Vjacseszlav Ribakov - A nagy szárazföld

Az összes csillag pontosan olyan lesz, akár a régi nyikorgó kerekes kutak.
S mindegyik megkínál vizével…
Saint-Exupéry

Lassan köszöntött be az este - a Szola áttetsző és csöndes, a naplemente mézszínű ragyogásával teli estéje. A háromszáz méterre a lábaink alatt hullámzó zavaros, ibolyaszín tenger felületén vakító visszfények gyúltak ki. Hunyorogva néztem a Miu hatalmas korongjára, mely az alig domborodó, fortyogó látóhatár fölött lebegett, s semmire nem gondoltam. Eljött a pihenés - furcsa, fölösleges és üres. Holnap elrepülünk. Holnap. Álltam a diszpécserszoba falánál, s nézelődtem.
A hátam mögött szinte hangtalanul kinyílt az ajtó. Vártam egy másodpercet, majd megkérdeztem
- Nos?
Nehézkes, öreges lépések közeledtek az asztal felé, kis szünet után megszólalt egy halálosan fáradt hang:
- Küldjenek még egy kávét a diszpécserszobába… Megfordultam.
Már ott terpeszkedett a karosszékben - hatalmasan, görnyedt háttal, arcbőre petyhüdt, barnás. Remegő keze várakozón nyúlt az asztal fölé.
- Kérsz? - kérdezte, rám sem pillantva. - Egyelőre nem.
Tompa szikra sercent az asztalon, s a nagy, illatosan gőzölgő csésze megjelent ott, ahol várták. A kéz azonban nem mozdult érte.
Igen, gondoltam. Abban reménykedett, hogy tévedtem. Akkor minden egyszerűbb lenne. Három hete, szolai tartózkodásom első napján, amikor elmondtam neki a történtek lényegét, reménykedett, hogy tévedtem. Az ellenőrzéssel egyszerre, ahogy nőtt igazam bizonyossága, egyre mélyebbre rejtette ezt a reményt, igyekezett elfojtani, nem törődni vele, azonban végül nem tudta legyűrni…
Az asztalon egy hanyagul odavetett fémkazetta hevert. A fémbevonatú szalag vége legombolyodott, az asztalon végighúzódva lecsüngött, s alig érezhetően, komótosan himbálózott, és ütemesen csillogott az esti fényben.
- Nos? - kérdeztem ismét.
Mintha álmából ébredt volna. Bizonytalan kézzel kitapogatta a csészét, tenyerébe fogta, ajkához emelte, hangosan fújta, hörpintett belőle.
- Így igaz - mondta azután.
Semmit nem éreztem. Remény már nem volt. Amikor elkezdte az ellenőrzést, nyugtalan voltam, szerettem volna, ha hibát talál, azonban nem talált. Figyelemmel kísértem munkáját - az enyémet ismételte meg. S most már végképp kihunyt minden bennem.
- A lehetséges biolizáció ideje… a mutagén táplálás tényezőjének… a világmindenség életkorának figyelembevételével - mondta lassan.
Elfordultam. A Miu korongja megnőtt, vörös lett, a felhők vékony pengéi három részre szabdalták, s ezek a foszlányok, a katasztrófa szilánkjai, a világ maradványai lassan omlottak bele a lángoló tengerbe.
Nevetséges, gondoltam. Úgy két évszázada a Földön otthonra leit emberiség biztos volt benne, hogy nincs egyedül. Elég volt létrehozni a téren kívüli kommunikációs eszközöket, hogy az ellenkezőjéről győződjenek meg, megértsék nemcsak az értelem, de általában az élet kivételes, egyedülálló, sőt talán patologikus voltát…
- Delta t egyenlő negyvenhét-ötven millió év - mondtam. Megcsóválta fejét.
- Nálam hatvan… Vállat vontam.
- Mellesleg ez nem fontos, persze, már mindegy… igen. - A védőfelhő megsemmisítésének idejét beszámítottad? - N-e-em. Nem volt rá időm, csak ezzel… És te?
- Az erőforrások azonos feszültsége esetén - legalább ötven év - mondtam.
- A kilövellésen való áthaladáshoz szükséges idő fele. Ennek már nincs értelme. Elhallgattunk. Igen, gondoltam, harminc éve szereltük fel a védőrendszert. Az emberiség többre nem volt képes, ez a maximális erőfeszítés és a maximális tempó, s csak azért voltunk rá képesek, mert hittünk… Időben elkészült. Időben felszereltük a védőrendszert, három hónappal korábban, mint ahogy a Szola találkozik a Mag kilövellésével, s most huszonhét milliárd ember szilárdan meg van róla győződve, hogy megmentettük ezt a bolygót. S önmagunkat. Utódainkat, akik végre nem maradnak magányosak.
- Különös - szólalt meg váratlanul. - Valahogy üresnek érzem magam. Oda a mozgatórugó, a tengely vagy… S nem értem, mi történik most. Tudod, bizonyára mindenki ezt fogja érezni.
- Bizonyára - értettem egyet vele. - S ez a legszörnyűbb. - Úgy véled?
- Igen. Egy ilyen tragédia után mindig beköszönt a közöny időszaka, s ha hagyjuk, hogy elhúzódjon - ez mindennél rosszabb.
- Mindig mindent tudsz előre. Elnevettem magam.
Gyermekkorunk óta barátok voltunk. Ezért repült éppen ő most ide. Ez íratlan hagyománnyá lett, ha az ellenőr hibázott, baklövést követett el, vagy egyszerűen nem értett valamit, a barátját küldték, hogy ellenőrizze. Egy kívülálló elnéző lehetett volna vele, a barátja azonban ezzel nem alázhatta meg.
Öklét arcához szorítva lassan csóválta fejét.
- A por százezer asztroegységnyire szóródott szét- mondta. - Nem tudjuk összeszedni. - Ne kínozd magad - mondtam. - Hiszen nem ültem ölbe tett kézzel, amíg te ellenőrizted.
- Próbáltad kitapogatni? - Először pillantott rám. Bólintottam.
- És?
Megvontam a vállam.
- Talán valamilyen mesterséges sugárforrást vigyünk be kívülről a felhő belsejébe? javasolta tehetetlenül és ötletszerűen.
- A rendkívüli intézkedések rendkívüli energiát követelnek - feleltem. - Erre is gondoltam. S arra is, hogy a bolygót kivisszük a védőpajzsra, ahogy a szétporlasztásra szánt objektumokat odavontattuk a pajzshoz, most azonban a Miuval a Sárkányölőt is el kell húznunk, teljes rendszerével, hiszen nem foszthatjuk meg a bolygót a csillagjától. Elképzelhetünk végtelen mennyiségű gravigenerátort, melyeket statikus pályára állítunk a felhőn belül, s magukhoz vonzzák a port. Elképzelhetünk egy erőburkot a Szola körül, melyben kevés ráfordítással fenntartjuk az energetikai status quót a pajzs határain túlra való szállításkor és viszont, azonban egy ilyen burok maga annyi energiát fog elhasználni, mely négy kék csillag energiájával egyenlő, arról már nem is beszélve, hogy a kilövellés besugárzásához fel kell nyitni, s akkor ki helyettesíti a Szola napját? Ezt is mi? S végül elképzelhetjük azt is, hogy megpróbáljuk átirányítani a kilövellés kisugárzását az általunk kialakított védőpajzson át a Szolára célzott téren kívüli csatornákon keresztül.
- De, ez már…
- Elvileg mindez lehetséges, kiszámítottam. Azonban megvalósításakor, amellett hogy a terv kidolgozásához hosszú évekre van szükség, s még ha a terv kidolgozása sikeresnek bizonyul is, a Galaktikának ebben a szögletében akkora energiatartalékra lesz szükségünk, mely a duplája annak, mellyel ma az emberiség rendelkezik. Magunk elé képzelhetjük gravigenerátorok hatalmas láncát, melyek az egész fronton eltérítik a kilövés útját, arra késztetik, hogy megkerülje a felhőt, majd a második ugyanilyen láncot, mely visszairányítja azt a Szolára. Felfedek egy titkot: amikor ez eszembe jutott, úgy gondoltam, megleltem a megoldást, mert a kilövellést a bolygó után irányíthatjuk, s előbb vagy utóbb utoléri azt, de hiszen a kilövellés már beleütközött a védőpajzsba, s kihuny benne… Amint látod, széles a választék.
Szomorúan bólintott. Hatalmas, elmosódó árnyéka a távolabbi falon szintén bólintott, s volt valami elbűvölő, ördögi és zavaros a kárpit, a tartalék védőfal számlapjain és skáláin akadálytalanul és könnyedén felkúszó árnykép ritmikus, szétfolyó himbálódzásában.
- Ettől a választástól nem lesz könnyebb a dolgod - mondta. Elmosolyodtam.
- Micsoda ostobaság… Harminc esztendőn keresztül erőnket megfeszítve pusztítani azt, amiről évszázadok óta ábrándoztunk.
Nem válaszoltam. Ugyan mit válaszolhattam volna?
Lelkem tátongó üressége nem csökkent s nem nőtt, létezett; a világ elvesztette színeit és melegét, minden hiábavaló volt. Aludni szerettem volna, átadni magam a sodrásnak, mely minket magával ragadt, magunkra maradtakat a világmindenségen át, egyik pusztaságból a másikba, végtelenül, reménytelenül és értelmetlenül… Már nem éreztem fájdalmat. A fájdalom a harc kísérőjelensége, s eltűnik egy szempillantás alatt, ha felismerjük tehetetlenségünket, s helyére a semmi lép. A tátongó üresség.
- Volt valami közted… és e között a fiatal lány… az ő leánya között? - kérdezte váratlanul óvatosan.
- Nem.
- Már elnézést, hogy megkérdezem, ennek természetesen semmi köze a dologhoz, de mégis.
- Úgy érzem viszont, hogy szerettem volna, ha lett volna valami. - Tudod… Éreztem. Egyszer csak valami olyan… És a lány? Vállat vontam.
- Ide figyelj, akartam valamit kérdezni… Te azóta is egymagad élsz? - Mi köze ennek az egészhez? Egymagam, egymagam, nyugodj meg. - Nyughass. Ne bolondozz.
- Rendben - vártam egy kicsit, majd egyszerre kitört belőlem: - Hisz én valahogy… egyre csak vártam. Hogy visszatér…
Hallgatott, bizalmatlanul nézett rám a diszpécserszoba mélyéből, narancsszínű és lapos volt a távolodó csillag utolsó fénysugaraiban.
- És te… hogyan adtad elő itt?…
- Hát így - feleltem. - Előfordul ez is. Egyszer csak csodálkozva veszed észre, hogy már nem várod. Elég volt!
Éppen ellenőrző körutam végeztével tértem haza Bungaran-Besaarba, a hidrokibernetikai ültetvényekre, s a házam üres volt. Ősszel történt. A veranda üvegéhez egy juharlevél tapadt, a szürke égboltból lassan permetezett a meleg eső, s halkan duruzsolt a tetőn, a fűszálakon, a földet és a terasz lépcsőfokait elborító faleveleken, a folyó felől áttetsző köd szivárgott. A gravirepülővel közvetlen a juharfa mellett landoltam, mely már majdnem csupasz s bánatos volt, kérge megfeketedett a sok nedvességtől; felhajtottam a kabintetőt, s a fűszeres illatú, nyirkos levegővel együtt a kabinba betört az otthon megismételhetetlen, édes érzése - a helyé, ahol kizárólagosan önmagadra van szükség, mindig, még ha fáradt s ingerült vagy is - és nem a kiváló beosztottra, a tehetséges felügyelőre, nem az érdekes beszélgetőpartnerre, nem a Tanács mellett működő Alapkutatások Bizottsága Ellenőrzési Osztályának befolyásos személyére, nem mint megbízható társra - hanem mint emberre. Egyszerűen. Mindenestül. Lehúztam kesztyűmet, arcom a simogató eső alá tartottam, a kesztyűt az ülésre hajítottam, leugrottam az engedelmes földre, beléptem a pitvarba, hangosan kopogtam, hogy legyen ideje felébredni, hogy megértse, én jövök, s úgy tegyen, mintha aludna, s felkészüljön a találkozásra. Az ősz, kedvenc évszakunk. Hét év telt el azóta. Nem tudom, most hol van, kivel él… Egy szót sem szólt. Van ez így. - Vagy öt esztendő telt el? - kérdezte.
- Igen - feleltem fáradtan.
- Vasakaratú ember vagy. Mondd, milyen ostoba ez az élet! Öt évben egyszer találkozol barátoddal s akkor is azért, hogy megtudd, van-e köze egy ember halálához. Kapkodás. Rohanunk, rohanunk, s minél többet rohanunk, annál többet veszőünk. Hiszen a három hét alatt egy szót sem váltottunk másról, mint… erről az egészről.
Végül is nem tudom, honnan szerzett akkor tudomást szerencsétlenségemről. Váratlanul állított be, annak a szörnyű napnak az estéjén. Akkortájt a Plutón dolgozott. Félbehagyta munkáját, s tizenöt perccel a Fomaulhautra való indulás előtt belépett a menetrend szerinti rakétajárat parancsnoki fülkéjébe, s így szólt: "Egy embernek szüksége van rám." A járatot elhalasztották, a háromezer utas elhagyta a kabinokat, először használták fel a fénysebességnél gyorsabb hajtóműveket naprendszeren belüli utazásra. Egy embernek szüksége van rám… Ez a mondat nem szerepel sem törvényben, sem szabályban, de azóta, hogy mágikus erejűvé vált, az emberek nem mernek még hasonló kijelentést sem tenni, mert erősebb minden törvénynél és szabálynál.
S vajon szükségem volt-e nekem rá? Borzasztóan ingerelt, állandóan ott téblábolt mellettem, azt követelte, hogy mutassam meg neki az összes helyet, ahol gombát, erdei bogyókat lehet gyűjteni és a jó horgászhelyeket; esküdözött, hogy minden nyáron ellátogat hozzám. S csak egy héttel később, amikor tekintetemmel kísértem meredeken a felhők közé emelkedő gravirepülőgépe egyre kisebbedő pontját, akkor értettem még, mennyit segített.
- Nem baj - mondtam s elmosolyodtam. - Még van időnk.
- Ide figyelj… mindig szerettem volna megkérdezni. A professzor ezt akkor követte el, amikor ti… rögtön utána?…
- Nem. Hát nem meséltem el? Megmutattam neki a számításokat, s elmagyaráztam, hogyan értelmezem én a folyamatot. Együtt ellenőriztünk mindent, s nem talált hibát. Őt, szóval… megrázta a dolog - igen, azonban nem annyira. Még néhány órát töltöttem vele, s… normálisan viselkedett.
- Tehát nem jött rá roham?
- Nem tört rá roham. Nagyon nyugodt, fegyelmezett ember volt. S rendkívül felelős személy.
- Úgy vélte, ő a bűnös.
- Bizonyára. Ők itt már régen megérthették volna, ha nincs a szemellenzős elmélete, mely mindent elfojtott. Hiszen végű! is az ő statisztikájukat használtam, mindent ők tartottak a kezükben, képtelenek voltak azonban továbblépni. Az iskola feje, a biolizációs elmélet megteremtője, a terv tudományos vezetője. Elsőként írta alá a zárójelentést s a javaslatot a Tanácsnak, hogy feltétlenül meg kell menteni a Szolét.
- És a lánya?
- Kicsoda? - kérdeztem, s rögtön megértettem. - Aha… Habozott.
- A lánya is úgy véli, hogy bűnös? - Nem.
- Azt gondolja, hogy te vagy az? - Nem.
- Beszéltél vele utána?
Ismét kiáltást hallottam. Mintha valaki valóban kiáltott volna. Mint akkor, másfél hónapja. Annyira váragyian volt. Az uszodából tartottunk haza. Elkísértem. Az apjához igyekezett. Oda sem értem a lifthez, amikor a dolgozószobából meghallottam ezt a kiáltást. Odarohantam, rögtön megértettem, s átkoztam magam azért, hogy erre nem gondoltam, pedig lehetett, lehetett gyanítani, meg lehetett volna előzni, megtehettük volna, hogy a professzort nem hagyjuk egyedül. Rohantam, a folyosó mintás falai elsuhantak mellettem, s áradt velem szemben a kiáltás sűrű folyama, belesüppedtem, elsüllyedtem, fuldokoltam benne, azonban a ferdén himbálódzó ajtó, mintha álmomban történne mindez, nem került közelebb hozzám.
Szétnyitottam öklömet. Ujjaim fehérek voltak, körmöm alatt a hús kék.
- Te magad fogod jelenteni a Tanácsnak? - kérdezte.
Rögtön iderepült, amint a bioközpont főnökének öngyilkosságáról szóló jelentésem a Földre ért. A Tanács azért küldte, hogy ellenőrizze. Ellenőrizzen engem.
A Tanácsban még nem tudnak mindent. Semmit sem tudnak.
- Ha te megerősíted - feleltem. - Érkezésed pillanatától formailag nem vagyok teljhatalmú megbízott.
- Ugyan, hagyd már…
A lebukó nap tompa és elmosódó púpja kihunyt, a színek változni kezdtek. Az arany és a tűz eltűnt a vízről, csak itt-ott csillogtak opálos visszfények a hullámokon. Üres égbolt borult ránk.
- El sem tudom képzelni, hogyan hozzák ezt a közvélemény tudomására - mormogta. Harminc esztendő… S az emberek. Hiszen itt emberek pusztultak el!
Idősebbik fia itt pusztult el az Építkezésen. Csak tegnapelőtt tudtam ezt meg. Véletlenül kibökte, s maga is megrémült.
Az Építkezésen több mint száz ember vesztette életét. Az ilyen rohammunka sohasem megy áldozatok nélkül. Nagyon siettünk… S időben elvégeztük.
- Hogyan tovább?… - nyögte ki fájdalmasan. - Mi lesz? Miért éljünk most?… Mindenki felteszi a kérdést. El sem tudom képzelni… Ki fog ezután hinni a Tanácsnak? Hihetnek-e majd a tudománynak, sőt egymásnak? Mi fog most bennünket, mindnyájunkat éltetni?…
Vállat vontam.
- Talán léteznek még eddig figyelembe nem vett tényezők, melyek ismét fokozzák a biolizáció valószínűségét? - kérdezte. - Talán még mindig nem tudunk mindenről?
- Lehetséges.
- Tudod, a Tanács hosszabb időtartamú expedíciót tervez a Magellőn-felhőkhöz. Erről még nem fecsegnek, de szép csendben készülődnek rá. Most… ez után… az előkészület felgyorsul, hatékonyabb lesz, igaz? Lehet hogy találnak ott valamit? Végül is a Galaktika olyan kicsi…
- Lehetséges.
Hallgatott. A hátamon éreztem figyelmes, fürkésző tekintetét. - Te… odarepülhetnél… a lánya állomására, hogy…
- Mielőtt kiválasztjuk az expedíció célját, elemezni kellene, milyen típusú tejútrendszer biztosítja jellegzetességeinél fogva a legnagyobb tömegű biogén kilövellést-szakítottam félbe. - Arrafelé kell a kutatást irányítani, világos?
- Világos - felelte lassan. - Jóval többet értek, mint ahogy szeretnéd, te vén róka. Igaza van. Ötven múltam, életem egyharmada a hátam mögött. S… nem is erről van szó. Tenyeremmel megdörzsöltem arcom.
- Semmit nem zúztunk széjjel - hallottam a hangját. Ismét felé fordultam, láttam, amint ujjait széttárva nehéz, napbarnította kezét arcához emelte s mereven szemlélte. - Semmit Ha nem hozzuk létre a védőpajzsot, talán létrejött vonta az étet? Nem. Nagyon valószínűnek tűnt, de ez minden. Hiszen bizonyosan semmit sem tudunk, akkor miért fáj ennyire? Na? - Felemelte tekintetét, s akár egy gyermek, a szemembe tekintett - miért érzünk ekkora ürességet és fájdalmat? Hiszen voltaképp semmi nem változott, a legjobb esetben is csak félmillió év múlva láttuk volna meg a sikerünket… Nem értem… nem értem…
Fájdalmas és nehéz volt ránézni. Amikor valaki ilyen állapotban van, azonnal segíteni kell rajta - de hogyan? Hogyan segítsenek? Oly kínzó a tehetetlenség.
- Mondd, honnan sejtetted? Hiszen az ő adataikkal operáltál!
- Az segített, hogy egy korábbi ellenőrzés a hidro-kibernetikával függött össze - feleltem. - Rokon eset, akkor a mutagén tényezőkből volt több a kelleténél, most viszont… Nem is kellett folytatnom.
Mutagén ösztönzés… Sehogy sem fért a biokémikusok fejébe, hogy még a legkedvezőbb feltételek mellett sem keletkezhet egyetlen naprendszerben sem élet magától. Az antik mítoszok igazabbnak bizonyultak a bolygó az Égbolt, nem a Nap, hanem éppen hogy az egész Ég, az Úr asszonya volt. Az intuíció segített ott, ahol több mint kétezer esztendőn keresztül csődöt mondott a tudomány fejlődése.
Az égbolt mély, sötétkék lett, gyorsan terjedt rajta a sötétség, s csupán az óceán felett pislákolt egy kevés riadt narancssárgás pír. Az óceán… Százmillió éveket várt. Kavarta, gazdagította, átszűrte, besugározta vizét, készült a megtermékenyülés nagyszerű pillanatára…
A metszően kék végtelenben kigyúltak felettünk az első csillagok. Halott csillagok. Micsoda kiábrándulás fogadta azokat, akik elsőként léptek ki a naprendszerből. A Kentaur Alfáján - semmi. A Tau-Cetin semmi. Az Eridánon, a Hattyún, a Sárkányon, a Vitorláson - szintén semmi… Üresség. Magány. Hogyan foghatta volna fel az értelem az elviselhetetlen magánynak azt az érzését, melyet huszonhétmilliárd ember él át, azok, akik benépesítették nyolc csillagrendszer bolygóit, bejárták az egész tejútrendszert, s meggyőződtek róla, hogy csak ők léteznek s rajtuk kívül senki. S ekkor váratlanul előkerült a Szola. Emlékszem, ahogy kisgyermekként életem kockáztatva ugráltam a tetőn az ünneplő, boldog tömeg felett, s azt sikítottam: "Szo-o-ola!" Negyvenkét esztendő telt el azóta, hogy a Tanács bejelentette, találtak egy bolygót, melyen nemsokára megismétlődik az élet keletkezésének nagy csodája. S nem baj, ha csak néhány évszázad múlva jön létre az első sejt, nem baj, hogy még egyszerűbb vírusok sincsenek, él azonban már a remény, van célja, értelme létünknek - dédelgetni, pesztrálni, gondozni a születő húgocskát. Gondoskodás… Jóság… Olyan jók vagyunk.
Negyvenkét esztendő telt el azóta.
A világ égszínkék sötétbe öltözött, semmivé lettek az utolsó meleg színárnyalatok. Hideg van… Felpillantottam, s tüstént leszegtem tekintetemet - vakító viharok gyúltak ki felettünk, villámló, kavargó egyveleg, melyet soha más szem, mint az emberé meg nem pillanthat. Gyermekkoromban úgy szerettem bámulni a csillagokat. Úgy szerettem.
Csábítottak a lelkesítő ismeretlen messzeséggel, ez a messzeség azonban halottnak bizonyult, s alighogy eléggé felnőtt lettem ahhoz, hogy megértsem az élet hiányának s a pusztaságnak fölöttünk lebegő teljes borzalmát, többé már nem néztem az eget.
Az emberiséget harminc évig éltette az Építkezés. Elrepülhettél a Denebre, s a váróteremben beszédbe elegyedve egy öregemberrel, aki átutazóban Betelhausba repült, megkérdezhetted: "Na, hogy állnak ott? Odavitték a nyolcvanhatost?" S a kérdezett tüstént felelt volna: "Hogyan, hát nem hallotta? Már beállították a kijelölt szektorba, s hozzákezdtek a porlasztáshoz!" S tekintetében büszkeség és ifjúi várakozás ragyogott. Harminc esztendő. Olyan erősek vagyunk. S olyan jóságosak. Oly bölcsek s mindentudók. Csak éppen a barátok hiányoznak. Lám, a természet elénk veti a lehetőséget - a bolygát, mely arra készül, hogy az élet szülőanyja legyen.
S alig egy nappal később máris tudtunkra adja, az élet nem születhet meg, alig éledező magzatja elpusztul az anyaméhben.
Olyan erősek vagyunk, s csak jót akarunk…
Kezdetben még nekünk is erőnket meghaladónak tűnt a feladat. Csak a hit, csak a magasztos cél késztetett rá, hogy elkezdjük az Építkezést. Az emberiségnek szüksége van nagy célra. Íme, már több mint száz esztendeje létezik a cél - életre lelni másutt. Az igazság legmagasztosabb kritériuma, eszme, boldogság, milliárdok vágya - egy másik életre lelni. Magányosak vagyunk, számunkra kilátástalanul üres a világmindenség, ahol mi vagyunk az egyedüli gazdák.
S amikor váratlanul előbukkant az élet apró csírája, az egész emberiség a megsemmisüléstől fenyegetett magzat védelmére kelt.
A Miu Sárkányölő rendszere át kellett hogy vonuljon a tejútrendszer magjából kiinduló hatalmas koncentrált korpuszkuláris kilövellésen. Az átvonulás alig valamivel több, mint százhét évig tartott volna - a halott anyag szempontjából ez semmiség, azonban a bolygók biolizációs elméletének megfelelően a sugárzás felégette volna a Szolán az élet első csíráit.
Ez lehetőségeink és erőforrásaink határát súroló feladat volt. Megvédeni, megmenteni - már nem annyira az életet a Szolán, mint önmagunkat, reményünket, szeretetünket, melyet nincs kire pazarolnunk, csak önmagunkra, s lám - most már végleg nincs kire… Ó, ha sikerült volna…
A szeretet, mely csak abban él, aki szeret, de nem menti meg azokat, nem melegíti fel azokat, akik rajta kívül vannak, óhatatlanul elpusztul. Önmagát mérgezi meg. Lassan. Észrevétlen. Feltétlenül és elkerülhetetlenül. Ezt jól tudtuk. A hiányzó szeretet üresebbé válik, mint bármi más a világon. Nem engedhettük, hogy kihunyjon szeretetünk. A szemünk láttára foszlott semmivé álmunk, s mi nekiláttunk, hogy megmentsük, mást nem tehettünk. Egyszerűen nem volt más választásunk.
Az emberi értelem nem végtelen.
- S most mi lesz? - hallottam ismét.
- Be kell rakodni az anyagokat. A professzor testét… - megakadtam - szintén.
- Igen, no lám - mondta. - Majd elfeledtem… A lánya azt kérte, vigyük magunkkal. Az apjával akar lenni… s ő maga akarja a Földön az ügyeket intézni.
- Találkoztál vele? - kérdeztem habozva.
- Napközben hívott.
Felhívta. Őt.
- Hadd repüljön ide - feleltem nyugodtan. - Találkoznod kell vele. Még indulás előtt.
Vállat vontam.
- Akkor elrepülök hozzá, s mindent megmagyarázok veled kapcsolatban. - Ne légy ostoba.
- Te magadért felelj, én pedig majd… igen. - Tégy, ahogy akarod.
Elhallgatott, ismét a szemembe pillantott, majd elfordult.
- Tudod - mondta tompán -, ebben a pillanatban, amikor minden összeomlott, végképp minden, hisz látod… két nemzedék élete s létének értelme lett semmivé… semmi nem maradt… szeretném, ha valami megmaradna. Érted?… Legalább valami kevéske. Valami csekélység, mindegy. Ez nagyon fontos. Ezért gondolok egyre erre, te pedig nem érted… minden összefügg. S még ennek érdekében sem teszel most semmit.
- Teszek - mondtam. S elmosolyodtam.
Az emberiség harminc esztendeig boldog volt.
Becsaptuk önmagunkat. Minden fordítva sült el. Százhuszonhárom ember pusztult el, több mint értelmetlenül. A cél a délibábnál is csalfább lett.
S eljött az én időm. A dögkeselyű ideje, aki megjelenik a tragédia színhelyén, s hideg makacssággal kideríti, ki volt az, aki nem elég lelkiismeretesen akarta a jót, nem elég aktívan ábrándozott, nem elég pallérozottan szeretett. Már a létem maga feltételezi a katasztrófákat. Kívülálló vagyok. Tudok ábrándozni; mint a többiek, azonban a munkám ott kezdődik, ahol az álom véget ér.
Megöltük álmunkat.
Amikor fél évvel ezelőtt iderepültem, még nem tudtuk ezt. Még itt sem. A bioközpont munkatársai, akik a Szola óceánjában végbemenő folyamatokat kísérték figyelemmel, nem értették, mi történik. A forrófejűek már kidolgozták a szolai evolúció meggyorsításának tervét, hogy ne évmilliók, de évezredek múlva jelentkezzenek az első nagyobb állatok, azután az ember; a bioközpont havi jelentéseiből is váratlanul a büszkeség hangja érződött ki, s az Ellenőrzési Osztály elhatározta, hogy utánanéz a dolgoknak.
Minden fordítva történt. Az élet kialakulásának éppen ezen a kezdetleges szakaszán van szükség a besugárzással történő serkentésre. Jó néhány bolygó - emlékezetből négyet tudnék megnevezni, melyen felfedeztük az élet kialakulásához szükséges összes feltételt, s mégsem hozták létre az életet, akkor érthetetlen okok miatt - eljutott a Szola állapotáig, azonban reménytelenül holtak maradtak, mert a kellő pillanatban nem kaptak mutagén serkentést kívülről. Földünk annak idején ezt minden bizonnyal megkapta. S most - micsoda szerencse! - megkaphatta a Szola is, ha nem avatkoznak bele az emberek, akik csak jót akartak, s ennek a jónak, szeretetüknek nevében hallatlan áldozatokra, tartalékaik és erőforrásaik iszonyatos megfeszítésére szánták el magukat.
És nem volt bűnös senki. Különös…
- Legszívesebben sírni szeretnék, becsületszóra, amikor arra gondolok, mennyi nehézséget kellett ezért leküzdenünk - jelentette ki hirtelen.
Bólintottam.
- Ülj már le, mit ácsorogsz! Kérsz kávét?
Mosolyogva odaléptem az asztalhoz, s lábammal közelebb húztam a másik karosszéket.
- Egyelőre nem kérek.
Változatlan figyelemmel nézett, s arca váratlanul kétségbeesetten megremegett.
- Ugyan mit tehettünk volna? - kérdezte kínlódva. - Hát tehettünk volna valamit?… Emlékszel… emlékszel, kihívtak az óráról, s elvittek, hogy nézzük az egyenes közvetítést a Tanácsból? Hogy örültünk, hogy mindenki az Építkezés mellett szavazott s ellene senki.
- Mindenki örült.
- Lobogók, napfény, csupa ragyogás, kacagás… Micsoda ünnep volt! - Volt.
- S arra emlékszel, hogy ketten a másik csoportból megpróbáltak elszökni a Szolára? Emlékeztem rá. Felderítettem számukra az űrhajók teherrekeszeinek felépítését, abban akartak a Plutóig eljutni - megtehettem, mert bemehettem apámhoz az űrrepülőtérre. Jómagam is meg akartam velük szökni, de egy nyílás, melynek automatikus zárószerkezetét a szokásos javításra szétbontották, a technikusok hanyagsága folytán azonban mégis működött, rácsapódott a lábamra. Széttörte a lábszárcsontomat. A fiúk vártak az űrkikötő kapujában, s amikor a mentőszolgálat glidere szirénázva elszáguldott mellettük, kigördülve az út védett sávjára, sikerült a félig nyitott ablakon keresztül kihajítani nekik egy papírgalacsint, a berendezés tervrajzával és a javítás alatt álló nyílás megjelölésével, egy koponyával és lábszárcsontokkal jelöltem meg annak rendje és módja szerint; ezeket még ott, a félhomályos folyosón, a hideg padlón hanyatt feküdve rajzoltam le.
- Emlékszem - mondtam.
- Valóban nem lehetett semmit tenni?
Semmit, gondoltam. Semmit. Ha az ember meg van győződve arról, hogy szeme láttára pusztul el az álma, nem teheti, hogy ne próbálja menteni. Nem teheti, hogy ne segítsen. Képtelen rá - ezzel mindent elmondtam. Ha képes lenne rá, akkor az üres világmindenségben nem száműzöttnek, hanem gazdának érezné magát. S egyáltalán nem születnének problémák.
Nem volt választásunk. Nem tehettünk másképp.
- Semmit - mondtam.
- Igen - felelt rá, s akár a sírás után megnyugodó gyermek, mélyet sóhajtott. - Ez valahogy… érted, nem fér a fejembe, van benne valami hamis, hogy harminc esztendeig minden erőnkből gyilkoltuk, s úgy elintéztük, hogy nincs módszer, mely visszahozná. Két nemzedék nőtt fel ezen. Nem, képtelen vagyok el képzelni. Mindennek vége lenne… akkor most mit tegyünk?
Mit tegyünk most, gondoltam. Mindnyájan hihetetlenül elfáradtunk. Mindent elkövettünk, amit lehetett. Kifulladtunk. Örvendezve vártuk, mikor sarjad ki az elvetett mag. Én is. Régi berendezésen voltunk kénytelenek dolgozni, állandóan korlátoztuk önmagunkat - az Építkezés mindent fölfalt…
- Szerintem világos ügy - mondtam. - Tizenöt óra maradt az indulásig. Feltétlenül be kell rakodni az anyagokat, a berendezést, hogy ha ott kétségek merülnek fel, tüstént ellenőrizhessük működőképességüket. Azonkívül ide kell szállítani a professzor lányát. Még mindig a tizennyolcas szektor állomásán tartózkodik? Hiszen neked tudnod kell! szakadt ki belőlem.
- Én nem erre gondolok! - kiáltotta önuralmát elveszítve. Majd zavarba jött, arcát elfedte, s homlokát az asztalon súlyosan heverő ökléhez szorította. - Hiszen nem erre gondolok - folytatta tompán. - Rögtön idehozom a lányt, kigyógyítom, ez így igaz, azonban nem erre gondoltam… hanem úgy általában, az egészre…
Az ember nem teheti, hogy ne segítsen. Még akkor sem, ha nem biztos benne, hogy segítsége hasznos. Különben még a barlangban kihaltunk volna. Ez vérünkben van. Létformánk. Amíg elevenen él bennünk az, ami emberi, segítségünket ajánljuk, ráerőltetjük, rákényszerítjük másokra. A csillagokra is. Most oda repül a professzor lányához, magyarázkodni fog, elmondja, milyen derék ember vagyok… Mert neki sincs más választása. A tehetetlen bölcsesség terméketlen. Kővé dermeszti az embert, megfosztja a szív melegétől. Az, aki képes lemondani a segítségadásról, mert fél, hogy segítségével kárt okoz: halott ember, egykor gerincét vesztette. Teljes biztonsággal soha semmit nem tudsz, de amikor a számítógép téved a szerencsés megoldás lehetőségének kiszámításakor, az ember számára nem marad választás.
- Ó, szóval mindenre! - mondtam, mintha csak most értettem volna meg. - Hát tessék… - elmosolyodtam. - Egy kicsivel okosabbak leszünk. Ismét egy kevéssel okosabbak leszünk.
Felállt. Hatalmas, testes alakja még nagyobbnak s terjedelmesebbnek tűnt a diszpécserszobát elárasztó kékes sötétségben.
- Okosabbak… - dünnyögte.
- Így igaz. De kinek kell most ez a bölcsesség? Igen…
Vállat vontam.
- Mindig jobb, ha egy kicsivel okosabbak vagyunk.
Sokáig nézett a szemembe, mintha nem bízna bennem. Majd megcsóválta a fejét.
- Én magam mondok el mindent a Tanácsban - jelentettem ki. - S igyekszem elérni, tegyék lehetővé, hogy szót kapjak az össztelevíziós adásban. Még aznap. Így jobb és… szóval jobb. Rögtön az esemény után. Különben pletykák terjednek el, s a legundorítóbb az, ha az emberek az álmuk szertefoszlásáról mendemondákból értesülnek. Nincs semmi tisztább, mint az álom, s az álom szertefoszlása is tiszta kell hogy legyen. - Tenyeremmel végigsimítottam arcomon. - Ezt elérem. Te majd segítesz.
Lassan bólintott.
- Így igaz - erősítette meg. Jóváhagyóan kacsintottam neki, s ő válaszul elmosolyodott. Zavartan toporgott.
- Tehát akkor elindulok - szólalt meg.
- Igen, már mondtad - válaszoltam. Odanyúltam a szelektor biokapcsolójához, s rendeltem: - Kávét kérek.
- Dolgozni fogsz? - kérdezte.
- Igen, elüldögélek egy kicsit… Egyedül repülsz?
- De… - zavarba jött. - Hiszen te nem…
- Á! Nem, dehogy. Valamelyik technikusodra gondoltam. Az állomáson van néhány készülék, ezeket le kell szerelni vagy legalább konzerválni. Egymagad el tudod végezni reggelig?
- Vagy úgy, erre gondolsz… Megcsinálom. Hiszen van ott a kiberszolgálatnak néhány robotja.
- No, akkor isten veled. Nem ment el.
- A professzor lánya nem bocsát meg neked, ha most nem sietsz a segítségére.
- Minden bizonnyal - feleltem. - De ha nem bocsát meg, ez azt jelenti, hogy nincs miért nyugtalankodnom. Talán nincs igazam?
- Igazad van - értett egyet. - Te pokolfajzat, ravasz kópé, neked mindig igazad van, igazságod azonban sem az ész, sem a szív igazsága. Ugyan miért? - kérdezte elkeseredetten. - Miért olyan ostoba minden ebben az átkozott életben?
- Erre is tudok válaszolni - jelentettem ki.
- Akkor felelj.
- Azért, mert mindez itt - széles mozdulattal körbemutattam -, mindez jóval bonyolultabb, mintsem hogy elférne itt benn. - Behajlított ujjammal megkopogtattam a homlokomat. - Köphetünk persze az egészre, s vitethetjük magunkat az árral, akkor az élet egyszerre nagyon világos és kellemes lesz. Megszűnik viszont emberi élet lenni, ez a lényeg. Megint megcsóválta a fejét.
- Még mindig ugyanolyan fontoskodó vagy - jegyezte meg szemrehányón. - Még mindig ugyanolyan… Semmi nincs rád hatással.
Elnevettem magam, s kihörpintettem kávémat.
- Tudod… nem is erre gondoltam. Hibák voltak, vannak és lesznek, én azonban… Hiszen lásd be, minél erősebbek és jobbak leszünk, annál jobban növekszenek hibáink. Ez bizonyára törvényszerű. De valóban örökké e törvény hatalmában leszünk? - Hangja elakadt. - Okosabbakká, erősebbekké, szebbekké válunk. Egyszer csak találkozunk másokkal, vagy mi magunk hozunk létre egy új életet, mindez megvalósul, tudom, de vajon a hibák száma, tragikus következményeik is mindig, mindig növekedni fognak… arányosan az álmaink humanizmusával és a megvalósításukra felhasznált eszközök erejével.
Elhallgatott. Hallottam, hogy kapkodva s nagyokat sóhajtva szedi a levegőt.
- Nem tudom, úgy érted-e az egészet, ahogy én… Lehetséges, hogy száz, kétszáz, ezer esztendő múlva az emberek, miközben olyan problémákat oldanak meg, melyek nagyságát s szépségét el sem tudjuk képzelni, tévedni fognak, s ráadásul nem úgy, ahogy mi, hanem százszorta borzalmasabb következményekkel? S lehetséges, hogy a kiábrándulást nem bírván elviselni, önkezükkel vetnek majd véget életüknek? Kapcsolatok foszlanak semmivé, sorsok torzulnak el?
Szerettem volna válaszolni, ő azonban, félvén, hogy félbeszakítom, még gyorsabban, még izgatottabban s kevésbé érthetően, szinte fuldokolva folytatta:
- Igen. Értem. Csak az nem vétkezik, aki nem csinál semmit, ez így igaz, azonban… Szörnyű rágondolnom, hogy a világ válasza a hibánkra - mindig, mindig! - nem enyhülni, hanem szigorodni fog! S azokon, akik nálunk jobbak, tisztábbak, becsületesebbek, derekabbak… - elfulladt, sietve lélegzetet vett, s szinte nyögve folytatta: - akik nálunk sebezhetőbbek… a világ annyiszorta fájdalmasabban végigver, amennyivel terveik becsületesebbek és nemesebbek. Csakugyan tévedéseink, értetlenségünk miatt, mely, teljesen egyetértek vele, nem rosszindulatú; egyszerűen e világunkra vonatkozó jelenlegi ismereteink határozzák meg. - Ügyetlenül megismételte széles kézmozdulatomat. - Csillagok robbannak majd fel? Tejútrendszerek ütköznek össze? Elvesztettük a tévedés jogát. Nem biztosíthatjuk be magunkat, mert természetünknél fogva nem tehetjük, hogy lemondjunk az örökös előrehaladásról… Mi lesz akkor? Valóban nincs más út?
Bizonyára adhattam volna neki békítő választ: más utat egyelőre nem ismerünk. Ezeket a kérdéseket nem hagyhatjuk érvényben. Eltaposnak, ha megpróbálsz válaszolni rájuk, ha egyre ott hurcolod őket a lelkedben. Nem hagynak dolgozni. Lehetséges, hogy mindenben hibát látsz majd, s ettől való félelmedben, akár egy béna, egyetlen mozdulatot sem tudsz majd tenni.
- Tézis, antitézis, szintézis - mondtam lassan. - Célzás, az eltérés meghatározása, pályakorrekció. Nincs más út. Az abszolút hibátlan tevékenység éppolyan absztrakció, mint, tegyük fel, az abszolút szilárd test. A közeledés hozzá, mint minden ideálhoz, akár a párhuzamosok találkozása. Dolgozni kell… helyesbíteni, az ördögbe is, s nem egy helyben filozofálni. Minden lehetőséget kihasználni, minden apróságból kipréselni minden lehetőséget, hogy egy picivel is okosabbak legyünk. Mert csupán ez - csupán ez képes arra s nem az, hogy minden mondatunkhoz hozzáfűzzük a "valóban" szót, hogy a tévedések arányát csökkentsük. Érted?
- Te… - nyögte ki. - Te…
Elhallgatott, s én sem szóltam egy szót sem. Mindent elmondtunk egymásnak. Elfordult, s néhány másodperc múlva hallottam, amint nehéz léptekkel az ajtóhoz kullogott, majd alig hallható sóhajtás jutott el hozzám, s meglepő nagy csend köszöntött be.
Odaléptem az ablakhoz. A tengert nem láttam, csak az eget. Végképp beköszöntött az éjszaka, s a csillagos sötétség hátteréből halovány fényként villant elő a sebesen távolodó gravirepülőgép homályos körvonala. Elrepült. Oda.
Csillagok végtelen, sűrű folyama lángolt az égen. Igyekeztem nem nézni fel, hogy ne lássam ezt az idegen ünnepet - túl sok volt azonban a csillag. S túlságosan fényesek. Mégis felpillantottam. S akár abban a rég múlt pillanatban, amikor rájöttem, hogy házam üres, összeszorult a torkom, s egy másodpercre hatalmába kerített a kétségbeesés. Kitartottam mégis. Ismét kiálltam a próbát.
Kiálltam a próbát, azonban nem tudtam mivel válaszolni a kihívásra.
Egyszerre rájöttem. Megéreztem, s éppen ezért megértettem, hogy ez nem kihívás. S nem is düh.
Nem. A fagyosan ragyogó tejútrendszerek hatalmas tömbjeinek, a halott büszke és idegen anyag végtelen fényévtrillióinak éppoly fájdalmas a magány, akár az embereknek. Végtelenül hatalmas világ nézett rám, mely, amennyire tőle tellett, igyekezett eljutni hozzánk - s neki sem sikerült. Kérte, várta a segítséget, mi azonban még túlontúl ostobák voltunk ahhoz, hogy segíthessünk. S a világ tudta ezt. Várt. Én pedig semmi biztatót nem mondhattam neki a szerény és erőtlen, de mégis egyedül igaz, egyedül lehetséges szavakon kívül.
Egy kicsivel okosabbak leszünk… Kimondtam hangosan. Semmi nem történt.
Nevetséges lett volna abban reménykedni, hogy valami egyszerre megváltozik. Évek, évek munkája szükséges hozzá. S évek reménykedése, melyet nincs mivel igazolnunk. Nincs más út.
Egyszerre elbűvölően könnyűnek éreztem a szívem. Az asztalhoz léptem, hogy kérjek még egy kávét, mert dolgoznom kellett, előttem állt még az éjszaka. Pontosan össze kellett vetni az ő és az én számításaimat s megmagyarázni az összes eltérést, hogy senkiben ne maradhasson kétely. És még valami - legalább hozzávetőlegesen kiszámítani, mennyire nő meg a spontán biolizáció esélye a tejútrendszerekben a mag maximálisan lehetséges, egyelőre elméleti absztrakt aktivitása esetén. Hogy a beismerésen s önigazoláson kívül legyen mit mondanom a Tanácsnak s az emberiségnek. Sietnem kell. Ez a munka elegendő lesz reggelig, ha azonban nem tudora befejezni, valamit összezavarok vagy tévedek, elhalasztom az indulást, s elölről kezdem.

Földeák Iván fordítása