Vaszilij - Megbabonázva

Már akkor elvesztem, amikor először megpillantottam. Épp csak egy villanásnyit csíptem el belőle, de ennyi is elég volt ahhoz, hogy álmatlan éjszakákat és zaklatott álmokat okozzon. 
Pedig eléggé átlagosan indult az a szombat este. Úgy tíz óra tájban indultam el otthonról összeszedni a haverokat - fiatal, független srácok -, hogy belevessük magunkat az éjszakába. Egy kocsmában kezdtük a bulit, mint mindig, aztán egyszer csak - néhány korsó sör és egy pár feles whisky után - a StarLightban kötöttünk ki. 
Fogalmam sincs, miért pont oda mentünk, melyikünk ötlete volt, de végül is a Starlight sem volt semmivel sem jobb vagy rosszabb bármelyik diszkónál. 

Valahogy szétszóródtunk a tömegben, mintha a villódzó fények, a könyörtelenül dübörgő techno és az extatikusan vonagló emberek elválasztottak volna bennünket egymástól. Pete egy kis szöszivel táncolt nem messze a bejárattól - közel kétméteres alakja kiemelkedett a kavalkádból, Ed pedig erősen imbolyogva vonult ki a mellékhelyiségek felé. Hogy a többiek hová lettek, fogalmam sincs, de igazából akkor nem is nagyon foglalkoztatott a dolog. 

Én éppen a bárpultnál támaszkodtam, és egy újabb korsó sört szorongatva az egyik pultoslányt stíröltem. Valahonnan ismerős volt a csaj, bár fogalmam sem volt honnan. Mindenesetre úgy éreztem, veszi az adást. Egyre gyakrabban pillogott felém mintegy véletlenül, és amikor néha összeakadt a tekintetünk, aranyosan lesütötte a szemét, és elfordult - hogy aztán néhány másodperc múlva újra megismételhessük a kis játékunkat. 
Kicsit csodálkoztam ugyan a dolgon, mert legjobb tudomásom szerint az éjszakában dolgozó lányok nem a szégyenlősségükről híresek, de talán épp ezért tetszett a dolog. A korsóm lassan kiürült; bár inkább automatikusan kortyolgattam csak az italt, rég nem kívántam már. Épp azon gondolkodtam, hogy megszólítom a lányt, amikor valami fura késztetésre hátrafordultam. 

A legcsodálatosabb lány vágott át a táncolók tömegén, akit valaha is láttam. Bár az a szó, hogy átvágott, nem tükrözi a valóságot: a bulizók önkéntelenül is utat nyitottak neki, s hátra sem fordulva, szinte automatikusan elhúzódtak az útjából. És mintha még a gépek is őt csodálták volna: egy gyenge fénysugár folyamatosan rajta táncolt, hol fénybe burkolta, hol egy röpke pillanatra magára hagyta. Mintha incselkedne vele. 
Lenyűgözve meredtem rá. Fekete, testhezálló ruhája nem sokat takart tökéletes alakjából, szinte vonzotta az ember tekintetét: felfedezni, simogatni hívtak a járás közben hullámzó formák. Hosszú, sötét haja dús sörényként omlott a hátára, kusza fürtjei eltakarták az arcát. 
Kívántam, hogy rám nézzen. 

Már majdnem a kijáratnál volt, mikor felém fordult. A gyomrom görcsbe rándult, a szívem hangosan zakatolt a torkomban. Hollófekete szemei delejes erővel ejtették foglyul tekintetem, mintha két sötét örvény szippantana magába. Testestől - lelkestől. 
Csak egy pillanatig tartott az egész, aztán a lány eltűnt a kijárat feketeségében. Új erővel tört rám a valóság. A basszus mellkason taszított, a fények elszédítettek, a tömény szag - dohányfüst, izzadság és parfümök gyomorforgató elegye - majdnem öklendezésre késztetett. Bele kellett kapaszkodnom a bárpultba, hogy össze ne rogyjak. 
Lassan visszanyertem az erőmet. Úgy tűnt, sikerült legyűrnöm a rám törő rosszullétet. Átverekedtem magam a táncolókon, és kirohantam a diszkó elé - de a lányt már nem láttam sehol. 

Kétségbeesetten néztem körül, és a parkolóban álló kocsik között felfedeztem egy egymásba feledkezett párt. Odarohantam, de nem tudtak segíteni, csak a vállukat vonogatták tanácstalan arccal. 
Üvölteni lett volna kedvem, vagy törni-zúzni bármit, ami elém kerül. A tehetetlenség dühe emésztő erővel tört rám. Összeomolva indultam vissza a diszkóba. A zene hívogatott, a lelki szemeim előtt feltűnő whisky-s üveg feledést ígért. De valahogy egyik sem tudott feldobni igazán, sem bulizni, sem inni nem volt kedvem - nélküle. 

Gondolataimba merülve léptem be a szembántó neonbetűkkel kivilágított ajtón, és csak az utolsó pillanatban vettem észre a sötétből elém tornyosuló alakot. Nagydarab, brutális arcú fazon volt, kopaszra borotvált fején csillogott az izzadság. Fekete ruhákat viselt, mintha bele akarna olvadni a sötétségbe. Hordó-mellkasa közepén szinte viccesnek tűnt a citromsárga táblácska. 
- Pecsét? - förmedt rám. 
Lemondóan sóhajtva emeltem fel a bal csuklómat. Nekik kellene a rendet biztosítani - gondoltam. 
- Szórakozol?! - meredt rám kiguvadó szemekkel a kopasz. Értetlenül néztem vissza, fogalmam sem volt, mi baja lehet. - Hol a pecséted? 
Ránéztem a kezemre: a csuklóm fehéren világított. Nyoma sem volt rajta a kék tintának. Tétován felemeltem a másik karomat is, bár biztos voltam benne, hogy a másikat tartottam oda a jegyszedőnek. Üres volt az is. 
- Csak a kabátomért mennék be… - motyogtam aztán bátortalanul a kidobónak. 
- Nem mész sehova! Gondolod, hogy ilyen átlátszó trükkel átversz? 
- Tényleg csak a kabátomért - feleltem eltökélten, és megpróbáltam elmenni a húshegy mellett. A fickó egy másodpercig tétován állt, mintha nem hinné el, hogy valaki ellenkezni mer vele, aztán vállon taszított. Elveszettem az egyensúlyomat, és nekitántorodtam a falnak. Éles fájdalom villant belém. 

Eszeveszett düh töltött el. Gondolkodás nélkül a kidobónak ugrottam. Kézéllel orrba vágtam, majd felrántottam a lábamat, és az ágyékába térdeltem. 
A fickó nyöszörgő hangot hallatott, és a lába közé kapva összegörnyedt. Egyik kezét az orrára tapasztotta, a másikkal pedig a heréit markolászta. Nem adtam neki esélyt, hogy összeszedje magát. Összekulcsoltam a kezeimet, és teljes erőmből rávágtam a tarkójára. Hallani véltem a puffanást, ahogy összerogyott. 
Döbbenten bámultam a tehetetlenül heverő testre. Hirtelen gyengeség fogott el, a lábaim alig bírtak megtartani. Nekidülleszkedtem a falnak, nehogy én is összeessek. A szívem hevesen, szabálytalanul kalapált; olyan érzésem volt, mintha több száz métert sprinteltem volna. 
Mikor kissé összeszedtem magam, kitámolyogtam az épület elé, és dülöngélve, botladozva szaladni kezdtem. 

Másnapos fejfájással és hányingerrel küszködve ébredtem. Az éjszakai események azonban élénken zakatoltak a fejemben. A sötétszemű lány arca minduntalan betolakodott kusza gondolataim közé. És lehet, hogy hülyén hangzik, de ugyanakkor nem tudtam volna leírni azt az arcot. Megmagyarázhatatlan ürességet éreztem, ahányszor eszembe jutott; olyan volt, mintha valami fontos dolog hirtelen jött hiánya mardosna. 
Sohasem éreztem még ilyen… intenzíven semmit. Tudtam, hogy meg kell találnom azt a lányt. 
Persze fogalmam sem volt arról, hogyan kezdjek hozzá. Végül is nem tudtam róla semmit; egyetlen egyszer láttam csupán egy villanásnyi ideig. 

Egész estig küzdöttem magammal. Egyik percben még nyakamba vettem volna a várost, hogy megtaláljam, bármi áron; aztán erővel próbáltam kiűzni őt az agyamból. Persze a józan ész mit sem segített. 
Kilenc óra felé aztán nem bírtam tovább. Elindultam a StarLight felé. Ez volt az egyetlen támpontom, bármennyire is kevés esély volt arra, hogy bárki is emlékszik egy arcra a szombat esti tömegből. Azt hiszem, akkor már rég túl voltam azon, hogy racionális érvekkel hatni lehetett volna rám. 
A diszkó bejáratánál aztán döbbenten torpantam meg, mikor megpillantottam a kidobót, akivel tegnap összetűzésbe keveredtem. Orrát vastag fehér kötés takarta. A meglepetés kölcsönös volt: a kopasz fickó kikerekedett szemekkel bámult rám, mintha nem hinne a szemének. Hirtelen indult felém, nyomában néhány kollégájával, akik egy intésére felemelkedtek az összecsukható kerti székekről, amelyeken eddig terpeszkedtek. 

Megtorpantam, mintha gyökeret eresztettek volna a lábaim. Eltökéltem, hogy bejutok. Vagy legalábbis megpróbálom. 
Összesen négyen voltak a betapasztott orrúval együtt. Laza félkört alkotva elzárták az utat előttem. Csupa kigyúrt izomagy. Egyikőjük is bőven elég lett volna, hogy feltörölje velem a padlót. Nem mozdultak, hagyták, hogy tegnapi ismerősöm legyen a szószóló. 
- Hogy a francba mered idetolni a képedet? - bődült el, miután karnyújtásnyira ért. Nem jött közelebb, mintha valamennyire azért tartana tőlem. Egy pillanatra diadalittas érzés töltött el, de tudtam, hogy naivság lenne azt hinnem, hogy fél tőlem. 
- Nem akarok balhét - emeltem fel a kezem békülékenyen. - Csak be akarok menni. Fontos lenne. 
- Nekem meg az a fontos, hogy szétverjem a mocskos pofádat! 

A többiek is elindultak felém, a bevert orrú arcát pedig torz mosoly csúfította el. Hirtelen egy alak ugrott elém, visszahőkölésre késztetve ezzel a verőembereket. A pultoslány volt az, akivel az éjjel szemeztem. 
- Hagyjátok békén! - halkan beszélt, a kidobók mégis meghátráltak tőle. - Velem van. 
A verőemberek elhátráltak, csak a kopasz tétovázott kicsit, mielőtt visszavonult volna. Gyilkos pillantásokkal méregetett, de szó nélkül telepedett vissza a cimborái mellé. A lány nem mozdult előlem addig, míg a négy fickó biztonságos távolba nem került tőlem. Épp meg akartam köszönni neki, mikor felém perdült, és szikrázó szemeivel belém fojtotta a szót. 
- Te normális vagy? - förmedt rám. Most sem emelte fel a hangját, mégis valahogy… erőt sugárzott. - Mi a fenének kellett idejönnöd a tegnapi balhé után? 
- Én csak - dadogtam. 

Nem hagyott időt, hogy ellenkezzek. Megfordult, és visszament a diszkóba. Idétlenül ácsorogtam még egy ideig a bejáratnál, tűrve, hogy a befelé igyekvők ide-oda taszigáljanak, ahogy próbálnak elmenni mellettem. Valahogy már nem éreztem úgy, hogy be kell mennem. Értelmetlennek látszott az egész, tűt keresni a szénakazalban. A fekete szemű lány nem tűnt már olyan fontosnak. 
Kimentem az épület elé, és leültem az egyik nyirkos padra, ügyet sem vetve a szitáló ködre. Kicsit összehúztam magamon a kabátot, bár inkább megszokásból; a hideg egy cseppet sem zavart. Elszántan próbáltam rendet teremteni a gondolataim között. Logikus magyarázatot, okot és okozatot kerestem, hiába. 

Álomszerűnek tűnt az egész, attól a pillanattól fogva, hogy a feketeruhás tüneményt megláttam. 
Elég sokáig ülhettem ott, egyik cigarettáról a másikra gyújtva, némán bámulva a StarLight vibráló fényeit. Az ég lassan szürkülni kezdett, a kihalt utcákon lassacskán feltünedeztek az első, korai járókelők. Sietve lépkedtek a szemerkélő esőben, gondosan elkerülve a padot, ahol ültem. 
A diszkót is egyre többen hagyták el. Csoportokba verődve, tapintatlanul vonultak, ügyet sem vetve a még szendergő városra. Nem törődtem velük, és ők sem foglakoztak velem: számukra mintha láthatatlanná váltam volna. A pultoslány az egyik zajos társaság mögött érkezett, először észre sem vettem a vihorászó lányok és a felemelt hangon hőbörgő fiúk között. 

- Várj! - kiabáltam utána, miközben elgémberedett lábaimmal nevetségesen botladozva megpróbáltam utána szaladni. A lány megfordult, és halványan elmosolyodott, amikor megpillantott. 
- Képes voltál itt ücsörögni az esőben? - nézett végig rajtam gyengéden. 
- Mindenképp meg akartam köszönni - biccentettem a diszkó felé. - Azok az alakok biztos kinyírtak volna. 
- Szóra sem érdemes - vont vállat a lány. - De most már jobb lenne, ha hazamennél. Még megfázol. 
- Áh, túlélem - legyintettem. - Volna kedved meginni velem egy kávét? Tudok itt a közelben egy kellemes kis helyet. 
- Végül is, miért ne? - tárta szét a kezét. - Azt hiszem, egy forró fekete neked sem fog megártani. 

A bisztró még üres volt, amikor beléptünk a homályos helyiségbe, de a pincér olyan udvarias volt, hogy egy pillanatig sem éreztük magunkat kellemetlenül a szokatlan időpont miatt. Egy sarokasztalhoz ültünk le, a kirakat mellé. 
- Szóval… - kezdtem bele a mondókámba, aztán zavartan felnevettem. Hiszen még azt sem tudom, hogy hívják! - villant át az agyamon. - Ne haragudj, még be sem mutatkoztam! Jason Ricks. 
Mosolyogva kezet nyújtott a kockás asztalterítő fölött. Puha, bársonyos bőre volt; de határozottan szorította meg a kezemet. Nem olyan lagymatagon, ahogy a legtöbb nő szokta. 
- Rebecca Freeze. De szólíts nyugodtan Becky-nek. Mindenki így hív. 
- Rendben, Becky. Még egyszer köszönöm, hogy leállítottad azokat a tahókat. Valószínűleg most egy kórházban feküdnék, ha te nem lépsz közbe. 
- Mondtam már, hogy semmiség az egész. De azt igazán elárulhatnád, hogy miért jöttél vissza azután, hogy tegnap úgy elbántál Micky-vel. 

Hirtelen újra felötlött bennem a fekete lány arca, igéző tekintete. Meg kell őt találnom! Meg kell találnom! Makacsul zakatoltak a szavak a fejemben. 
- Egy lányt keresek - mondtam sietve, Rebecca felé hajolva. - Te biztosan tudsz segíteni! 
A lány hátrahőkölt, ajkairól leolvadt a szelíd mosoly. Sápadtan, ijedten rebbenő szemmel nézett rám. 
- Milyen lányt? 
- A StarLightban láttam, tegnap este - hadartam, mintha nem akarnék egyetlen másodpercet sem elvesztegetni. Neked is látnod kellett… Fekete ruhában volt… Magas, fekete hajú lány… 
- Felejtsd el őt! - keményen csattant a hangja. Az előbbi félelmét mintha elfújták volna: ajkait késpengévé szorította, apró kezei ökölbe szorultak az asztalon. Most ő hajolt felém, és én hajoltam hátra tőle. - Az a lány veszélyes. Sötétség jár a nyomában! 

Néhány másodpercig döbbenten néztem rá, aztán kirobbant belőlem a nevetés. Ennyi hülyeséget már régen hallottam. A lány biztos valamilyen szektának a tagja, vagy csak spontán őrült - gondoltam. Felálltam az asztaltól. 
- Nézd, tényleg köszönöm, hogy segítettél, de azt hiszem, jobb, ha most megyek. 
Nem felelt, csak nézett rám kitágult szemekkel. Mintha könyörgött volna, hogy vegyem komolyan. 
Vissza sem néztem, amikor kimentem az étteremből az időközben kivilágosodott utcára. Megborzongtam, ahogy a hűvös reggeli szél keresztülfújt a kabátomon. Hosszú léptekkel indultam a főutca felé. 

Rebecca intelme egyáltalán nem bírt jobb belátásra. Sőt, talán még eltökéltebbé tette az elhatározásomat, hogy megtalálom a lányt. Céltalanul bóklásztam a város utcáin, bevásárlóközpontokat, buszállomásokat, szórakozóhelyeket jártam be keresztül-kasul. Tűt kerestem a szénakazalban; mégsem éreztem úgy egy pillanatig sem, hogy esélytelen lennék. 
Gépiesen, mindenféle terv vagy stratégia nélkül bolyongtam. Néha elbizonytalanodtam egy pillanatra, de ilyenkor elég volt felidéznem a lány arcát, hogy újult erővel induljak el valamelyik irányba. 
Késő este volt már, mikor hirtelen elszédültem. Egy pillanatra elsötétedett előttem minden. Nekitántorodtam egy villanyoszlopnak, és majdnem feldöntöttem egy utcai szemetest. Elbotladoztam egy közeli padig - a járókelők riadtan húzódtak félre - majd lerogytam a hideg, nedves kőre. 

Mélyeket, szabályosakat lélegeztem, hogy kalapáló szívemet újra a megszokott ritmusra kényszerítsem, és behunyt szemmel próbáltam kissé összeszedni magam. A kimerültség, az éhség és a szomjúság alattomosan, egyszerre tört rám. 
Mikor már elegendő erőt éreztem magamban, lassan feltápászkodtam a padról, és elsétáltam az utca túloldalán álló gyorsétteremig. Villámgyorsan eltüntettem az elém tett hamburgert, és megittam két üveg ásványvizet. Kezdtem magamhoz térni: mintha a rosszullét kijózanított volna valamelyest. Döbbenten állapítottam meg, hogy előző este ettem utoljára, mielőtt elindultam a StarLight felé, és már vagy harminchat órája nem aludtam egy szemhunyásnyit sem. 
Hazamegyek - döntöttem el. A büfé előtt leintettem egy taxit. Negyedóra múlva már a ház előtt álltam. 

Ahogy a lakásba értem, valami különös érzés fogott el. Felkapcsoltam a villanyt, és sietve végignéztem az előszobán, majd a fürdőszobába és a nappaliba is bekukkantottam. Üres volt, semmi sem változott azóta, hogy tegnap este bezártam magam mögött az ajtót. 
És mégis… A levegőt sűrűnek, töménynek éreztem, és valami különös virágillat terjengett a levegőben. Értetlenül álltam a szoba közepén, keresve a különös érzés okát. Aztán megláttam, ahogy enyhén meglebben a függöny az erkélyre vezető ajtó előtt. 
Indultam volna, hogy megnézzem, mi okozza a huzatot - különös módon fel sem ötlött bennem, hogy veszélyben lennék -, de a függöny félrehúzódott, és belépett az erkélyről a lány. Döbbenten meredtem rá, talán még levegőt venni is elfelejtettem. Pontosan olyan volt, mint ahogy emlékeztem rá. A ruhája, a haja, a kardpengeként vágó, fekete szemei… 

Sem megmozdulni, sem megszólalni nem tudtam. Tekintete ugyanúgy megbabonázott, mint akkor este. Felém tartott, lassan lépkedett keresztül a szobán. Egyre töményebben éreztem az illatot - jázmin volt, - alatta viszont… Mintha a virágillat elnyomott volna valami más szagot. 
Úgy kétlépésnyi távolságra tőlem aztán megtorpant, és tetőtől-talpig végigmért. Zsigerekbe hatoló pillantás volt, úgy éreztem, mintha lassan végigsimította volna valami a gerincoszlopomat, aztán a koponyámba hatolt. 
Aztán a lány kitárta a kezét, mintha magához akarna ölelni. Lábaim maguktól mozdultak, önálló életre kelve. Felé léptem. Egyet, aztán még egyet. Magához ölelt. 
Hihetetlen érzelmek zúdultak rám. Kéj és fájdalom, bőröm alá kúszó jeges hó, melytől mégis izzadni kezdtem, gyermeki öröm és kétségbeesett, vad düh… Ordítani, sikoltani akartam, de egyetlen hang sem jött ki a számon. A tehetetlenség őrjítő félelemmel koronázta az ostromló, zabolátlanul áramló érzéseket. 

Elengedett. Hátrébb tántorodtam, alig bírtam megállni a lábamon. Mintha minden erőt kiszívott volna a tagjaimból, hogy aztán rögtön egy új, ám másféle hatalommal pótolja. Megkönnyebbültem kissé, hogy nem kell tovább éreznem a kaotikus, elsöprő élmény-áradatot, de kész lettem volna újra a karjaiba vetni magát. 
- Kerestél? 
Mélyen, búgva szólt a hangja. Olyan érzésem volt, mintha nem is beszélne hozzám, csak valahogy megérzem a gondolatait. Bólintottam. 
- Miért? 
Váratlanul ért a kérdés. Hosszú percekig - vagy talán csak másodpercek voltak? - nem is feleltem. Csak néztem a lány arcát, és elkeseredetten kutattam a szavak után. Hogyan mondjam el neki, hogy csak ő létezik számomra, mióta a StarLightban megpillantottam? Hogy írjam le neki azokat az érzéseket, amelyek még számomra is homályosak, felfoghatatlanok? 
- Szeretlek - mondtam aztán egyszerűen. 
Szája mosolyra húzódott, de a szemei nem változtak semmit. Ugyanolyan intenzíven és követelőzően fürkésztek, mint azelőtt. Úgy éreztem, bármit megtennék érte. 
- Bármit? - kérdezte. 
Összezavarodtam. Nem emlékeztem, hogy kimondtam volna. Bár… Nem voltam biztos benne. 

Alvajáróként mentem az éjszakai utcán. A lány mellettem, belém karolva vezetett. Egy szót sem szólt, és én sem kérdeztem tőle semmit. Rebeccára gondoltam. Hogy meg kell ölnöm őt. 
Csendes, kertvárosi kerületben jártunk. Az ablakok nagyrészt feketén sötétlettek, csak itt-ott láttunk világosságot valamelyik függöny mögül. Egy egyszerű, földszintes épület előtt álltunk meg. 
- Ez az - szólalt meg a feketeszemű, először azóta, hogy kiléptünk a lakásunk ajtaján. 
Jobb kezemmel a zsebembe nyúltam. Éreztem, ahogy a hosszú, egyenes tőr hűvös nyele a tenyerembe simul. Megszorítottam, mintha ebből akarnék erőt nyerni. 
- Indulj! - sürgetett a lány, a ház felé bökve a fejével. 
- Te… nem jössz? - kérdeztem. Forróság öntött el, hallani véltem saját szívem verését. 
- Melletted leszek, ne félj! 

Az ajtó nyitva volt. Nyikorgásra, kísérteties hangokra számítottam, ám semmi ilyesmi nem volt. Beléptem a sötét előszobába. Egyszerű bútorok körvonalait láttam, egy kis szekrényke fölött kabátok lógtak egy fogason. Szemben pislákoló fényt láttam. Egy elfüggönyözött ajtónyílás résein szűrődött át az előszobába. 
Három-négy lépéssel átvágtam a rövid folyosón, és hirtelen, túlságosan erőteljes mozdulattal elrántottam a kókadtan függő textilt. Az anyag halk reccsenéssel engedett. 
Többszáz gyertya libegő, pislogó fénnyel árasztotta el a szinte teljesen üres szobát. A helyiség közepén Rebecca ült, hófehér lepelbe burkolózva - egy különös szimbólum közepén. Nem mozdult amikor beléptem, talán még a szeme sem rebbent. Vörös fürtjei önálló életet éltek körülötte - tekeregni, szikrázni látszottak a halovány, csalóka fényben. 

- Menj! Siess! - hallottam a hátam mögül. Követelőző, fültépő kiáltás volt, sokáig visszhangzott az agyamban. 
Előrántottam a tőrt, és Rebecca felé indultam. Most sem mozdult meg, csak égőzöld szemeit emelte rám. 
- Nem én vagyok az ellenség - csendült lágy hangja a fülembe, bár nem láttam, hogy az ajkai megmozdultak volna. Megtorpantam, és visszanéztem a fekete lány felé. 
- Ne hallgass rá! - sikoltotta. - Ne hagyd, hogy megbabonázzon! 
Visszafordultam, de a szemem sarkából megpillantottam valami szörnyűt. Mintha a fekete lány helyén valami más lett volna. Hirtelen odanéztem, és egy másodpercre megpillantottam… 

Sápadt, csontvázvékony alak volt. Görnyedt, torz testén beesett, koponyaszerű fej ült; tépett fekete haja összetapadt csomókban lógott le keskeny vállára. Csak a szemei nem változtak: feketén, erőt sugározva meredtek rám az ocsmány arcból. 
De amikor teljesen ránéztem, újra a lány volt, igéző szépségének teljes pompájában. Tétován bámultam rá, próbáltam meglátni az igazságot. 
- Öld meg! Öld már meg! - rikoltozott. Határozott hangjába némi riadalom vegyült. Újra Becky felé fordultam, aki ugyanabban a pózban ült, mint mikor rátörtem a függönyön keresztül. 
Előreléptem, magam előtt tartva a tőrt. A hosszú pengén táncot járt a gyertyák fénye. Folyamatosan a lány szemébe néztem, mintha kiolvashatnék belőle valamit. Ha kiolvashatnám belőle a megoldást… 

Hirtelen pördültem meg, alig néhány centiméterre a lányt körülvevő ábra körvonalaitól. A démonnak már nem maradt ideje, hogy magára öltse az álcáját: teljes ocsmányságában tornyosult mögöttem, mohó szemeivel Rebeccára meredve. 
Belévágtam a tőrt. 
Földöntúli, dobhártyarepesztő sikoltásra nyitotta ráncos ajkait. A kezemet a fülemhez kaptam, de hiába: annyit sem ért, mintha egy papírlapot állítottam volna egy robogó vonat útjába. Az éles hang az agyam mélyébe hatolt, egyre erősebb fájdalmat korbácsolva bennem. Én is üvöltöttem, bár nem hallottam saját hangomat. A sikoly mindent elnyomott, minden mást eltörölt. Csak az létezett… Amíg nem jött a fény. 

Az izzó acél fehérségével tört rám, és égetett, mint a tűz. Botladozva próbáltam hátrébb tántorodni, de elestem saját lábamban. Magzatpózba gömbölyödve próbáltam védeni magam tőle, de az csak perzselt, izzott, mintha bele akarná enni magát a bőrömbe. 
Aztán egyszer csak vége lett. Felemeltem a fejem, és vaksin pislogva próbáltam körülnézni a szobában. Csak foltokat láttam: fényt és sötétséget; ide-oda libbenő árnyakat. Mintha Rebecca hangját hallottam volna… 
A sötétség kerekedett felül. Magába szívott, és már nem láttam, nem hallottam, nem éreztem semmit. 

*** 

Az enyhe telet gyönyörű tavasz követte. Igazi, mesébe illő napok voltak, ahogy a fű kizöldült, és a fákon megjelentek az első hajtások. Az egyre bátorodó nap melegen simogatta a tájat, mosolyt csalva még a legzordabb arcokra is. 
Egyre jobban éreztem magam. Az égési sérüléseim szépen gyógyultak, és a közérzetem is egyre jobb lett. A sötét tél elmúltával szívesen időztem a szanatórium parkjában, hosszasan üldögélve a kavicsos sétányok mellett álló padokon. A rémálmok is ritkán törtek már rám, akkor sem olyan intenzíven, mint kezdetben. Néha hetek is elmúltak anélkül, hogy a fekete hajú lány sikoltása összezúzta volna az álmaimat. 
Becky gyakran meglátogatott. Soha nem beszéltünk arról az estéről; mindig találtunk vidámabb témát is. Megkedveltem a lányt, és ha néha egy-egy napot kihagyott, szinte fájt a közelségének hiánya. 
Most is őt vártam, a park bejárata melletti padon ücsörögve. Köntösömbe burkolózva figyeltem a kovácsoltvas kerítés túloldalán leparkoló autókat, a kinti betonútról óvatosan a park kavicsösvényére lépő tétova látogatókat, de Becky öreg Fordja csak nem akart begördülni az országút felől. 
- Ne aggódjon, holnap biztosan eljön! - mosolygott rám a portás szánakozóan, mikor hat órakor bezárta a kaput, egyértelműen jelezve, hogy a látogatási időnek vége. 
- Igen, biztosan - biccentettem felé. - Holnap. 

Elindultam a szobám felé. Már több, mint egy hete, hogy nem láttam Beckyt. Eleinte aggódtam, hogy mi lehet vele - még sohasem maradt el ennyi ideig. Nagyon furcsa volt nélküle, mert ő volt az egyetlen barátom, egészen idáig. 
Szerencsémre a múlt héten egy új nővér érkezett az osztályra. Csinos, sötét hajú teremtés volt, csodálatos, igéző fekete szemekkel. Nagyon kedves volt hozzám, és én is nagyon szimpatikusnak találtam. 
Azt mondta, ne aggódjak Becky miatt. Ha nem jön, hát nem jön. Majd ő velem lesz, ha szükségem lesz valakire.