Villányi Dániel - A daru

Matt Taylor rendőrnyomozó hivatali autójával leparkolt az építkezés mellett. Miután megállt, ráhajolt a kormányra, és a szélvédőn át feltekintett a kocsija előtt magasodó, épülőfélben lévő felhőkarcolóra. 
Előtte egy irdatlan méretű betonkolosszus ívelt az ég felé. A tekintélyes méretekkel rendelkező toronyház alsó száz emeletén már az ablakok is a helyükre kerültek, jelezvén a külső építkezés ottani befejeztét. Ezzel szemben az e fölötti szinteken a hatalmas üvegtáblákon kívül maguk a válaszfalak is hiányoztak még. Emiatt a felhőkarcoló be nem fejezett, monoton ismétlődő, felső szintjei Mattet leginkább egy óriás gerincoszlopára emlékeztették. A máris szédítő magasságokig elért, félkész toronyház kivilágítatlan teteje az éjszaka homályába veszett. 
- Jól haladhatnak. - gondolta magában, mivel a feltételezett gyilkosság helyszínét, a toronyház tetejét szabad szemmel már nem lehetett látni. Leállította a motort és kiszállt a kocsiból. Az utca csöndes volt: ilyenkor, este kilenc óra tájt már minden jóravaló ember az otthon melegénél üldögélt. Őt is útban hazafelé érték utol rádión, hogy vállalja el ezt az ügyet. Ilyenkor már rég otthon nézhetné a híreket, hátradőlve kényelmes foteljében… 
- De a munka, az munka. - sóhajtott, és elindult az építkezés bejárata felé. 

Bár még csak november eleje volt, az ember lehelete már jól látszott a hidegben. A kihalt, gyéren megvilágított utcán senki sem volt rajta kívül. Ilyen későn a munkagépek sem jártak már, s egy trafó halk búgásán, és egy távoli szirénán kívül semmi sem hallatszott: az üres utcán csak a tél közeledtét jelző, hűvös szél süvített végig, eldobált újságpapírokat görgetve maga előtt. A magas, sötét hajú férfi fekete ballonkabátjába bele-belekapott a szél. Matt megborzongott a gondolatra, hogy ha lenn ilyen hideg, szeles az idő, akkor milyen lesz majd fenn, több ezer méteres magasságban… 
Rövid séta után megtalálta az építkezés bejáratát, egy hatalmas, reflektorral megvilágított kaput, amely mellett egy kis őrbódé kapott helyett. Ahogy közeledett a kis építményhez, hallotta, amit odabenn, egy tévében épp az esti híreket mondják: „…a múlt heti meteorhullásnak tehát eddig összesen négy sérültje van. A tegnap országszerte látható hullócsillagok ezzel szemben úgy tűnik, nem érték el a földfelszínt. A csillagászok szerint a meteorraj, melyen bolygónk az utóbbi hetekben éppen áthalad, a Naprendszeren kívülről érkezett, és nem kizárható, hogy az elkövetkező napokban újabb…” 

- Marhaság! - fintorodott el Matt az újabb szenzációhajhász hír hallatán. Odasétált a bódé ablakához, és nyomozó igazolványával bekopogott rajta. A bent ülő pocakos, borotvát régen látott, harmincöt év körüli férfi bambán rábámult a jövevényre, majd az igazolványára. 
- Á, Mr. Taylor! Jó estét kívánok! Kicsit korábbra vártuk ám! A zsaruk már egy negyed órája elmentek. No, ha az óta már beszélt velük, akkor semmi baj. Kövessen, kérem! - mondta a biztonsági őr, majd kikapcsolta a kis tévéjét és kijött az őrbódéból. Egy halom beléptető kártyát tartalmazó kulcscsomóval a kezében elindult a konténerek és hatalmas munkagépek között az épület felé. Út közben beleszólt recsegő CB rádiójába: 
- Halló, főnök! Megjött a Nyomozó Úr. Öt perc múlva fönn vagyunk! - mondta flegmán, majd hatalmas zsebébe süllyesztette a rádióját. A már jócskán a negyvenes éveit taposó, elegánsan felöltözött nyomozó pár lépéssel lemaradva követte őt, s közben szórakozottan nézte az előtte cammogó, kacsa járású, szedett-vedett egyenruhájú éjjeliőrt. 

Beértek az épület félkész előcsarnokába, melyet csak pár reflektor világított meg több szintnyi magasságból. Matt Taylornak úgy tűnt, mintha itt még hidegebb lett volna. Kis idő múlva odaértek a liftekhez. A liftaknák már igen, de maguk a liftszerelvények még nem voltak készen. Helyettük egy ideiglenes, korláttal ellátott, rácsos felvonó várakozott az egyik, szintén ideiglenes liftajtó mögött. 
Az őr egyik kártyáját az irányítópanelba helyezve aktiválta a felvonót, majd beütötte az úti célt, a háromszázhuszonkilencedik szintet. Kérges tenyerével rácsapott a zöld indítógombra, és a lift velük együtt lassan emelkedni kezdett. 
- Tudja, én láttam. Elég ronda látvány volt ám. Persze ezt pont magának mondom, aki nap, mint nap ilyeneket lát, ugye? Hogy durvábbakat is? Azt a mindenségit! - hüledezett az éjjeli őr, miközben azzal volt elfoglalva, hogy a nyitott, gyorsan haladó felvonót át-átjáró erős huzatban valahogy rágyújthasson egy szál cigarettára. Matt eközben a tovasuhanó szinteket nézte: mintha soha sem akart volna véget érni e különös, rémálomba illő utazásuk a sötét, csupán itt-ott megvilágított betonrengetegben. Miután az őr sikerrel járt, mélyet szívott cigarettájába, majd folytatta: 
- Egyébként ismertem a srácot. No nem annyira, csak néha váltottuk egy-két szót. Tudja, sok darukezelő dolgozik itt. Olyan értelmes feje volt… 

Végre fölértek a háromszázhuszonkilencedik szintre. Matt megnyugodva vette tudomásul, hogy a szél mégsem fúj annyira, mint amire számított. A liftajtó kinyílt, és egy hatalmas, úgy négy méter magas, száz méternél is szélesebb terembe érkeztek. A válaszfalak még hiányoztak, ezért a liftaknákat és az oszlopokat leszámítva teljesen egybefüggő, fedett helyiségben voltak. A válaszfalakhoz hasonlóan az ablakok sem készültek még el, így remek kilátás nyílt a szomszédos felhőkarcolókra, illetve az éjszakai városra. 
- No, itt is volnánk. - jegyezte meg a biztonsági őr, miközben kiszálltak a liftből. Eltaposta cigarettáját, majd biccentett. - A főnök már várja. 
Nem messze a liftajtótól egy jól öltözött, ötven év körüli férfi ült egy leselejtezett irodai forgószéken. Az előtte lévő, íróasztalként szolgáló, méretes ládán gépelt épp valamit hordozható számítógépén. Érkezésükre összecsukta az ütött-kopott kis szerkezetet, és kezet rázott Mattel. 
- Jó estét kívánok! Azt hittem, hogy ma már nem is jön. A nevem Keneth Zond, én vezetem itt a munkálatokat. Beszélt már a rendőrökkel? És a képeket is átküldték Önnek? Remek! Akkor megmutatom, pontosan hol is történt ez a szörnyű baleset. Én legalább is remélem, hogy csak baleset volt. Kövessen, kérem! - intett, majd elindult a terem túlsó vége felé. Miközben a fényszórókkal megvilágított, burkolat nélküli, hatalmas teremben végigsétáltak, Mr. Zond folytatta a beszédét. 
- Nem tudom, mennyire olvasta a jelentést, úgyhogy nyugodtan szóljon közbe, ha olyat mondok, amit már tud. Tehát Joe Staninskyről van szó. Már több mint tíz éve alkalmazom, és annyit biztosan elmondhatok róla, hogy profi darus volt. Egész életében ezt csinálta, ezért is furcsállnám, ha csak úgy leesett volna onnan. Az eset egyébként ma hajnal történt. Fél hatkor vette át a CB rádióját, még azt is látták, amikor felment. Aztán hat előtt pár perccel az egyik munkás megtalálta a holttestét nem messze a darutól. Darabokban. 
Miközben az építészmérnök beszélt, odaértek egy rozoga teherszállító lifthez. Beszálltak, és a mérnök gyorsan elmagyarázta, hogyan működik: 
- Látja, ennyi az egész. Ehhez a lifthez nem kell beléptető kártya. - majd a biztonsági őrhöz hasonló laza mozdulattal rácsapott a zöld gombra, és a teherlift nagyot nyögve, lassan megindult velük felfelé. Mr. Zond a felvonó nyüszítő motorját túlharsogva folytatta beszédét. 
- Délután a munkaügyisek is kinn voltak. Ők és a rendőrök is azt mondják, hogy baleset történt. Mivel viszont nem volt szemtanú, hivatalból kötelesek voltak elrendelni a nyomozást. Az építkezés utolsó negyedénél tartunk, kicsit késésben is vagyunk, úgyhogy a hátam közepére nem kívánom ezt az egész cécót. Remélem, Ön is arra a véleményre jut majd, hogy csak baleset volt. Más sem hiányozna nekem, mint egy gyilkossági ügy a saját csapatomban! Egyébként harmincnyolc éves volt, két fiú apja, egyszer be is mutatta nekem őket… 
Miközben a munkavezető beszélt, felértek a „tetőre”, pontosabban arra a szintre, ameddig az építkezésben eljutottak. Fölöttük már nem a betonmennyezet, hanem a csillagos ég volt. Úgy négy-öt szintet haladhattak a teherfelvonóval, Matt nem is figyelte, hogy pontosan mennyit. A majdani háromszázharmincvalahanyadik szinten jártak, melynek a mennyezete csupán egy kis részen készült még el. Egy-két erősebb fuvallattól eltekintve a szél egészen elviselhető volt. 

Az emelet két átellenes részén egy-egy hatalmas, égbenyúló daru magasodott. Az egyik, Mattéktől távolabbi acélváz monstrum egy több tonnás konténert tartott a magasban. Semelyik darun sem égtek reflektorok, nyílván a haláleset miatt szünetelt a munka. Mintha a munkavezető a nyomozó gondolatában olvasott volna, így szólt: 
- Ma munkaszüneti napot rendeltem el a felső szinteken. De holnap hajnal gőzerővel folytatjuk! Már így is csúszásban vagyunk… Jöjjön, megmutatom, hova esett. 
Matt követte a férfit, aki a távolabbi daru felé vette az irányt. Csak pár métert haladtak, amikor egy földre rajzolt, elnagyolt krétakörnél megálltak, viszonylag távol a daru talapzatától. A kör belsejében a szétszórt klórpor ellenére jól láthatóan vöröses volt a beton. A körön kívül is voltak további, kisebb, mással össze nem téveszthető foltok. Némi várakozás után Mr. Zond így szólt: 
- Nézze, Mr. Taylor, nekem most el kell mennem. Ha bármi kérdése van, itt a számom, hívjon nyugodtan! Itt hagyom Önnek a rádiót, ezen le tud szólni az éjjeliőrnek. Majd ő följön Önért, a liftig. Oda pedig a teherlifttel lehet lejutni. Emlékszik az útra, ugye? Hát akkor minden jót! - mondta, aztán sóhajtott egy nagyot. Mindeközben le sem vette a szemét a krétakörről. Majd köszönésképpen intett egyet, és eltűnt a teherlift irányában. 
Matt Taylor egyedül maradt a gondolataival. Végre. Már nagyon unta ezt a műszakvezetőt, vagy kit. Persze nem akarta félbeszakítani, de már igencsak várta, hogy magára maradhasson. Természetesen semmi újat nem tudott mondani neki. Leszámítva talán a halott férfi gyermekeiről… 

A rendőrök mindent átküldtek neki. Látta a fotókat, olvasta a jelentéseket. A darukezelő valószínűleg a kis irányítófülkébe való beszállás közben csúszhatott meg, és olyan szerencsétlenül eshetett, hogy semmiben sem tudott megkapaszkodni. Az is elképzelhető volt, hogy amikor elcsúszott, beverte a fejét a korlátba, és ezért nem tudott megkapaszkodni. Még akár egy esetleges rosszullét is okozhatta a szerencsétlen kimenetelű balesetet. Ennek pontos megállapítása viszont már a törvényszéki orvos szakértők feladata volt, habár nem lesz könnyű dolguk, gondolta Matt, felidézve a fotókon látottakat. 
A rendőrök huszonnégy embert kérdeztek ki, ezek közül a munkaügyisek később többet újra kihallgattak. Az őröktől az épp ott dolgozó segédmunkásokon keresztül Mr. Zondig mindenkit végigkérdeztek. Matt Taylor idefele jövet a kocsijában (a robotpilóta úgy is jobban ismerte nála a város ezen részét) többször is átolvasta az ezeket a beszélgetéseket tartalmazó jegyzőkönyveket, de nem talált semmi bűncselekményre utaló jelet. Nem kellett sokat gondolkodnia, hogy megállapíthassa: baleset, nem pedig emberölés történt. Matt örömmel nyugtázta, hogy ma mégsem fog olyan későn hazamenni. 

Még mielőtt a CB rádión leszólt volna az éjjeliőrnek, hogy jöjjön föl érte, otthagyta a krétakört, és elsétált a daru talapzatához, egészen az épület széléig. Az éjszakai város gyönyörű látványa tárult elé, háromszázharmincvalahány emelet magasságból. A lenti, zsúfolt város forgalmának zaját elnyomta a Matt haját összekócoló szél süvítése. Még innen, a magasból is jól látszottak a széles sugárutakon haladó hosszú, végeláthatatlan sorokban kígyózó kocsik sárga és piros fényei. A metropolisz fontosabb útvonalai, mint megannyi kivilágított ér, lüktetett az összehangoltan beállított jelzőlámpák ütemére. A messzi horizontot eltakarták a távoli belváros több ezer emeletes, szorosan egymás mellett felépült épületmonstrumai. 
A látvány lenyűgözte Matt Taylort. Otthoni erkélyén gyakran órákat töltött el a város hatalmas épületeiben való gyönyörködéssel, bár ő nem lakott ilyen magasan. Mégis, a százötvenhatodik emeleti, egyszobás blokklakásából nyíló kilátás is elegendő volt ahhoz, hogy akár órákig rabul ejtse őt a nyüzsgő környék forgataga, és az abból kinövő merész épületek formai sokszínűsége. 
A kilátást csak egy-két, a közelben lévő, jócskán az épülőfélben lévő toronyház fölé magasodó irodaház korlátozta. A közeli felhőkarcolók sötét, egybefüggő üvegablakain visszatükröződött a Telihold, amint azt épp fátyolfelhők takarják el. Csak kevés túlórázó ablakában égett a villany. A szemközti, legközelebb álló, kecsesen ívelő üvegtorony oldalán Matt megpillantotta a mellette magasodó hatalmas, jellegzetesen narancssárgára festett daru tükörképét. 

Már épp megfordult volna, hogy visszasétáljon a teherlifthez, amikor hatodik érzéke azt súgta neki, hogy valami még sincs rendben. Hamarosan meglátta e különös érzés okát is. A daru tükörképén jól kivehető volt, amint az nagy magasságban egy konténert tart. Matt megfordult, és felnézet a mellette tornyosuló darura, melynek elején valóban ott himbálózott a felfüggesztett konténer. 
A hatalmas, rozsdás színű láda teljes magasságig fel volt húzva, és körülbelül a daru felső tartóvázának a felénél lógott. Matt tudomása szerint a darukon tilos volt bármilyen terhet hagyni üzemen kívül való helyezésük után. Úgy látszik, gondolkodott tovább, ez volt Joe Staninsky utolsó munkája, hisz a rendőrökön kívül a baleset óta senki sem járt fenn, a hatalmas emelőszerkezet vezérlőkabinjában. Az épület átellenes oldalán felállított másik darun ezzel szemben semmi sem lógott: hatalmas, többfunkciós acélkampója baljóslatúan himbálózott a sötétben. 
Egyébként a jegyzőkönyv szerint mindent rendben találtak fent. Mivel az irányítófülke ajtaja csukva volt, a jelentésben írottak szerint egyértelműnek tűnt, hogy Joe Staninsky még azelőtt zuhant le, hogy bemászott volna a kis fülkébe. 
- Várjunk csak! - gondolkodott most már hangosan. - Ha még be sem mászott a fülkébe, hogy a fenébe tudta fölemelni azt a konténert? 

Hogy megbizonyosodjon arról, hogy jó nyomon jár, fölhívta Mr. Zondot. A vonal túlsó végén a munkavezető álmos hangon jelentkezett be: 
- Halló? Mi? Ja, Ön az. Maga még ott van?! Már tíz óra is elmúlt! Persze, tudok segíteni. Igen, jól gondolja, a darukat mindig tehermentesítjük, amikor használaton kívül vannak. Fennmaradt egy konténer? Ó tényleg, erre nem is figyeltem. Emiatt ne aggódjon, hajnalban úgy is megindul a munka, és akkor majd a helyére teszik. Ja, hogy tegnap este is ott volt-e már? Nem, az kizárt! Fegyelmi jár annak, aki ilyen mulasztást követ el. Egyébként minden rendben? Jól van, akkor holnap várom a hívását. Jó éjt! 
Miután megszakította a vonalat, végig a magasban lógó konténert nézve elindult afelé, hátha így egy kicsit többet lát belőle. Lassan sétált, szemeit közben végig a szélben lágyan himbálódzó fémdobozra szegezte. Pontosan alatta megállt, és le sem véve a szemét róla, magában gondolkozott. A konténeren semmi különöset nem látott: sértetlennek tűnt, ajtói pedig zárva voltak. 
Miközben ott állt gondolataiba merülve, valami furcsa szag csapta meg az orrát. Fertőtlenítő lehetett, és még valami, valami ismerős… 
Matt levette tekintetét a fölötte himbálódzó konténer aljáról, és lassan lenézett. 
- Az Istenit! - káromkodott hangosan, amikor észrevette, hogy pontosan annak a bizonyos krétakörnek a közepén állt. Gyorsan kilépett belőle, majd megpróbálta lenyugtatni magát, hogy tiszta fejjel gondolkodhasson tovább. Kicsit odébb sétált, hogy egyszerre láthassa a holtest helyét, a konténert és a hatalmas darut. Szinte érezte, amint agyában azok a bizonyos kis fogaskerekek egyre gyorsabban forognak. 

Hamar megtalálta a hiányzó láncszemet. Ez a láncszem pedig Joe Staninsky holttestének az elhelyezkedése volt. Mint mindenhol máshol, az irányítófülke ez esetben is a daru tetején, közvetlenül a függőleges rácsoszlop mellett kapott helyett. Ha Staninsky a vezérlőkabinból zuhant volna ki, még egy erősebb széllel számolva is a daru talapzatától legfeljebb csak tizenöt méterre eshetett volna. A valóságban viszont ez a távolság körülbelül ötven métert tett ki, ráadásul a holttest pont a daru által magasba emelt konténer alatt feküdt. Vagy mégis, ennyire erősen fújt volna a szél, és csak a véletlen műve lett volna, hogy Staninsky pont a teher alá zuhant? 
- Túl sok a véletlen. - morogta Matt, majd elindult a daru felé. 
Miután odaért az égbetörő acélszerkezet talapzatához, megvizsgálta, miképp lehetne feljutni. Bár józan esze azt súgta, hogy várjon holnapig, amikor is egy képzett munkás majd leereszti neki a konténert, mégis, valami tudatalatti sugallat arra ösztönözte, hogy ő maga menjen föl, mégpedig azonnal. 
Két út kínálkozott fölfelé: egy, a rácsoszlop belsejében várakozó, egyszemélyes lift, és egy, a daru külsején futó vaslétra. Gondolkodás nélkül a liftet választotta. Szerencsére a felvonóhoz nem kellett kulcs vagy kártya, Mattnek ugyanis nem igen lett volna kedve magyarázkodni az éjjeliőrnek, hogy miért is akar annyira felmenni. Ráadásul még saját maga számára sem talált megnyugtató indokot cselekedetére. Egyszerűen csak egy megérzés. Vagy valami annál is több… 

Belépett a szűk liftkabinba, és az őrtől ellesett, laza mozdulattal rácsapott az indítógombra. A kis felvonó felnyüszített, és Mattel együtt a magasba emelkedett. A nyitott, csupán egy korláttal ellátott liftkabinon, és a daru rácsszerkezetén át befújó szél annál vadabbul fújt, minél magasabban járt. Ahogy Matt Taylor emelkedett, úgy lett egyre nagyobb rálátása az éjszakai városra. Az ekképp elétáruló, mérhetetlen metropolisz rettenetes mélységei és irdatlan magasságai azt a benyomást keltették Mattben, hogy ez a csodákkal teli, ezer helyen csillogó, az ember képzeletét bőven felülmúló méretekkel rendelkező, lüktető városrengeteg az övé lehet, csupán ki kell nyújtania felé a két kezét… 
Matt észbe kapott, és megragadta a korlátot. Dühös volt magára, hogy hagyta elkalandozni a gondolatait. Nem gondolta volna, hogy már ennyire elfáradt. 
Közben a lift felért a daru tetejére és egy hangos kattanással megállt az irányítófülke mellett. Az erős széllökések miatt Matt gyorsan átszállt a fülkébe, és becsukta annak ajtaját. 
Mivel nem igen volt máshol hely, lehuppant a székbe. Előtte jókora irányító karok, egy műszerfal és egy sötét monitor volt található. A feje fölött, egy kártyaleolvasó nyílás mellett egy kis piros lámpa világított, egyértelművé téve ezzel Mattnek, hogy a darut illetéktelen személy nem irányíthatja. 

Szinte érezte az alatta tátongó mélységet, ezért öntudatlanul bár, de mindig kapaszkodott valamiben, holott józan eszével tudta, hogy ott, azon a szélvédett helyen biztonságban kell, hogy legyen. A műszerfal alatti és feletti ablakokon jól látszott az ököl méretűvé zsugorodott, lenti „tető”, pontosabban az eddig elkészült legfelső szint, valamint a daru távolabbi részén függő, szélben himbálódzó konténer. 
Matt az irányítófülkéből végre jobban szemügyre tudta venni ezt a méretes vasdobozt, amelyet azért talált érdekfeszítőnek, mert az elmélete szerint Staninskynek onnan kellett lezuhannia. Legalább is a holttest elhelyezkedéséből egyértelműen erre a következtetésre jutott. A doboz Mattől jó ötvenméternyire lógott, csupán pár méterrel a daru alatt. 
- Miért húzhatta föl ilyen magasra a darus? - kérdezte magától Matt. - Talán, hogy jobban megnézhesse? Mi érdekes lehet egy darukezelő számára egy konténerben? Vagy esetleg azért, hogy átmásszon rá? Mért mászott volna oda, ez képtelenség! De onnan kellett leesnie, hiszen… 
Nem tudta befejezni gondolatmenetét, mivel észrevette, hogy a konténer tetején az acél egy helyen ki van lyukadva. A lyuk a konténer robosztus méretéhez képest kicsi volt, ezért nem tűnt föl neki eddig. Lentről pedig egyáltalán nem látszott. A nyílás valójában akkora volt, hogy egy ember minden további nélkül átfért volna rajta. 
Mattet bosszantotta kollégái figyelmetlensége: az előtte fent járt rendőrök a jelentésekben még csak említést sem tettek a lyukról. Vagy nem vették észre, vagy nem tulajdonítottak neki jelentőséget. Mattet ezzel szemben nagyon is izgatta, hogy vajon mi miatt sérült meg a konténer. Biztos volt ugyanis abban, hogy a szeme előtt himbálódzó dobozon tátongó lyuknak köze volt a halálesethez. 

A rejtély mielőbbi megoldása mellett volt még valami, ami Mattet arra sarkallta, hogy fényt derítsen a tároló valódi tartalmára. Érezte, hogy a rá jellemző kíváncsiság mellett még munkálkodott benne valamiféle érzés. Egyfajta tudat alatti, nagyon erős vonzalom kezdett el kialakulni benne, melyet eddigi életében még sehol és soha nem érzett senki és semmi iránt sem. E különös érzés csíráit már akkor érezte, amikor először megpillantotta a magasban imbolygó konténert. 
Most, hogy szinte karnyújtásnyira volt tőle kíváncsisága tárgya, Matt korábban soha nem tapasztalt tudásvágya lassan átvette az irányítást a józan esze fölött. Minden áron meg akarta tudni, hogy mit rejthet az a vasdoboz, amelyért Joe Staninsky képes volt kimászni, hogy közelebbről szemügyre vehesse azt. Igen, Matt Taylor is tudni akarta, mi lehet benne. Érezte, sőt már biztosan tudta, hogy valami rettenetesen fontos dolognak kell lennie! 
Felállt a székről, kiment az irányítófülkéből, és mit sem törődve a vadul süvítő széllel, felmászott a kabin tetejére. Alatta az ajtó a huzat miatt nagy csattanással becsapódott. A vezérlőfülkéről átkapaszkodott a daru vízszintes rácsszerkezetére, és azon hasalva, elkezdett a konténer felé kúszni. 

Úgy két métert haladhatott így előre, amikor lenézett a mélybe. Alatta, mint egy csillámló szőnyeg, vibrált a hatalmas város ezernyi apró fénye. Amikor a szédítő magasság látványa tudatosult Mattben, feleszmélt, és rádöbbent arra, hogy mekkora őrültséget is tett valójában. Gondolatok ezrei cikáztak agyában. 
- Mit csinálok én itt? Mi történik velem? Hiszen a darukezelő is pont így halt meg: kimászott a konténerig, és valamiért lezuhant a mélybe. Vagy leugrott volna? És miért mászott ki? Miért nem tette le a terhet, ment le, és nézte meg ott lenn? És miért nem teszi ez ő maga is? - tornyosultak benne a kérdések. 
Már épp kezdett volna megfordulni, amikor ismét a lyukas acéldobozra pillantott. Hírtelen iszonyatos kíváncsiságot érzett. És még valamit: rettenetesen nagy önzést. Hiába döbbent rá, hogy Staninskynek is ez okozta a halálát. Hiszen a darus is saját szemével akarta látni azt a valamit, de úgy, hogy más ne láthassa azt. Csak ő, csakis ő! Hát Staninsky ezért nem engedte le a konténert, és ezért mászott inkább ki! 
Matt végre megoldotta a rejtélyes halálesetet, ám ezzel végleg elveszítette a józan eszét. Így, hogy nyomozói munkáját elvégezte, számára megszakadt minden szál a külvilággal. Most már csak ő, és az a titokzatos valami létezett. Percek kérdése csupán, és övé lesz a tudás, csak az övé! 

Eszelős tekintettel folytatta a kúszást a darun. Minden egyes karhúzással közelebb került céljához. Hosszú, fekete kabátjába bele-bele kapott a vadul süvítő szél, de ő ezzel mit sem törődve csak mászott tovább. Épp elméjét rabul ejtette az a természetfeletti vágy, mely a konténer belsejéből áradt feléje. Matt tudata beszűkült: azon az egy bizonyos dolgon kívül már semmi más sem érdekelte. Nem törődött az őt körülvevő éjszakai város szépségével, a munkájával, a családjával, a vadul süvítő széllel, azzal, hogy valójában az életével játszik. Egyre csak mászott tovább. 
Végül odaért a konténer fölé. Innen már jól látszott, hogy a lyukat valamiféle becsapódás okozhatta, legalább is a nyílás megolvadt, kormos széle erre engedett következtetni. 
Nem törődve azzal, hogy bármikor lezuhanhat, a drótkötélen leereszkedett a vadul himbálódzó konténer tetejére, lehasalt rá, majd odakúszott a lyuk szélére, és habozás nélkül betekintett rajta. Mivel a sötétben semmit sem látott, lecsatolta övéről kis zseblámpáját, és bevilágított vele. 
Odabenn először semmi különöset nem észlelt: mindenütt acélállványok és hatalmas csavarok voltak egymásra hányva. Aztán meglátta. Kicsit távolabb a nyílástól, egy labda méretű, koromfekete, likacsos szerkezetű kő feküdt több, megolvadt állványszerkezet között. 
Matt emberfeletti erővel kapaszkodott bal kezével a nyílás szélébe, jobb kezével pedig a kis lámpát tartotta. Lábai ide-oda csúszkáltak a konténer tetején, miközben az, engedve a viharossá erősödő szélnek, egyre jobban kilengett. Bal tenyeréből vér sarjadt, miközben az acéllemezbe kapaszkodott. 

Matt figyelmét a fájdalomról elterelte a különös kő, mely a belőle áradó erős érzelem-impulzusaival arra kényszeríttette őt, hogy csak rá összpontosítson. Matt még sohasem látott ilyen követ. Ha még józan eszénél lett volna, biztosan rájött volna, hogy egy meteorittal van dolga. Épp elméjét viszont már rég magával ragadta a földönkívüli kő iránt érzett kielégíthetetlen vágya. 
A kő ugyanis rettenetesen öreg volt: régebb volt az emberiségnél, a Földnél, régebb volt a Naprendszernél, sőt, idősebb volt magánál a Tejútrendszernél is. Nem sokkal a világ kezdete után jött létre, s azóta csak bolyongott az Univerzumban. Hosszú útja során keresztül-kasul bejárta azt, és mindeközben mérhetetlen tudásra tett szert. Látott csillagokat megszületni és elpusztulni, miközben tanúja volt civilizációk felemelkedésének és kipusztulásának. Évmilliárdokig repült hol a csöndes mélyűrön, hol ezernyi civilizáció nyüzsgő birodalmán át, míg végül meg nem érkezett a Galaxis e távoli pontjára, erre a pusztulófélben lévő, jelentéktelen kis kék bolygóra. 
Bár a mérhetetlenül vén kő útját befejezte, rettenetes, ősi tudása megmaradt, ami csak úgy sugárzott belőle. Matt pedig mindent tudni akart. Mindent és még többet. A ősi kő által keltett mérhetetlen tudásvágy Matt elméjének utolsó szikráit is kioltotta, végleg az őrületbe taszítva a megtébolyodott férfit. 
Matt keze nem bírta tovább: ujjai egymás után csúsztak le a lyuk pereméről. A következő széllökés a mélybe taszította a férfit. Attól a bizonyos krétakörtől nem messze ért földet. 

Másnap este, miután a rendőrök a frissen felvett jegyzőkönyveikkel elvonultak, Mr. Zond a két krétakör között állva az újonnan beosztott darukezelőnek adott utasításokat. 
- Akkor holnap már kezdhet is. Ja igen, ma még lenne egy feladata. Azt a konténert le kéne szedni onnan, már lassan két napja, hogy fenn van. Akkor a holnapi viszont látásra! 
Kezet fogtak, majd Mr. Zond elindult a rendőrök után, az új munkás pedig a daru felé vette az irányt. A két krétakör fölött pedig továbbra is baljóslatúan himbálódzott a konténer…