príma antennával, ami bizony nem volt olcsó mulatság.
… Az erdei iskolában azt mondták a kislánynak, hogy a fiú meggyógyult, és a szülei hazavitték: éppen tegnap jött tőle levél, ejnye, hova is tűnt. No nem baj. A kisfiú elutazott. Csak az a furcsa, hogy senkitől sem búcsúzott el. Bizonyosan már nagyon vágyódott haza, s kara hajnalban felkelt és csendben elment.
A lány sírt és kiabált, hogy ő semmit sem ért.
De amit a zokogó kislány kiáltozott, túlságosan összefüggéstelen volt, így hát hazavitték, és lefektették. Sokáig nyomta az ágyat - úgy látszik, megfázhatott aznap reggel, amikor kabát és sapka nélkül futott az erdei iskolába.
Telt-múlt az idő, a kislány felépült és megnyugodott - legalábbis mindenki úgy látta, hogy megnyugodott. Aztán annyi év telt el, hogy elérkezett az ideje, és férjhez ment annak a nyugdíjasnak az unokájához, aki a villát építette. Az unoka már azelőtt is sokszor ellátogatott a faluba a nagyapjához, amikor a házat még csak építették, de a kislány soha nem vette észre, hiszen mellette volt a csillagszemű fiú. És meg kell vallani, senki más sem vette észre: nagyon jólnevelt, nagyon illedelmes fiú volt, és ezek a tulajdonságok arra is jók, hogy az embert senki ne vegye észre. Amikor felnőtt, még tekintélyesebb lett. Szerette nézni esténként a televíziót - hiszen a titokzatos módon kidöntött antennát már rég felállították -, és feleségével elbeszélgetett az életről, az ember helyéről a világban.
- A fő - hajtogatta - tudni kell akarni.
Gyengéden megsimogatta a felesége vállát, aztán ismét a televíziót bámulta, és amikor különösen elmerült a nézésébe, az asszony csendesen átment a szobájába. valamit elővett egy féltve őrzött fiókból. Ezt a kisfiú ajándékozta neki, akivel hajdan a kidőlt fánál játszottak, hogy voltaképpen mi volt ez - nem tudom. Ám valahányszor az asszony ezt nézte. megpillantotta, amit mások soha nem vesznek észre, és a szeme egészen megváltozott, s ha valaki beletekintett volna, akár fényes nappal is, a tágra nyílt pupillákban a távoli csillagokat látta volna.

Apostol András fordítás