Vlagyimir Grigorjev - A bőségszaru

Felnőttek és gyerekek!
Hulladékot gyűjtsetek!

A Hulladékgyűjtő egykori jelmondata

Az egyik ódon moszkvai utcácskában még ma is ott függ ez az idő koptatta, ügyetlen rajzú, primitív reklámtábla. Sok évvel ezelőtt szögezték fel a kerítésre - egy öreg, elkorhadt kerítésre -, vélvén, hogy a semmitmondó, szürke háttér nagyszerűen ki fogja emelni a reklámtábla színeit. És valóban, az első időkben megakadt rajta a járókelők szeme, visszafogták lépteiket, és bólogatva mormolták: "Igaz is…"
A képen egy nagy, tiszta rézlemezből készült bőségszaru elnagyolt rajza volt látható. Egy munkaruhás ember mindenféle kacatot, szemetet lapátolt bele a keskenyebb végén, az öblös végén meg hasznos, mindenkit csábító tárgyak elképesztő áradata zúdult ki: zsebkések, félcipők, harmonikák, még egy bontatlan nyakú félliteres flaska is ott tündöklött a többi nagyszerűség között.
A gyereksétáltatás közben erre járó nagymamák és fiatalasszonyok kivétel nélkül megálltak a festett tábla előtt, és kioktatták csemetéiket: "Ez egy bőségszaru."
Telt-múlt az idő. A kemény fagyok eltorzították a mértani tökéletességű ellipszist, a forró napsugarak észrevehetően kifakították a felszakadozott rézfóliát, a szél elhordta a képről a szemetet, a lapátot és sok értéktárgyat is. A képen ábrázolt jelenet most rendkívül leegyszerűsödött. A szaru öbléből most csak egy gramofon meg a törött nyakú üveg hullik ki, a lapátja vesztett ember meg csak ott áll, a szaru fölé hajol, és beles a szűk nyíláson. Nem sok kell már, és a szél a munkaruhást is a lapátja után viszi. Talán csak napok kérdése. És most ezzel az esetlen, szomorú testtartással mintha azt mondaná: "Hát látjátok, mi történt? Elromlott a gép. Pedig hogy működött, milyen csodásan működött!"
Szóval az egykori, hivalkodva ragyogó rézszarvból semmi nem maradt. Elszürkült, beleolvadt a kerítésbe. A járókelők nem lassítják le lépteiket többé, amikor ebben az utcában járnak. Még Petrov, a rendőr is, aki az utóbbi tizenöt év folyamán szinte éppen a reklámmal szemközt posztolt, mit sem látó szemmel bámul el a tábla megsötétedett felülete mellett, amikor végigtekint az utca két oldalán. Ha köntörfalazás nélkül, egyenesen feltennénk neki a kérdést: "Lóg az őrhelyeddel szemközt egy bőségszaru?" - nem is tudná, mit válaszoljon.
Persze mindez mit sem változtat a világ dolgain. Mit számít, van-e ott valami plakát vagy nincs? Az évek során mellette elhaladt ezer és ezer ember között csupán egy-két egyén akadt, aki a hatására valóban bevitte a kacatjait a begyűjtőhelyre. És akik megtették, azok is éltek tovább éppúgy, mint addig, és gyorsan elfelejtették az egészet, ahogyan az ember elfeledkezik a jelentéktelen apróságokról. Hát igen, ez nem olyan dolog, amit az ember bevesz az életrajzába.
Ez azonban nem változtatott azon a tényen, hogy a szaru ott lógott. Elfeledtem a kerítésbe olvadva, szinte várta azt az egyetlenegy valakit, aki kellőképpen értékelni tudja a művész mondanivalójának jelentőségét, és nagy tettekre lelkesül tőle.
Hideg őszi nap volt, estére járt már, amikor egy rég divatjamúlt, drapp felöltőbe öltözött, alacsony férfi éppen ezen az utcán végigment.
Jobb időket látott nemezkalapját mélyen a homlokába húzta, keze a zsebében, a hóna alatt rongyosra olvasott vékonyka könyveket szorongatott: Tanuljunk könyvből gitározni és Tanuljunk könyvből nyelveket. Az idegen nyelv megnevezésének a helyén pedig vastag, fekete tintafolt éktelenkedett.
A férfi, aki ezek szerint még nem tanult meg minden nyelvet, és gitározni sem tudott még, ráérősen sétált a kerítés mentén. Semmi oka nem volt a sietségre, a napi munkáját letudta, otthon meg a kölcsönzőből vett gitár megvárja. Miért is ne sétálgathatna, nézelődhetne az utcán?
Így hát ott sétált a kerítés mellett, amelyen a reklámtábla lógott. Meg is akadt rajta a szeme. Meglassította amúgy sem gyors lépteit, sőt egészen megállt. Álldogált, egyik lábáról a másikra nehezedett, közelebb lépett. Aztán a kabátujjával megdörgölte a kép egyik sarkát, még egyszer megnézte, felsóhajtott, és már-már elindult, amikor egyszerre felragyogott az arca, a homlokára csapott. "Teremtő atyám!" - suttogta maga elé, majd egy kis jegyzetfüzetet kapott elő, valamit irkált, aztán szinte futva indult az utca vége felé.
Otthon egy pillantásra se méltatta a tündöklő sárga színben pompázó gitárt. Azonnal papír után kutatott. Aztán előszedett valahonnan egy majdnem vadonatúj tintaceruzát - és munkához látott.
Teljes önfeledtségben dolgozott. Mindenféle képletet irkált, számolt, tervrajzokat és kis magyarázó ábrákat készített. A jegyzetpapír rövidesen elfogyott, ekkor a szekrényből nagy ünnepélyességgel egy nagy ív rajzlapot vett elő, és rajzszegekkel a falra tűzte. A tintaceruza előbb megállt a papírtól bizonyos távolságra, aztán egy-kettő rajta! - és a lapon megjelent az első pont.
Egy óra múlva már nagyon sok ilyen pont volt. Ekkor a kis emberke oldalt lépett, valamit méricskélt, majd visszalépett a falhoz, és ügyes mozdulattal, egyetlen lendületes vonallal összekötötte a pontokat. Aztán újra hátralépett, megnézte a rajzot, hümmögött, örvendezve összedörzsölte a kezét. A falon egy bőségszaru rajza díszelgett-pontos hasonmása annak, amely még ma is ott függ abban az ódon moszkvai utcában.
- Sztyepan Onufrijevics, megjavítaná a petrófőzőmet? - szólalt meg egy hang a nyitott ajtóban.
- Petrófőzőt? Nem lehet, most nem érek rá, kedves szomszédasszony - vetette oda szórakozottan, miközben egyre csak a művében gyönyörködött. - Látod, találmányon dolgozom…
- Hű, micsoda ész, már megint találmánya van! - kiáltott fel megértően a szomszédasszony, és becsukta maga mögött az ajtót.
Sztyepan Onufrijevics Ogurcovot nagy különcnek ismerte az egész ház, de minden szomszédja szerette. "Aranykeze van!" - mondogatták, és hozzá vittek minden elromlott főzőt, zárat, varrógépet. A gyerekeknek madárhurkot, kalitkát barkácsolt, ha kellett, a zsebrádiót is megjavította. Könnyedén kicserélte a kiégett biztosítékot - ebbe a házba sohasem kellett szerelőt hívni. Az elavult, olcsó televíziókat úgy megcsinálta, hogy a szomszéd házakból is idejártak tévézni.
- Maga Ogurcov csinálta meg! - dicsekedtek a szomszédok. - Egy életre szól!
A házmester kislányának a babáját javította meg, és a javítás után a baba beszélni tudott, kezével-lábával hadonászott, pontosan este nyolckor pedig lehunyta a szemét és oldalt fordult - egészen reggel nyolcig. "ébresztőóra se kell!" - lelkendezett a házmester, és ezután gyakran bejárt Ogurcovhoz csak úgy, beszélgetni, teázgatni.
Petrov rendőr persze mindebből mit sem tudott. Ezért amikor Sztyepan Onufrijevics kezdett gyakran feltünedezni a kis utcában, a rendőrőrszem éberen szemmel tartotta. Nem mintha Petrovnak valami kifogása lett volna evvel a rejtélyes emberkével szemben, aki képes álló óra hosszat elnézegetni azt a félig lekopott reklámtáblát - mindig józan volt, tisztán öltözött és frissen borotvált. Mindamellett az őrszem, szakmai érzékenységével, valami titkot szimatolt a dologban, valami detektívdolog lesz ez! Így aztán amikor a divatjamúlt, drapp kabátba bújt emberke újra felbukkant az utcában, Petrov keresztülszíjazott mellkasa megemelkedett, a szíve izgatottan feldobogott.
Mi vonzotta ezt a járókelőt ide, ehhez a táblához? Képtelen volt választ adni erre a kérdésre. Hogy egyenesen nekiszegezze a kérdést, és igazoltassa, erre nem tudta rászánni magát: az ismeretlen viselkedése végül is megmaradt a törvényesség és az illendőség keretei között.
Egyszer, amikor nagyon ráért, Petrov jól körülnézett, meggyőződött arról, hogy az utcában egy lélek sem jár, elhagyta őrhelyét, és óvatosan odalépett a képhez. Hosszan, alaposan megvizsgálta, előbb alul, aztán középen, végül felül, de semmi olyant nem talált, ami valakinek akár örömet, akár bánatot okozhatna.
Ogurcov most gyakran jött el ebbe az utcába. Ömlött az eső, tűzött a nap, csípett a fagy ő mindenképpen felbukkant, elálldogált a kép előtt, és nézegette. Nézte erről, nézte arról, idébb állt, odébb állt, méricskélt.
Néha úgy tűnt, minden simán megy. Ilyenkor Petrov egy ragyogó arcú, vidáman fütyörésző embert látott. Félretaposott cipősarka könnyed táncritmust kopogott. Valamit suttogott, motyogott, és az őrszemnek sikerült valami effélét meghallania: "Azonnali halású… rézborítással… te szépséges, micsoda szépség!"
De másfajta napok is voltak. Amikor semmi nem sikerült. Ilyenkor az őrszem egy szótlan, mogorva Ogurcovot láthatott. Csak állt a kép előtt, görnyedten, zsebre dugott kézzel.
Hát igen, nem volt könnyű dolga Sztyepan Onufrijevics Ogurcovnak, amikor a bőségszarut akarta feltalálni. Más volt bizony ez, mint egy televíziójavítás vagy egy biztosítékcsere.
Ogurcov azonban jól ismerte önmagát. Soha életében nem vállalkozott erején felüli feladatra. Televízióval is megesik ilyesmi: nézi, vizsgálja, aztán "nem, ez nem megy, nem nyúlok hozzá" - mondja. Jól ismerte az erejét Sztyepan Onufrijevics. Éppen ezért nem hátrált. "Ha egyszer eszembe jutott ez a gondolat - elmélkedett -, ez azt jelenti, hogy menni fog."
Először teljes hosszában ideális kör keresztmetszetűre csinálta a bőségsarut. Körberakta erős mágnesekkel, feltöltötte statikus elektromossággal. A szaru szikrázott, de ennél többre nem is ment vele. "Gyenge a kisülés, gyenge a kondenzálás" - súgta igen helyesen az ösztöne, és a szaru átalakult négyszögletessé. Olyan lett, mint egy nagy, erősen megcsavart gramofontölcsér. Most még erősebben szikrázott, néha még kis gömbvillámok is kipattantak a belsejéből. Az igazitól azonban még nagyon messze volt.
A szomszédok közben szépen leszoktak arról, hogy odahordják hozzá az elromlott készülékeket, vasalókat. Egyedül a házmester járt be hozzá továbbra is teázgatni. Rengeteg tea fogyott, egész kannákkal, megittak, és Ogurcov, mintha álomban hallaná
- Hű, micsoda szerkezet! Ébresztőóra se kell. "Nem kell, nem kell - dörömbölt a szó a feltaláló agyában -, nem kell a kerek, talán a négyszögletes se kell? Próbáljuk meg oválissal?"
A szaru hamarosan ovális keresztmetszetűvé lett. Ott állt a szobi közepén egy állványon, a kíváncsi pillantások elől bő redőjű zsákvászon függöny takarta. A feltaláló, amikor esténként hazajött, sebtében vacsorázott, leszedte az asztalt, és nekilátott a munkának. "Na, kedves kis szarucskám - mondta fennhangon -, most megpucoljuk a pocakodat. Mindjárt meghalljuk, hogy dalol a torkocskád."
A vászonfüggöny félrehúzódott, és a szoba egyszeriben megtelt valami rőtes ragyogással.
A rézszarv tükörfényes oldala szikrákat szórt, a szivárvány színeit sziporkázta: Sztyepan Onufrijevics valahányszor elhúzta a függönyt, mindig valósággal megbénult az elragadtatástól, és hosszan, szemrebbenés nélkül bámulta remekművét. A szerkezet mellett állva önmagát is értékesnek, nagy termetűnek, szinte hatalmasnak érezte. Nem is ok. nélkül volt büszke a feltaláló, hiszen nem titok, hányan próbálkoztak már effélét alkotni. De nem sikerült! Most pedig itt, ebben a szobában a szaru öbléből már kipottyant egypár haszontárgy: egyszer nemezcsizmák hulltak ki belőle, három is, de valami okból kifolyólag mind féllábas; egy másik alkalommal meg egy perzsaszőnyegbukkant elő.
"Jó úton jársz, Sztyepan - biztatta magát Ogurcov -, még egy kis bütykölés, és pironkodás nélkül át lehet adni a készüléket a termelés beindítására." És a feltaláló képzelete máris szolgálatkészen mindenféle kellemes jelenetet varázsol elő. Hogy ő, Ogurcov fenn áll egy emelvény tetején, a bőségszaru mellett, a markába köhécsel, és így szól az egybegyűltekhez
- Íme, polgártársak. Feltaláltam. Most pedig használjátok egészséggel. Kitűnően működik. Csak ne feledjétek el az olajozást. És ha valakinek elromlik valamije, televízió vagy bicikli, csak gyertek, segítek rendbe hozni…
Nem volt ez hiú ábrándozás, a bőségszau napról napra jobban működött. Egyre ritkábban adódott meghibásodás.
Így aztán, egy szép napon Sztyepan Onufrijevics kihúzogatta a kalapja karimáját, felvette a kimenőöltönyét, kifényesítette a cipőjét annak rendje s módja szerint, és elindult a Hivatalba. Minden tétovázás nélkül lépte át a hatalmas, elfoglalt emberekkel zsúfolt épület küszöbét. Elhaladt a tükörfényes, pompás kaputábla mellett, bemondta, hogy ő feltaláló, erre a második emeletre irányították, Molotkov irodájába. Ogurcov felment, szerényen belépett a megadott szobába, és megpillantotta Molotkovot. Az íróasztalnál választékos, sőt talán divatos öltönyben egy fiatalember ült, és elmerülten dolgozott. Könyveket lapozgatott, feljegyzett valamit, újabb és újabb paksamétákat vett elő az asztalfiókból, és csak dohányzott és dohányzott. Időnként megszólalt a telefon, ekkor felemelte a kagylót, és beleszólt: "Tessék, itt Molotkov."
Hát ilyen túlterhelt munkatárshoz került a mi feltalálónk. Már-már azon gondolkodott, ne próbálkozzék-e máskor-hiszen az elvtárs annyira el van foglalva, de az most éppen letette a kagylót, szívélyesen elmosolyodott és megkérdezte:
- Hozzám jött? - És amikor meglátta a látogató arcán átfutó zavart, hozzátette: - Foglaljon helyet, tessék, hadd hallom, miről van szó!
Ogurcov kinézett az ablakon, aztán a telefonkészüléket bámulta, végül összeszedte magát, és hirtelen kibökte:
- Szóval feltaláltam valamit. Egy olyan gépet… hogy is fejezzem ki magam… Szóval egy bőségszarut - És elővette a rajzot.
Amikor Sztyepan Onufrijevics befejezte a magyarázatot, Molotkovnak valósággal égett a szeme. - Nagyot szívott a cigarettáján, befészkelte magát a karosszékébe. Aztán keskenyre húzott szemmel egyenesen Ogurcov szemébe nézett, és nagy füstfelhők között lehelte ki a kérdést:
- Hány kiló?
- Nyolcvan-kilencven - latolgatta Ogurcov. - Gyerünk! Azonnal elmegyünk önhöz - jelentette ki határozottan Molotkov. Mindjárt fel is emelte a telefonkagylót, és kiadta az utasítást: - Az értekezlet elmarad. Kocsit kérek.
Az újként csillogó gépkocsi nagy sebességgel száguldott, Ogurcovot meg közben kétség gyötörte. Amikor az autó egy piros lámpánál hirtelen lefékezett, egyszerre eszébe jutott, hogy az egész szemét- és hulladékkészletét felhasználta már. Hogy fogja most bemutatni a bőségszaru működését?
El kell mondanunk, hogy a feltaláló nem rég költözött új lakásba. Most a hatodik emeleten lakott, és az ablaka egy szép, tisztára söpört utcára nézett. A söprőautó minden órában végigment szép lassan az utcán, és felszedte az időközben esetleg odakerült szemetét. A kísérlet végrehajtásához nélkülözhetetlen szemét hiánya teljesen kiborította a feltalálót. Most majd arra kell fecsérelni a drága időt, hogy a gyengébben gondozott városrészekben keresgéljenek. A legvégső esetben a házmesterhez is lehetne fordulni, és kikönyörögni, igen, kikönyörögni tőle legalább egy vödörnyi szemetet. Persze a legszigorúbb visszaszolgáltatási kötelezettséggel.
Másképpen nem hajlandó adni a házmester: hogyan is tudna különben elszámolni a felettesei előtt. Éppen ezért volt kénytelért a feltaláló néhány nappal ezelőtt módosítani a bőségszaru működését. A gép most már megfordíthatóan működik: ha a kapcsolót balra fordítják, a hulladékot értékcikkekké alakítja, ha jobbra fordítjuk épp ellenkezőleg.
Akárhogy is, a helyzet mégiscsak az volt, hogy s kellő pillanatban nem volt kéznél semmi hulladék, a házmester meg elment a feleségével hangversenyre. Így aztán, amikor Ogurcov bebocsátotta Molotkovot a szobájába, teljesen le volt törve. "Nem fog hinni nekem Molotkov elvtárs, nem fogja elhinni!" - ez járt egyre a fejében.
Molotkov, amint megpillantotta a bőségszarut, azonnal levetette a zakóját meg a mellényét, feltűrte az ingujját, és bebújt a gép belsejébe. Sztyepan Onufrijevics ott állt mellette, és hangosan válaszolgatott a kérdéseire. "Szóval a hullámvezetőt leföldelte?" - hallatszott a kürtből. "Igén, leföldeltem" - felelte Ogurcov, és csak ámult a mérnök éles szemén. "A karakterisztika meredek esésű?" - hangzott újra a kérdés. "Úgy van" - erősítette meg a feltaláló.
Molotkov végül előbújt, rendbe szedte magát, rágyújtott, még egyszer körüljárta a bőségszarut, aztán az ablakhoz lépett, kidobta a cigarettát, és újra rágyújtott. Felindult volt. Ogurcov pedig csak némán állt, és várta a kinyilatkoztatást.
A mérnök az ablak előtt állt, odalent széles áradatban száguldottak a gépkocsik. A volánnál, az üléseken mit sem sejtő emberek utaznak. Ma még el sem képzelik, micsoda dolgok történnek itt, a hatodik emelet magasságában, de holnap már mindegyikük tudni fogja.
Megfordult, odalépett a feltalálóhoz, és keményen megszorította a kezét.
- Gratulálok Sztyepan Onufrijevics. Nagyszerű munka. Ahogy a diákok mondják: érthetetlen, de nagyszerű. Kár, persze, hogy nem nézhetjük meg működésben, de amikor majd összehívjuk a bizottságot, annyi hulladékot fogunk összehordani, amennyi csak kell.
És miután még egyszer megrázta a megindult feltaláló kezét, Molotkov futva indult lefelé a lépcsőn, hármasával ugrálta át a lépcsőfokokat.
A munkanap még nem ért véget, és őrá még várt az elhalasztott értekezlet és sok-sok más ügy.

Felhőtlen, száraz idő volt aznap, amikor Ogurcovnak be kellett mutatnia a találmányát. Kedvenc nemezkalapjában, kölnivíztől illatosan lépett ki az utcára, és elindult oda abba az utcácskába. Egy ilyen nagy napon nem lehetett nem elmenni oda, ahol a véletlen ilyen nagy gondolathoz segítette.
Ogurcov befordult a kis utcába - minden a helyén volt. A kerítésen változatlanul ott sárgállott a szaru tölcsérje, változatlanul ott álldogált az őrhelyén Petrov. Ogurcov odalépett a táblához, megállt előtte, és ünnepélyes mozdulatlanságba dermedt, akár a katonák eskütételkor. Ez az ünnepélyesség teljesen hétköznapi gondolatokat takart, nem keveredett hozzá afféle hiú kívánság, hogy aranykeretbe öltöztessék a táblát, és kiállítsák valami díszhelyre, vagy hogy emlékművet emeljenek a kis utcában. Nem. A feltaláló és a kép úgy állt szemben egymással, mint két öreg, kipróbált harcos, aki jól tudja, nem sokat ér a hűhó, ünneplés, egy: a fontos: megtették, amit tehettek. És sem az elhaladó teherautók dübörgése, sem a járókelők sietős kopogása nem zavarhatta meg a győztesek találkozójának ünnepélyes emelkedettségét: ők azok, akik a poros hétköznapokat a győzelemhez vezető nyílegyenes úttá változtatták.
Petrov rendőr most is, mint mindig, teljes figyelmét a közlekedésre, a tolongó járókelőkre fordította. Mindamellett a régi ismerős mostani látogatása sem maradt észrevétlen. Az az új vonás sem kerülte el a figyelmét, ami az utca e törzsvendégének külsejében megjelent: valami megfoghatatlan könnyedség, a mozdulatok nyugalma, valami felszabadultság. Mint aki nehéz terhet cipelt, s most célhoz érve letette, és ott áll szabadon, könnyedén, szinte felrepül. Amikor pedig Ogurcov odalépett az őrszemhez, Petrov belenézett az ünnepien boldog szempárba, és azonnal látta, hogy valami nagyon fontos dolog történt, és hogy most végre megoldódik a titok.
- Na, őrmester, rágyújtunk, he? - kérdezte Ogurcov, és elővett a zsebéből egy doboz kitűnő cigarettát - Két éve járok ide az utcába, aztán még szót se váltottunk.
Petrov kivett egy cigarettát, odatartotta az elé tartott csodálatosan nagyszerű öngyújtó lángjába, és most végre megismerte az egész históriát elejétől végig. A feltaláló szép komótosan beszélt, jól meggondolt minden részletet, ügyesen kikerülte azokat a kérdéseket, amelyeket csak papírral-ceruzával lehet elmagyarázni. Időnként elhomályosodott a pillantása - visszaszállt a múltba, az arcán ilyenkor rejtélyes mosoly jelent meg: ezekben a pillanatokban az elmúlt két év legizgalmasabb eseményeit idézte fel.
- Igazán nagyszer, nagy dolgot művelt mondta búcsúzáskor az őrmester.
E pillanatban egyikük sem gyanította, hogy ma még egyszer összehozza őket a sors, mégpedig egészen más helyen: Ogurcov barátjához, a házmesterhez igyekezett, Petrovot meg sürgősen behívták a körzetbe, és közölték vele, hogy felelősségteljes, nagy feladatot bíznak rá - ő fog felügyelni Ogurcov feltaláló gégének kipróbálásakor. Bizony, előfordulnak ilyen teljesen fantasztikusnak tűnő egybeesések az életben!
- Tudom, miről van szó - fitogtatta jólértesültségét az őrmester -, folyamatos működés, rézlemez burkolat, irányváltó kapcsoló. Személyesen ismerem a feltalálót is - tette még hozzá.
"Kincs van itt a kezem alatt, nem holmi szürke rendőr" - örvendezett fellélegezve a parancsnok, és kiállította a szolgálati parancsot.
A kísérlet színhelyéül a város szélén, egy kedves kis nyírfaliget mellett elterülő telket jelöltek ki. A nap pazar sugárözönnel öntötte el a kis teret, a nyírfalombok között zizegve át- meg átsuhant a nagy ritkán fellebbenő szél. A bizottság tagjai kihasználták az időt, amíg a kezdésre várakoztak - a fiatal nyírfák között sétálgatva élvezték a friss levegőt. Molotkov, aki egy fiatal tudományos munkatársakból álló csoporttal elsőként érkezett, talált egy alkalmas kis tisztást, és tollaslabdázott. Pontos, erős ütésekkel játszott, szinte el se mozdult a helyéről. Csak úgy vonaglottak a kemény izmok a napbarnította bőr alatt, amikor villámgyors mozdulattal rácsapott a lehulló labdára.
"Ezek a mi fiataljaink! - mondogatták Helyeslőleg a bizottság idősebb tagjai, ahogy a játékosokat nézték. - Lehet akármilyen egyiptomi hőség, fel se veszik."
Ogurcov ide-oda futkosott a színhelyen, és utasításokat osztogatott. Mindenen rajta volt a szeme. Nagy élvezetet talált ebben a rendezkedésben. Nagyszerű volt a hangulata. Először, mert a bőségszaru épségben megérkezett, az egész úton meg se döccent. Másodszor, mert váratlanul újra összetalálkozott Petrovval - mégiscsak ismerős.
- Hát te meg hogy kerülsz ide? - kérdezte tőle.
- Kiküldtek, hogy védjem meg önt minden véletlentől. - Petrov valamiért elbátortalanodott, és áttért az önözésre.
- Nono, testvér, a véletlent csak hagyjad tiltakozott tréfálkozva Ogurcov. - Itt van például ez az eset a bőségszaruval. Mentem az utcán, és hopp, megpillantottam a képet. Máskor talán észre se vettem volna, de akkor belém villant az ötlet. Véletlen!
- De ez szerencsés véletlen - makacskodott Petrov.
- Na jól van, hát csak őrködj - hagyta rá Ogurcov, és a hulladékkal megrakott dömper elé szaladt.
Kiderült, hogy mindössze egy rakományt küldtek.
- Kevés! - legyintett a kezével Ogurcov.
- Kevés volna? - kételkedett a hulladékszállításért felelős bizottsági tag.
- De hiszen a gép folyamatos működésű.
Akármennyit hordunk össze, mindenképpen kevés lesz.
- Hát mennyi kellene? - kérdezték, és mindenki feszülten várta a választ.
- Tíz! - jelentette ki határozottan Ogurcov, és a boldog felindulástól egészen bepárásodott a szeme. Ennyi szemét még soha nem állt a rendelkezésére.
Amikor a tizedik teherautó is kigördült a telekről, a bizottság összegyűlt a szaru körül, és Molotkov, akinek közben sikerült megmosakodnia is, s ettől egészen rendkívüli módon friss és üde volt, rövid beszédet tartott.
- A történelem során számos eset volt arra - kezdte a beszédet -, hogy egyes feltalálók száz, százötven vagy még több évvel is megelőzték korukat. Olyan felfedezéseket tettek, olyan gépezeteket készítettek, amelyek - ha a lángeszű feltaláló nem lett volna - csak a kései utókorban valósulhattak volna meg. Ez, nyugodtan állíthatom, az emberi természet egyik nagyszerű tulajdonsága. Ott, ahol csődöt mond az össztársadalmi szellem, segít egy úttörő elme fellángolása, s ott, ahol késlekedik ez a fellángolás, segít az össztársadalmi szellem! Vagyis az eredmény: mindenki egyért - egy mindenkiért.
Ehhez a feltalálótípushoz tartozik Sztyepan Onufrijevics Ogurcov, a bátor kísérletező is. Számításaink szerint ehhez hasonló gépet csak mintegy százhatvan év múlva lehetne létrehozni. Még így, hogy előttünk áll az elkészült példány, működésének finom részleteiben még így sem tudunk eligazodni, korunk tudományának minden nagyszerűségével sem. Ez azonban nem von le semmit abból a tényből, hogy a készülék itt áll a bizottságunk előtt, és működésre kész.
Molotkov viharos tapstól kísérve lelépett az emelvényről. Ogurcovon volt a sor. Még egyszer, utoljára ellenőrizte az elektromos csatlakozásokat, aztán saját kezűleg vetett egy lapátnyi szemetet a szaru keskenyebbik végébe - ez kellett a beindításhoz -, és végül a kapcsolót balra fordította. A szaru megremegett egész réztestével, halkan felmorajlott, és a szemét szürke masszája lassan elkezdett önmagától beáramlani a szaruba.
A szaru másik végénél jó ideig semmi nem jelent meg - az átalakulás titokzatos belső folyamata zajlott. De aztán egyszerre füttyentés hallatszott, a szaru mintegy lélegzetet vett, és a torkából tárgyak kezdtek kipotyogni, egyenesen a csupasz földre. Szinte meg se lehetett figyelni, hogy miféle tárgyak: amint megjelent valami, máris elfedte valami újabb. A késztermékek halmaza szemlátomást nőtt. "Gyapjúzoknik jöttek" - sikerült valakinek megpillantania valamit. "Ott meg egy szamovár" - mondta egy hang a bizottság soraiból. Ezek azonban csak szórványos felkiáltások voltak. A túlnyomó többség megrendülten hallgatott. A termelés pedig egyre folyt, a maga megdöbbentő tarkaságával. Még egy gyermekkerékpár is legurult a magasra halmozódó holmik oldalán. A bőségszaru szerkezetét még nem sikerült tökéletesen kialakítani, a feltaláló maga sem tudta megmondani, hogy mit fog a gép előállítani.
Ogurcov is megrendülten állt. De hát ki is maradt volna közönyös, ha ezt látja, ami itt, ezen a telken történik? A mély csönd még azután is tartott, hogy a tíz teherautó-rakomány szemét utolsó morzsája is áthaladt a rézkürtön, és biztosítótű-girlanddá alakult. Pontosan ilyen csönd szokott lenni egy nagy karmester utolsó pálcaintése után.
Aztán mindenki egyszerre mozdult meg, az emberek a feltalálót és egymást ölelték. "Dobjuk fel! Dobfiúk fel!" - hallatszott mindenfelől, és Ogurcov, életében először, felrepült a levegőbe.
Egyetlen ember őrizte csak meg a nyugalmát mind e sok hűhó és ujjongás közepette. Lötyögősen nagy, kétsoros zakó volt rajta, s csak állt, és valamin törte a fejét. A nagy szellemi erőfeszítés lerítt az arcáról. "Természetesen még ellenőrizni kell. Alapos ellenőrzésre van szükség" suttogta maga elé. Szőrszálhasogató, keményfejű természetéről híres volt ez az ember a munkatársak között. És még valami miatt: soha, még a legrendkívülibb esetekben sem zökkent ki tökéletes lelki nyugalmából. Mesélik, hogy egyszer földrengés volt, körülötte düledeztek a házak, egy méterre tőle megnyílt a föld, ő meg csak annyit mondott: "Nagy ereje van egy ilyen természeti jelenségnek. Ha hazaérek, elmesélem."
Parovozovnak hívták, a véleményére sokan odafigyeltek.
Amint az első nagy örömkitörés lecsillapodott, Parovozov előrelépett és megkérdezte:
- Na és termékszámláló van a készülékben? - Nem, azt nem találtam fel - tárta szét a kezét bűntudatosan Sztyepan Onufrijevics. Nem volt rá időm.
- Hát csak pótolja, barátom - tanácsolta baráti hangon Parovozov. - Na, most a másik dolog. Láttuk, hogy a készülék ismert iparcikkeket állít elő. De ahhoz, hogy a bizottság elfogadja, ellenőriznünk kell a működési leírás minden pontját. Itt azt olvasom - lobogtatott meg egy papírlapot -, hogy a szerkezetnek hátramenete is van, vagyis a kapott javakat vissza is tudja alakítani szemétté. Láthatnánk ezt is a tulajdon szemünkkel? 
- Olyan ez, mintha alul adnának inni az embernek - nevette el magát Ogurcov. - Mi értelme van ennek?
- Rend a lelke mindennek… - magyarázta Parovozov.
- Na jó, hát ebben az esetben… - És Ogurcov átkapcsolta az irányváltót a jobb oldali állásba. A látottakon fellelkesült bizottsági tagok nem is nagyon figyeltek erre a kis párbeszédre. "Jól van, hadd csinálja. Azt is megnézzük." Mit számított itt bármi is, hiszen a győzelem már a kezükben volt.
A használati tárgyak hatalmas dombja eközben lassan apadni kezdett. A tárgyak egyre nagyobb és nagyobb mennyiségben repültek be nagy süvítéssel a tölcsér torkolatába. A tölcsérnek ez a nyílása jóval nagyobb volt, mint a másik, így jóval nagyobb anyagmennyiség tudott beáramlani, mint a szűkebbik vége felől. Sok tárgy felröppent a levegőbe, a szaru körül kerengett, összeütközött egy-egy másikkal míg a tágas tölcsértorok be nem szippantotta. A telek fölött porfelhő kerekedett. Kis szélforgók keletkeztek, időnként nagy erejű szélviharrá egyesültek. És amikor az egyik szemlélő fejéről letépte a szél a szalmakalapot, és felhajította a fellegekig, az egész bizottság, mintha összebeszélt volna, egyszerre a földre vetette magát. Csak a rendíthetetlen Parovozov maradt állva. Megragadta a kalapja karimáját, és már éppen azon volt, hogy mond valamit a természeti jelenségek erejéről, amikor egy hatalmas széllökés felkapta a helyéről, és egyenesen a tölcsér tátongó torka felé sodorta. Parovozov teste pehelyként körözött a föld felett, félresodort néhány kisebb tömegű tárgyat, és beleolvadt az anyagfolyam főáramába. A kezével mindvégig görcsösen szorongatta a kalapját.
Ogurcovon kívül senki nem vett észre semmit. Mindenki a földön feküdt, szorosan a talajhoz simulva, a kezükkel oltalmazón eltakarták a fejüket. A feltaláló kétségbeesetten, teljes erejével rángatta a kapcsolót a nulla állás felég a kar azonban beakadt. Egész apróka termetével nekifeszült a karnak, de az nem mozdult. "Botrány, botrány!" - suttogta remegő ajakkal, a homlokán verejtékcseppek gördültek le.
Ogurcov körülnézett - Parovozov már derékig eltűnt a tölcsérben.
- Kapaszkodj a kezeddel, kapaszkodj, különben véged! - kiáltott fel eltorzult hangon Ogurcov, és otthagyta a kapcsolót, belevetette magát a legsűrűjébe, oda, ahol a rugós székek, a mosdótálak, a szövettekercsek forgatagában Parovozovnak már csak a lába látszott. Halálos szorítással megragadta ezt a lábat, és mindketten eltűntek a porfelhőben.
Petrov, amikor észrevette, hogy baj van, egyetlen hatalmas ugrással túljutott a tölcsértől elválasztó távolság felén, a veszélyes viharzónát pedig hason csúszva küzdötte le. Ebben a pillanatban azonban a bőségszaru felköhögött, rézcsengéssel megkondult, és magától leállt.
Egy idő után az emberek magukhoz tértek, és a készülék köré gyűltek. Mondani se kell, mennyire megviselte őket a katasztrófa. Ráadásul Ogurcov nélkül senkinek nem volt fogalma, mihez kezdjen a géppel. Megpróbálták balra fordítani az irányváltót - a kar szabadon elfordult, de semmi több. Csak egy kis olvadt fém csurgott ki belülről, aztán az is megdermedt. Erre mindenki cigarettát kotort elő, és némán rágyújtottak. Nna, szép kis eset!…
Mérnökök és technikusok napokon keresztül próbálták életre kelteni a szarut. Az erőfeszítéseik majdnem teljesen eredménytelenek maradtak. Nagy üggyel-bajjal ugyanis csak a hátramenetet sikerült végül is helyreállítani - vagyis az értéktárgyakat szemétté alakító üzemet. Molotkov megsápadt, lefogyott - amíg a munka folyt, el se mozdult a gép mellől. Valaki egyszer Parovozovot kezdte szidni - Molotkov keményen leintette
- Magunk vagyunk a hibásak! Az ilyen Parovozov-féléket kilométeres közelségbe sem szabad engedni az újhoz. Mi meg…
Ekkor valaki magát Ogurcovot marasztalta el, hogy nem adott semmiféle érdemleges magyarázatot akkor, amikor még lehetett volna.
- Ugyan, miféle magyarázatot --ellenkezett fáradtan Molotkov -, talán az eljövendő évszázadok szintjén? Rejtély ez is, akár a komputeremberek. Milliós számokkal dolgoznak fejben, de hogy hogyan? Menj, magyarázd meg!
Petrov rendőrt a többiekkel együtt mélyen megrendítette a súlyos veszteség. Ráadásul úgy érezte, hogy egyedül ő a felelős a történtekért. Nem is mert a bizottság tagjainak a szemébe nézni. Hogyan is engedhetett meg ilyen őrültséget! Ilyen képtelen kérést - hogy hátramenetben működtessék a gépet! Parovozovot most valóságos gonosztevő huligánnak látta, olyan lobogó nadrágúnak. Szinte már meggyőzte magát, hogy egyszer - ilyen eset előfordult! - bekísérte az őrsre a részeg Parovozovot botrányokozásért, de aztán megsajnálta és eleresztette, nem jelentette az ügyet a munkahelyének.
A valóságban persze semmi ilyesmi nem történt. Parovozov kifogástalan életű ember volt, ilyesmi vele nem fordulhatott elő.
A bőségszarut végül helyreállítás végett átadták egy tudományos munkacsoportnak. A katasztrófa során azonban olyan állapotba került, hogy a "helyreállítás" voltaképpen azt jelentette, hogy újra fel kell találni. Most már több éve ennek, és a tudományos intézet azóta egyre csak szemetet termel haszontárgyakból, és egyelőre semmi remény a sikerre. Nem akárki képes olyan találmányt létrehozni, amelynek valójában csak a késői utókorban jönne el az ideje.

Székely Sándor fordítása