Villányi Dániel - Expedíció a Vörös Bolygóra

Mint az űrben eltöltött hosszú utam során annyiszor, most is az ablak előtt lebegtem. Hát igen, vannak dolgok, amelyeket sohasem lehet megunni. Ilyen például a világűr rejtelmes mélységeiben való gyönyörködés is. 
A súlytalanság viszont nem nagy szám, hamar megszokja az ember. Habár az első napokban (a kezdeti fejfájás és hányinger után) én is élveztem: ide-oda röpdöstem az űrhajómban, lebegő vízcseppeket ittam, és a minden egyes étkezésem során előadott akrobata mutatványommal még az irányítóteremben ülő, legfáradtabb mérnök arcára is sikerült némi mosolyt csalnom. Emlékszem, egyszer mondtam is a küldetés vezetőjének, hogy kérje meg a mesterséges gravitációt kutató tudósokat arra, hogy ne siessenek annyira, hiszen ez az állapot így rendkívül szórakoztató… 

Mivel teljesen egyedül voltam a hajón, és talán a súlytalanság okozta felszabadultságom miatt is (utólag visszagondolva) sokszor az infantilis énem került előtérbe, kihasználva a gravitáció hiánya adta lehetőségeket. Így volt ez akkor is, amikor még az utam elején az egyik ebéd során elkezdtem játszani az étellel. Ezt - a szülők által igen csak helytelenített - cselekményt úgy követtem el, hogy az űrhajó végén pályára állítottam például egy szelet sült krumplit, elrugaszkodtam a faltól, elsuhantam a raktár, majd a lakómodul mellett, miközben leelőztem az általam korábban útnak indított ételdarabot. A hajó elején található vezérlőteremben végül is megálltam, megfordultam, és megvártam, amint a hasábburgonya elegánsan beúszik a hatalmasra tátott számba. Az utolsó „ételúsztatásos” kísérletem során viszont egy adag ketchup (túl gyorsan indítottam útjára) a szemem előtt fröccsent szét az egyik műszerfalon, kisebb rövidzárlatot okozva az egyik kapcsolóban. Végül is nem mertem bevallani az igazságot, így a kötelező napi jelentésemben, mint „tervezői hiba” számoltam be az egyébként jelentéktelen meghibásodásról… 

Aztán pár nap múlva már teljesen természetes volt, hogy ott van a lenn, és ott van a fenn, ahol épp én akarom. Magam is meglepődtem azon, hogy milyen hamar alkalmazkodtam ehhez az új állapothoz: mintha már születésemtől fogva mikrogravitációs környezetben éltem volna. Hogy ez mégsem így volt, arra csupán az utálatos, minden nap kötelező sportgyakorlatok emlékeztettek. A napi több óra edzést leszámítva viszont szinte azt csinálhattam, amit akartam. 
Szabadidőmet pedig általában az űrhajó valamelyik ablaka előtt töltöttem. Hihetetlennek tűnik, de (az én esetemben legalább is) képtelenségnek tűnt megunni e végtelen, rejtelmes világban való gyönyörködést. 
Tehát, amint azt már említettem, most is épp a világűr csodáit kémleltem az elsötétített vezérlőfülkéből. Kilenc hónaposra nyúlt utazásom során viszont most először híján voltam a nézelődésre szánható időnek. Mégis, mint már oly sokszor, ismét lenyűgözött az egész ablakot betöltő bolygó látványa. Az expedíció célját képező planéta a maga mérhetetlen szépségével a szemem előtt lebegett. Ahogy közeledtem felé, az égi tünemény felszíne napról-napra részletesebben tárult a szemem elé. A kietlen, Vörös Bolygó emberi szavakkal le nem írható szépsége úgy érzem, akkor örökre rabul ejtette a lelkem. 

A Föld és a Mars közötti hosszú utat kozmikus léptékkel mérve csigalassúsággal tettem meg. Mégis, a Reménység fedélzetén eltöltött kilenc hónap viszonylag hamar eltelt. Emlékszem, először végignéztem, ahogy a szülőplanétám gombostűfej nagyságúvá zsugorodik, majd hosszú hónapokon át a csillagokban gyönyörködtem, míg szemügyre nem vehettem a célbolygó egyre részletesebben kibontakozó felszínét. 
A Nagy Világégés (vagy ahogy sokan hívták, a Háború) óta több mint százötven évnek kellett eltelnie, mire az emberiség végre eljutott oda, hogy megépítse a Reménységet. E bolygóközi űrhajó segítségével végleg megbizonyosodhattunk arról, hogy van-e élet a Vörös Bolygón, vagy sem. Egyszemélyes küldetésemet tehát joggal tekinthettem történelmi jelentőségűnek. 
Az űrben eltöltött, hosszú „bolyongásom” alatt egyébként nem sokat beszéltem. Ahogy távolodtam az otthoniaktól, egyre ritkábban és egyre rövidebb ideig vehettem föl a kapcsolatot velük. Eleinte még élveztem a televideós beszélgetéseket, mivel azok sokat segítettek a magány elviselésében, illetve megszokásában. Ám ahogy távolodtam, egyre többet kellett várni a válaszra. Így egy idő után kifejezetten bosszantott, hogy a feltett kérdésemre csak negyed óra múlva jött meg a válasz. A kötelező protokollt és a jelentéseket leszámítva nem is nagyon beszéltem az otthonmaradtakkal. Még magamban sem nagyon beszéltem, inkább csak gondolkodtam… 

Az expedíció során szinte minden (természetesen TV-adáson keresztül lebonyolított) interjú során föltették nekem azt a kérdést, hogy milyen érzés egyedül utazni. Ilyenkor mindig elmondom a hivatalos indoklást, mely szerint azért állt egy főből a legénység, mert a pszichológiai és a szociológiai tesztek során ez a variáció tűnt a legmegvalósíthatóbbnak. Magamban persze mindig hozzátettem, hogy valójában azért megyek egyedül, mert így a költségeket jócskán lejjebb tudták szorítani… 
Mindezek mellett egyébként nem éreztem nagy tehernek az egyedüllétet: ugyanolyan hamar megszoktam, mint a súlytalanságot. Talán ebben az segített sokat, hogy én mindig is egy magányos típus voltam. 
Szinte karnyújtásnyira tőlem tehát ott lebegett a Vörös Bolygó. Szívem a torkomban dobogott: még pár óra, és a rőt színű, sziklás felszínére léphetek! Igen, az emberiség nevében elsőként azóta, hogy… 
A központi számítógép egy hangos sípszóval jelezte, hogy videó-üzenetem érkezett. Be kellett fejeznem tehát a bámészkodást. Utoljára szemügyre vettem még a rózsaszínű, ritkás, néhol fátyolfelhőkkel tarkított légkört, az alant elterülő, rojtosan fodrozódó hegyláncokat, a végtelen, kietlen síkságokat és a hatalmas, rég kiszáradt folyó- és tengermedreket. 

Ahogy arra számítottam, az üzenet a leszállási engedélyt, valamint az emberiség - a küldetésvezető által tolmácsolt - jókívánságát tartalmazta. Nyugtáztam az üzenetet, és tüstént hozzáláttam a landolás előkészületeihez. 
Valójában ekkor sem akadt túl sok tennivalóm, hiszen a fedélzeti számítógép mindent elvégzett helyettem. Nekem csupán az a feladat jutott, hogy ellenőrizzem, minden rendben megy-e. 
A Reménység segédrakétáinak segítségével bolygókörüli pályára állt. A háromszáz kilométerrel alattam tovasuhanó táj szépsége lenyűgöző volt. E magasságból gyönyörű kilátás nyílt a szűrkés-vöröses hegyláncokra, a sárgás, kiszáradt folyómedrekre, valamint a vörös homokdűnékre. 
A biztonsági előírásoknak megfelelően fölvettem a szkafanderemet, majd beszíjaztam magam a pilótaülésbe. Miután a Reménység megfelelő pozícióba került, engedélyeztem a robotpilótának a hajtóművek begyújtását. 

Megkezdtem az idegen bolygó légkörébe történő behatolást. A hajó erőteljes rázkódásba kezdett, s ahogy beléptem a sűrűbb légkörbe, vöröses izzás homályosította el az elülső ablakokon való kilátást. Miközben az iszonyatos súrlódás miatt létrejött kis tűzlabdácskákat néztem, amint azok leszakadnak a Reménység felhevült orrészéről, eszembe jutott, hogy most tartok a küldetés legveszélyesebbnek tartott részénél. A több tízezer kilométer per órás sebességgel történő ereszkedés pár perce alatt úgy éreztem, hogy a szervezetem életem végéig elegendő adrenalint termelt… 
A rövid ideig tartó zuhanás után iszonyatos lökés rázta meg az egész hajótestet: bekapcsolódtak a stabilizáló-, majd a fékezőrakéták. Az ablakok elől eltűntek az ionizált légkör okozta tűzlabdák, s megpillantottam a horizontot, ahol a vörös föld a rózsaszínű éggel találkozott. 
Bármennyire is csodálatos és felemelő volt számomra ez a pillanat, nem engedhettem a kísértésnek, hogy e magasságból megcsodálhassam az imént szemem elé tárult tájat. Tekintetemet ugyanis a monitorra kellett szegeznem, mert a leszállást már kézi irányítással kellett elvégeznem. Miután száz méteres magasságig ereszkedtem, hol a radarképet, hol pedig az alant tovasuhanó tájat fürkésztem a Reménység számára megfelelő leszállóhelyet keresve. 

Rövid keresgélés után ráleltem egy kiszáradt folyómederre, ahol a terv szerint a szabadtéri vizsgálatokat kellett elvégeznem. A tudósok szerint ugyanis egy ilyesféle helyen volt leginkább esélyem az élet nyomaira bukkanni. Berepültem hát a mederbe, majd egy viszonylag kevésbé sziklás terület fölött pár méterrel lebegve megálltam, s kiengedtem a Reménység „futóműveit”. A hat robosztus, teleszkópos talp a helyére ugrott, s én finoman letettem a gépet. 
Leállítottam a hajtóműveket, s a székemben hátradőlve megkönnyebbülésem jeléül nagyot sóhajtottam: túléltem a leszállást, és a Reménység sem sérült meg! A hajtóművek által korábban felkavart por lassan leülepedett, és elém tárult a Vörös Bolygó kísérteties felszínének lenyűgöző látványa. 
Amikor föl akartam emelni a kezem, hogy kikapcsoljam a biztonsági hevedert, észrevettem, hogy ismét van súlyom. A kilenc hónapig tartó súlytalanság után különös érzés volt újra talpra állni, de az űrben végzett rengeteg edzésnek megvolt a haszna: szerencsére hamar alkalmazkodtam az új viszonyokhoz. 
Ezután a tizennyolc hónaposra tervezett küldetésem legérdekesebb (és a leszállás után a legizgalmasabb) pillanatai következtek. Miután egy rövid videó-üzenetben tájékoztattam az otthoniakat a sikeres földetérésemről, nekiláttam a felszíni sétához való felkészüléshez, habár ez az általunk megszokottól eltérő gravitáció miatt kicsit több időt vett igénybe, mint gondoltam. Fölvettem a speciálisan a kinti szélsőséges viszonyokra kifejlesztett szkafandert, magamra csatoltam a sisakot, s a zsilipkamrán keresztül kimentem a Reménység külső rámpájára. 

Egész életemben erre a pillanatra vártam: ünnepélyesen a bolygó felszínére léptem. Az űrhajón és a sisakomban elhelyezett kamerák természetesen mindent rögzítettek. Szinte hallottam a sok százmillió ember tapsát, amint otthonaikban, a tévében az élő (a nagy távolság miatt hozzájuk valójában negyedórás késéssel megérkező) közvetítést nézve ekképp örvendeznek. 
Eszembe jutott Neil Armstrong, aki elsőként tűzött ki zászlót idegen égitest felszínén. Azt hiszem, ő is hasonlóképp érezhette magát, mint ahogyan én abban a csodálatos pillanatban. A különbség talán az volt, hogy neki volt mit kitűzni, nekem pedig nem. Odahaza ugyanis az Űrügynökség Etikai Bizottsága egy több éven át tartó vitát lezárva még annak idején úgy döntött, hogy nem volna helyénvaló bármiféle zászlónak is a kitűzése. Ezzel a döntéssel egyébként (mint ahogy azt már az interjúkban oly sokszor el is mondtam) jómagam is egyetértettem. 

Nem sokat álldogáltam az űrhajó mellett: miután kipakoltam a raktérből a temérdek spektrométert, életkutató- és meteorológiai berendezést, összecsukható napelemtáblát, antennát, állványt, lézertükröt, kamerát és egyéb műszert, egy pár eszközzel a kezemben megmásztam a kiszáradt folyómeder falát. 
Lassan haladtam. Egy nagyobb esés veszélye az éles sziklák között óvatosságra intett. Szkafanderem megsérülése akár a halálomat is okozhatta volna: a kinti mérgező gázok belélegzése ugyanolyan veszélyt jelentett számomra, mint a rendkívül káros sugárzás elnyelése. 
Jó negyed órás mászás után végül is felértem a fennsíkra. Megálltam kifújni magam, s szétnéztem a kietlen tájon. A felszín ekképp elém tárult látványa döbbenetes volt: amíg élek, nem fogom elfelejteni. A Nap épp akkor delelt, s egy-két fátyolfelhő kivételével a rózsaszínű égbolt tiszta volt. Tőlem északra és nyugatra, a néhai folyó (Istenem, de szép is lehetett!) partjától nem messze jókora hegyek magasodtak, míg kelet és dél felé, a medren túl hatalmas síkság terült el, ameddig csak a szem ellátott. Az északnyugati hegyek robosztus, csupasz sziklái baljóslatúan magasodtak fölém. A síkságon mindenütt kisebb-nagyobb kő hevert, mintha egy óriás görgette volna őket oda réges-régen. És minden vörös volt: a meder, a síkság, a kövek, a homok, és a mögöttem magasodó hegyek. Változatosság csupán a színek mélységében volt: egy kő annál sötétebb volt, minél több vas-oxid, vagyis rozsda rakódott le rajta az évek során. 

Rápillantottam a csuklómon elhelyezett kis kijelzőre: mínusz százharminckét fok Celsiust mutatott, a sugárzás pedig többszöröse volt annak, amit egy élőlény képes lenne elviselni. Hírtelen olyan naivnak éreztem az emberiséget (és így magamat is): már évtizedek óta rendületlen hittel keressük az életet egy olyan környezetben, ahol olyan erős a sugárzás, hogy még a legellenállóbb egysejtű sem képes életben maradni (a rendkívüli szárasságról és a hidegről nem is beszélve). Mikor ismerjük már be végre magunknak… 
Abbahagytam a bámészkodást, és felállítottam a magammal vitt műszereket, majd visszamásztam a mederbe az űrhajóhoz, s folytattam a különféle mérőeszközök kihelyezését, illetve a kőzetminták begyűjtését. Már közeledett a napnyugta, mire végeztem a munkával. 
Hogy mi lett ezeknek a méréseknek az eredménye, azt bárki elolvashatja az azóta megjelent tudományos folyóiratokban, tankönyvekben. A leglényegesebb eredmény talán az volt, hogy végleg bebizonyosodott: a Vörös Bolygón már jó ideje nem létezett élet, bármennyire is bíztunk ennek az ellenkezőjében. 

Mire végeztem a kötelező feladatokkal, már csupán fél órám maradt a beszállásig. Elsétáltam hát jó százötven méterre a Reménységtől, hogy jobb rálátásom legyen a naplementére. Találtam egy megfelelő méretű követ (nem kellett sokáig keresgélnem), amelyre rögtön le is ültem, mivel rettenetesen elfáradtam a sok hajlongásban és cipekedésben, nem beszélve az idegen planéta miénktől jócskán eltérő gravitációjáról. 

És akkor megláttam: az a valami előttem feküdt, félig a rőt színű homokba temetve. Egy rozsdamarta kő vagy fémdarab volt az. Ami a figyelmemet mégis magára vonta, az a tárgy szokatlan alakja volt: túl keskeny és túl szabályos volt ahhoz, hogy csupán egy legyen az itt heverő milliónyi kő közül. Lenyúltam hát, s kézbevettem. Az alakja leginkább egy rozsdás fémpálcához hasonlított, mely a közepén körülbelül kilencven fokos szögben meg volt törve. A „pálca” egyik oldalán a vége enyhén behajlott, míg a másik oldala két, leginkább valamiféle körkörös formát vett föl, mint két, rozsdás karika. Az egész rudacska nem volt hosszabb húsz-huszonöt centiméternél. Mindebben az volt számomra a különös, hogy nehezen tudtam elképzelni, hogy ezt a kő- vagy fémdarabot a hajdani folyó vagy a szél formálta volna ily nem mindennapi alakúra. Pedig minden bizonnyal ez kellett, hogy legyen a magyarázat a furcsa rozsdás rúd megszokottól eltérő alakjára. A tárgy egyszerűen természetellenesnek tűnt: egyáltalán nem illett bele a környezetébe. És az alakja is olyan ismerős volt számomra… 

Nem akartam lemaradni a napnyugtáról, úgyhogy a fura kis fémdarabot (vagy követ?) betettem egy mintatartó dobozba, s nem is foglalkoztam vele többet. Megcsodáltam viszont a naplementét. Sajnos arra már nem volt időm, hogy ismét fölmásszak a meder lankás falán, de még így is lenyűgöző volt végigézni, amint a már oly sokszor látott Nap nem az otthoni, zöld tájak mögött, hanem itt, e kietlen kősivatag vörös sziklái között tűnik el. 
Egész életemben azért dolgoztam, hogy eljuthassak ide. Ez volt minden álmom, és tessék, mégsem éreztem magam boldognak. Valami rettenetesen nyomasztott a körülöttem elterülő tájban. Azóta már rájöttem, hogy mi volt akkor a baj: az élet jelenlétét hiányoltam. Az életet, amely valaha benépesítette ezt a különös, távoli bolygót. Az életet, amely egyszer csak eltűnt innen, síri csöndet hagyva maga után a kietlenné vált, halott égitesten. Ez alól csupán a néha feltámadó szél volt kivétel, amint olykor-olykor végigsöpört a hideg, élettelen tájon. 
Már sötét volt odakinn, amikor bezártam magam mögött a zsilipkamra ajtaját. A tervnek megfelelően szálltam föl a halott Vörös Bolygóról, s pár órával később megkezdtem hosszú, eseménytelen utamat hazafelé. 

A hazafele tartó kilenc hónapos út során gyakran nézegettem azt a fura, rozsdamarta fémdarabot. Hamarosan felismertem, hogy mi is volt az valójában, s arra is rájöttem, hogy ehhez hasonlót utoljára még gyermekkoromban, egy múzeumban láttam. A majd százötven évvel ezelőtti Nagy Világégés előtt sokan használták ezt, sőt, ha jól emlékszem, az ükapám (aki egyike volt azoknak, akik a Háború elől menekülvén elsőként érkezetek telepesnek a szülőbolygómra) is használt ilyet, a rossz látása matt (akkor még ugyanis nem volt kötelező a születés utáni szemműtét). Legalábbis a megörökölt, poros videó lemezek tanúsága szerint ilyet viselt. Istenem, azok a régi, rossz minőségű felvételek! 
Azok a telepesek (köztük az ükapám) mind egy szálig hősök voltak. Ők népesítették be az akkor még sivár szülőplanétámat élettel, teremtették meg a tiszta, folyékony víz és a belélegezhető levegő feltételeit. S mindezt kevesebb, mint száz év alatt! Hősök voltak, mert mindezt külső segítség nélkül kellett megtenniük: az emberiség bölcsője ugyanis addigra már lángokban állt, hiszen a Háború utolsó percei, a Nagy Világégés senkit sem kímélt az előtte oly gyönyörű planétán. 

Másfél éves utam vége felé közeledve egyre izgatottabb lettem: alig vártam már, hogy ismét friss levegőt lélegezhessem, hogy újra kiülhessek a kertemben a kedvenc kis hintaágyamra a lugas alatt, de legfőképp, hogy újra emberek között lehessek. 
Aztán egyszer csak elérkezett a várva-várt nap: a tervezett időpontban sikeresen leszálltam. Emlékszem, vakítóan sütött a nap, s a leszállópálya szélén hatalmas tömeg várakozott. Kiléptem a Reménység rámpájára, s teleszívtam tüdőmet friss levegővel. A kamerák rám szegeződtek, a tömeg tapsolt, a riporterek pedig már a távolból kérdésekkel bombáztak. Végre haza értem! 
A rámpáról leléptem a Marsra, s kezemben a Földről hozott rozsdás, meghajlott szemüvegkerettel elindultam az izgatott tömeg felé.