Viktor Kolupajev - Táborkert

Bizonyára még sokan emlékeznek rá, a Táborkertben valaha nem voltak aszfaltozott sétautak és színes padok. Ott sétálhattál, ahol kedved tartotta, leülhettél, ahol eszedbe jutott: egyenest a fűre a fenyőfák tövében vagy lábad lógatva a magas partszegélyre. Az egyetlen lépcsőt, mely levezetett a folyóhoz, éveken keresztül nem javították meg. Már szinte összeomlott, s veszélyesebb volt rajta leereszkedni, mint egyszerűen leugrani a meredélyen.
Ez a meredek lejtő a Táborkertben kanyarogva követte a folyópartot, itt-ott mélyen belevágott a kertbe, másutt pedig kinyúlt egészen a vízpartig. Ezeken a kiszögelléseken mindig fiúk és leányok álltak. A Táborkertet egyetlen, mintegy a sugárutat folytató sétány szelte át. Vagy százötven méter hosszan húzódott, egészen a meredélyig. A helybeliek ide kísérték vendégeiket, hogy a magasból megnézzék a kanyargó folyót és a folyón túli mezőket.
A városban szerették a Táborkertet. A fenyők nyírfával s alacsony nyárfákkal keveredtek benne. De találhattál topolyafát és cirbolyafenyőt is. S itt, még ha sokan voltak is, akkor is csend honolt, talán a folyó felől lengedező szél vitte magával a zajokat a városba?
A Táborkertben, eltérően a városi parktól, nem voltak mutatványosok és szórakozóhelyek. Csupán az egyetlen sétány legelején állt egy kvaszoshordó, de az is csak nyáron volt ott.
Közvetlen a meredély peremén, egy kissé távolabb a fáktól, egy roskadozó kunyhó állt. Az ablakai aprók voltak, a teteje folt hátán folt, a felágaskodó zsindelydarabokat téglával szorították le. A kunyhó már talán vagy száz esztendeje állhatott itt, s kéményét minden különösebb erőlködés nélkül bárki kézzel elérhette. Egy öregember s két házőrző kutyája élt a házikóban; az öreg gyakran kijárt, s elüldögélt a kispadon. A kutyák némán és közömbösen vizsgálgatták a mellettük az ösvényen, a meredély mentén elhaladókat, előfordult, hogy egyiket-másikat néhány száz méteren át követték, majd visszatértek a helyükre.
A félig összedőlt házikó sarkán egy deszkadarab díszelgett, rajta a felirat: Belépti díj: 5 kopejka. A deszkadarab nyilván egy lukat fedett be. Az öregember egyre csak cigarettázott, és senkivel nem elegyedett szóba, meg sem kísérelte. Az öreg körül az ösvény csikkekkel volt teleszórva, az arra jövők cipőik sarkával beletaposták a cigarettavégeket a földbe.
A séta a Táborkertben elmaradhatatlan szokásommá lett. Hiányosnak, haszontalanul elkótyavetyéltnek tűnt számomra minden nap, amikor nem barangoltam a meredek partszegélyen vagy a kert sűrűjében.
Gyakran láttam errefelé egy szürke szoknyás, rövid ujjú fehér blúzt viselő fiatal lányt. Rendszerint fiúk s lányok nagy csapatával járt ide. Végigszaladtak a fasoron a végállomástól a meredek partig, tíz percig álldogáltak ott, egy kicsit vitatkoztak valamin, majd elcsendesedtek. A csoport fokozatosan szétoszlott, ritkult. Volt, aki a kert bejáratához indult, mások elszéledtek, amerre a lábuk vitte őket. A fiatal lány magára maradt. Oly közel állt a meredélyhez, hogy féltem, egy hevesebb szélroham lesodorja.
Húszéves voltam, s tudtam: nem tűnhet el előlem. Rátaláltam volna, akármi történjék is. De nem léptem hozzá, féltem megriasztani töprengésében, megzavarni hangulatát. A lány mozdulatlanul állt, a szél haját lobogtatta. Egyszer csak hirtelen megfordult, felém tekintett. Egy szemvillanásnyi ideig tartott az egész. Majd elfutott. Elfutott végig az egyetlen fasoron a buszvégállomásig.
S én ott maradtam a Táborkértben, magányosan bolyongtam; azon töprengtem, másnap odalépek hozzá. De eljött a következő nap, és mégsem mentem oda hozzá…
- Adj rágyújtanom! - szólalt meg egyszer az öreg, amikor házikója mellett elmentem.
Feléje nyújtottam egy csomag cigarettát. Kivett belőle egyet, majd meggondolta magát, s még egyet vett.
A léckerítésre könyökölve én is rágyújtottam. Hallgattunk. Én azért, mert nem tudtam, mit mondjak. Ő - nyilván megszokásból. A cigarettám tövig égett; lehajítottam a meredélyen, s már azon voltam, hogy elmegyek, amikor ügyetlenül megfordultam, s vállammal beleakadtam a deszkadarabba, melyen a felirat állt: Belépti díj: 5 kopejka. A deszkalap leszakadt, s a földre esett. Zavarba jöttem, felkaptam, s vissza akartam erősíteni a falra. Az öregember óvatosan, de határozottan kihúzta kezemből. Odaadtam. Az öreg felvett egy a közelben heverő tégladarabot, s a lemezt visszaszögezte a helyére. A deszkadarab nem takart semmiféle lyukat.
- Mit jelent ez? - faggattam.
- Fizess öt kopejkát, s beléphetsz! - mordult vissza az öreg.
Vagy úgy, tehát hirdetés volt ez! Látszott, már régen elvesztette minden reményét, hogy kunyhójába valaki is belép. A reklámhoz pedig szemmel láthatóan vajmi keveset konyított. Végigtapogattam a zsebem, azonban öt kopejkát nem találtam.
- No, akkor adj még egy cigarettát - mondta -, s aztán bejöhetsz, ha kedved tartja. Adtam neki egy újabb cigarettát, s megkérdeztem:
- Aztán mi van ott?
- Bármi, amit kívánsz! - mordult ismét, majd visszaült a kispadra, és nagyot szívott a cigarettájából. Többé nem törődött velem.
Átugrottam a kerítésen, odaléptem a megvetemedett ajtóhoz, nagy nehezen kinyitottam, s lementem a falépcsőkön. Az ajtó becsapódott, de nem zárult be. A kunyhóban félhomály uralkodott. Csak a két kis ablakon meg az ajtó résén hatolt be fény. A szoba közepén egy kemence állt, a sarokban kopott, szakadt bőrrel leterített priccs, az ajtó mellett hevenyészve összeeszkábált asztal s egy hordó, vízzel. Semmi különös és titokzatos. Körbejártam a kemencét. Még egy ajtóra bukkantam mögötte. "Nyilván ott lesz valami" - gondoltam, s belöktem. Ott sem volt semmi. Kijutottam a szabadba. Mindent úgy találtam, ahogy egy perccel korábban. Csak a napot takarta el egy nem tudni, honnan előkerült felhő, meg az öreg szívott most már hosszú szopókás cigarettát.
- Mi itt a látványosság? - kérdeztem.
- Menj, csak menj! - felelte az öreg. - Csak minél előbb gyere vissza
A meredek parton ismét ott állt az a lány. Most valami feltartóztathatatlanul vonzott hozzá. Ő váratlanul, türelmetlenül megfordult, s intett felém. Majd sóbálvánnyá lettem a boldogságtól! Tehát ő is felfigyelt rám! Hozzáléptem. Nem a megszokott ruha volt rajta, valami egészen más.
- Segítsél Olkának visszamászni - kérte, s lemutatott.
Hét év körüli kislány kapaszkodott felfelé a meredélyen, óvatosan, vigyázva, hogy ne verjem fel a port, elébe ereszkedtem. A kislány kezét nyújtotta, szerencsésen feljutottunk.
- Egyedül is felmásztam volna - jelentette ki a kislány.
- Persze. Hiszen olyan ügyes vagy.
- Hűvösebb lett. Ideje hazamenni - szólt a nagyobbik lány.
Elindultak.
"Nővérek talán?" - töprengtem.
- Te nem jössz? - fordult egyszer csak vissza a lány.
- Én?
- Ne időzz sokáig! - kérlelt.
Már éppen indulni akartam utánuk, amikor valaki rám kiáltott. Az öreg kiabált s integetett.
- Mindjárt! - kiáltottam utánuk, s az öreghez futottam. - Na? Mi történt? - Gyere be, mert még vizet is kell hoznom - mondta, s az ajtó felé lökött. Ismét beléptem a házikóba. Mint néhány perccel korábban, most is meg kerültem a kemencét, s megálltam a kissé nyitva hagyott ajtó mellett. A résen ferde fénysugár tört be. Gépiesen meglöktem az ajtót, s ugyanoda kerültem, ahonnan kiléptem. De erre nem is gondoltam, mert rohantam, hogy megnézzem, hová ment a két nővér. Ők azonban már eltűntek. Rettentő bosszúság fogott el
- Miért hívott ide?! - támadtam rá az öregre.
 - Szép lány - mondta válasz helyett.
- De még mennyire!
- Szereted őt. - Nem kérdezte, állította.
- Szeretem.
- Szeresd is. Csak ne feledd: amíg szereted, fiatal marad! Olyan, mint ma volt. Nélküle is tudtam, hogy mindig fiatal marad. Milyen is lehetne?
- Adj még egy cigarettát! - kérte újból az öreg. Megkínáltam még eggyel, s megkérdeztem:
- Mégis, mi a különleges ebben a kunyhóban? S minek a két ajtó?
- Fiam, itt csak egy ajtó van - válaszolta az öreg. - Csupán egy, azon jöttél ki, amelyiken beléptél.
Való igaz, csupán egy ajtó volt. Csak most vettem észre. Pedig a kunyhóban egyenest előrementem, s csupán a kemencét kerültem ki. Nocsak! Akkor mi ez? Kifordított tér? Itt? De minek?
Meg is kérdeztem az öreget:
- Mire szolgál ez?
- Hogy meglássad, ami ott lesz.
- De hiszen a hely egy és ugyanaz. Mit nézhetnék itt?
- A hely ugyan azonos, de az idő különböző.
- Mi köze ehhez az időnek?
- Van köze. Kinek segítettél felkapaszkodni a meredélyen?
- Egy kislánynak. Olja a neve.
- Nos, éppen ez az, Olja… A kislányod volt. Az idősebbik pedig - a feleséged.
- No, még mit nem! - jöttem zavarba.
Az öreg hirtelen elhallgatott, köhécselni kezdett. Nekem viszont eszembe jutott, hogy amikor kiléptem az ajtón, az égbolton egy kis felhőcske úszott, jóllehet sem most, sem előtte egyetlen felhő nem borította az eget! Na és a ruha, az is más volt a nagyobbik lányon. S úgy hívott, mint aki nem kételkedik benne, hogy odajövök.
- Lehetne még egyszer?
- Miért ne! Ahányszor akarod. Csak fizess öt kopejkát! Jobb azonban, ha adsz még egy cigarettát. Csak gondold meg, érdemes-el
- Miérti
- Csak úgy… Annyifélék jártak már itt…
- És maga, maga is be szokott menni ?
- Igen, de mindig csak az egyik ajtón. Mert ha kilépsz a másikon, vajon visszatérsz-e? Különben is mi szükségem erre?
"Persze - gondoltam. - Annyira öreg, lehet, hogy vissza sem tud térni." Én nem féltem ettől. De vajon most ott lesz-e az a fiatal lány?
- Ha akarod, persze hogy ott lesz - mondta az öreg.
Megkockáztattam. Odaadtam neki az egész csomag cigarettát, s beléptem az ajtón. Amikor kiléptem, éreztem, semmi nincs a hátam mögött. A kis ház eltűnt. Csupán aszfaltozott sétautak voltak, s hófehér épülettömbök nyújtóztak a meredek part fölé. Végigpillantottam magamon. Minden más volt rajtam. S úgy tűnt, én magam is alacsonyabb lettem, vállaim viszont szélesebbek. A szívemen hirtelen fájdalom futott végig, mintha egy betegség küldte volna el figyelmeztető jelét.
A meredek parton ott állt ő. Ő és még egy másiklány. Nagyon hasonlítottak egymásra, csak a fiatalabb magasabb volt. Mindketten integettek felém.
- Miért jársz mindig oda? - kérdezte ő. - Hiszen mer annyi esztendő elmúlt, hogy a kis házikót lebontották! Te pedig még mindig oda jársz.
Nagyon hasonlítottak-egymásra. Mindkettőjüknek kissé pisze orra, keletiesen vágott szeme s fekete haja volt. Úgy tűnt, koruk is azonos. Így is hívták őket: a nővérek. Most már emlékeztem rá. Mégis csak emlékeztem valamire, de az nagyon kevés volt.
- Apa, mi történt veled? - kérdezte a lányom.
- Semmi, Olja. Szomorú vagyok. Az idő rohan… Alighogy beléptem s kiléptem egy ajtón, majdnem húsz esztendő eltelt. Egy szempillantás alatt.
- Ugyan, apa! Hiszen még egészen fiatal vagy.
- Igaz, egyáltalán nem változtál - felelte az idősebbik. - Olyan vagy, amilyen voltál. Talán ismered a fiatalság titkát?
Rápillantottam. Nem! Ő az, aki egyáltalán nem változott. Ugyanígy megmaradt tizennyolc évesnek. Igaza volt az öregembernek. Mindig fiatal marad. És én? Mire emlékszem ebből a szemvillanás alatt elsuhant húsz esztendőből? Mit tudok róla? Csak annyit, hogy szeretem. Húsz esztendő! Hiszen még azt sem tudom, milyen virágokat szeret, milyen illatokat, könyveket. Szinte semmit nem tudok róla, egy dolgot kivéve: hogy szeretem.
Kézen fogtak, s elindultunk a Táborkert takaros, aszfaltozott sétaútján, el a pavilonok és körhinták, a mutatványosok és a virágágyak mellett. Már nem a régi Táborkert volt ez. Csak a szerelmespárok jártak változatlanul, egymást átölelve, s csókolóztak, azt remélve, hogy senki nem látja őket. Vagy csupán nem törődtek senkivel? Egyszerre úgy szerettem volna abban a régi Táborkertben felébredni, ahol először megláttam őt…
Az öreg háza már nem állt. Még egy pillanatra sem térhettem vissza a múltba. - Tudjátok, mit? - kérdeztem feleségemtől s lányomtól. - Meséljétek csak el, hogyan is éltünk ez alatt a húsz év alatt!… Valahogy elfeledtem… Egyre csak az a nap van előttem.
S a Táborkertben, mint korábban, mint mindig, néma csönd honolt. Bizonyára a folyó felől lengedező szellő vitte magával a zajokat a városba?

Földeák Iván fordítása